Головачев Василий Васильевич

Простір неспокою

Василь Головачов

ПРОСТІР НЕСПОКОЮ

Науково-фантастична повість

Рецензент член СП СРСР І. М. Росоховатський

Дорогий друже! Ім’я автора твору, представленого на твій суд, читачеві вже відоме. Василь Головачов написав науково-фантастичні повісті “Непередбачені зустрічі” “Релікт”, “Відхилення до досконалості”. Новий його твір, порушуючи широке коло проблем розвитку техніки, екології, соціології, логічно продовжує ідеї попередніх повістей, прогнозує життя нашої планети в двадцять третьому столітті.

Герой повісті Гнат Ромашин — конструктор таймфагової (ТФ) апаратури. Таймфаг — “пожирач часу” — здатен миттєво перенести будь-яке матеріальне тіло в будь-яку точку всесвіту. Ромашину щастить у роботі, йому належить честь відкриття фундаментальної формули ТФ-зв’язку. Він талановитий спортсмен, волейболіст планетарного класу. Вродливий, молодий, прекрасно освічений… І… невдоволений собою. Його не влаштовує повсякденне, звичайне щастя. Пошук свого місця в житті приводить Гната в ряди працівників УАРС — Управління аварійно-рятувальної служби.

Великі повноваження дано рятувальникам, аж до карт-бланшу — необмеженого права на будь-які дії, спрямовані на охорону безпеки Землі. Чітко відпрацьована система захищає рідну планету і її емісарів у космосі від різних несподіванок, пов’язує в єдине ціле позаземні станції, супроводжує десанти. Та головне, мабуть, у тому, що земляни вже почувають себе громадянами всесвіту, і в сферу контролю УАРС потрапляють і питання ксенології — науки про чужі форми життя, і діяльність тераформістів, спеціалістів по перетворенню планет.

І раптом щось розлагодилось у системі. Послані по ТФ-зв’язку вантажі — обладнання для роботи тераформістів — пропали. В пункті призначення їх нема. Таке вважалось принципово неможливим.

На долю групи рятувальників випала важка робота по розслідуванню зникнення вантажів, з якою дивним чином зв’язані загадка “дзеркал” і ще цілий ряд таємничих подій. Рятувальники знаходять знак, який з’являється в місцях підвищеної небезпеки, “знак біди” — малесенький слід босої людської ноги, яка наступила на метелика. Незабаром прояснюється грізна символіка цього знаку: “Людино! Дивись, куди ступаєш! Не занапасти життя!”

Гнат Ромашин знайшов справу свого життя. Знайшов друзів, у яких впевнений до кінця. Це працівники високого рівня кваліфікації, добре треновані, веселі, славні люди — Станіслав Томах, Леон Хрустальов, Чеслав Пршибил, брати Богданови, Аларіка Консолата… Завжди готові до атаки, вони, проте, ніколи не нападають першими. А втім, коли йдеться про завоювання ще одного ступеня пізнання можуть захопитись, іноді й переборщити. І тоді незнане Око змушене притримувати людство “знаком біди”. Око не дає забути уроки історії: воно показує групі рятувальників всегалактичний “музей війн”, в одному із залів якого вічно точиться друга світова війна. І не випадково просто з цього музею Око перекидає групу на ще не виявлену командою рятувальників ракетну базу, збудовану в кінці двадцятого століття.

Хто воно — Око? Відповідь знає лише автор повісті та ще шеф рятувальників — мудрий Керрі Йос.

Не в усьому можна погодитися з автором, знайдеться привід і до дискусії. І передусім тому, що повість — модель якоюсь мірою експериментальна і сам автор нічого не стверджує категорично. Він шукає правильний шлях, помиляючись, сумніваючись, полемізуючи із своїми героями. Герої ж Василя Головачова, на відміну від героїв багатьох романів-утопій, випромінюють енергію пошуку й боротьби, азарт дослідження, вони працюють, мислять, сумніваються, страждають, вони — живуть у просторі неспокою.

Розділ 1

Гра

У м’якій фіолетовій напівтемряві обличчя її мовби світилося зсередини рожевим світлом і незвичайним видавався його овал у чорній хвилі важкого волосся, Дивним було лице, нерухомим, лише один вираз застиг на ньому — вираз безнадійності. Можливо, темінь очей приховувала і біль її, і сльози, але слова були різкими, рішучими и чужими. Нещадні слова, від яких холодом повіяло в повітрі… І Гнат мовив якось байдуже, аби припинити цю розмову, аби на душі їй полегшало (він ще не усвідомив остаточно, не хотів усвідомити, що вона йде від нього), аби тягар провини — та й чи була вона винною? — ліг на них обох:

— Гаразд, більше не будемо про це.

Аларіка зітхнула з полегкістю, підвела голову й знову опустила — тепер уже вибачливо. І було в цьому жести те, чого Гнат ніяк не міг збагнути, — невпевненість.

Мовчання зависло в кімнаті, гнітюче, напружене. Чому так сталося? Чому? Десять років дитячої дружби, десятки суперечок і примирень — завдяки друзям (обоє були вперті й горді) і кохання… Кохання? Виходить, не було кохання?

— Даруй мені. — Він насилу ворухнув губами. — Я, певно, від природи інфантильний і тому не збагну, що відбувається. Поясни, зрештою, це що — так серйозно?

Аларіка судорожно кивнула. На слова не стачило сил, а ще боялася, що її рішучість згасне зовсім і ця агонія кохання, яку він не хоче помічати, триватиме довго-довго…

— Я тебе завжди погано розумів, — провадив далі Гнат, усе ще на щось сподіваючись. — Мабуть, я надто повільне дорослішаю… І все ж… ось який парадокс — я тобі не вірю!

Якусь мить він вдивлявся в її обличчя, що нараз стало чужим і далеким. Рвучко підвівся.

— Тоді прощавай… Що ж іще кажуть у таких випадках? Хай щастить!

Попрямував до дверей. І тільки коли вони зачинилися, відчув у грудях дивну порожнечу, холодну, як крижаний грот, і зрозумів, що це справді серйозно, серйозніше не буває, і йому до болю запраглося кинутися назад, упасти біля її ніг — і нехай навіть не бачити її, тільки знати, що вона поруч, тільки відчувати її тепло, її дихання. Але назад не можна було, мур там виріс, товстий мур з двох слів: “Кохаю іншого…”

Хтось пройшов коридором.

Гнат розплющив очі…

Провинно усміхнувся, все ще перебуваючи в полоні спогадів. Поруч за пультом обчислювача стояв Травицький і дивився на екран проектора думок, перебираючи пухкенькі пальчики на грудях. На екрані було вписане обличчя Аларіки.

— Прошу вибачення, — пробурмотів Гнат, стираючи зображення. — Замислився…

Травицький сумно покивав.

— Я не дивуюся. Звик. У тебе, здається, завтра відповідальний матч?

— Фінал Кубка континентів, — сказав Гнат, не підводячи голови. “І навіщо я сьогодні прийшов сюди? — подумав він. — Все одно від мене користі мало. У Травицького й так клопоту вистачає. Треба ж, розмріявся з контактором на голові! Намалював Аларіку… Чому я згадав про неї? Згідно з усіма нормами псих-моделістів я маю зараз думати про гру. А на Аларіку, виходить, заборони немає. Слабак ти ще, Ромашин, конструкторе, спортсмене, й так далі…”

— Іди відпочивай, — порадив Травицький. — Цю конструкцію, — він кивнув на екран, — списую лише за рахунок твого хвилювання. На твоєму місці я злітав би кудись у музей історії.

Вийшов. Маленький, кругленький, заклопотаний. Начальник конструкторського бюро, кращий спеціаліст Інституту ТФ-зв’язку, де розроблялася таймфагова апаратура-система миттєвої передачі людей на космічні відстані.

Гнат зняв з голови контактор, постояв біля пульта, розмірковуючи про свої взаємини з людьми, котрі розуміли його більше, ніж він сам себе. Начальник бюро Кирило Травицький… людина, яка виростила з Гната конструктора-функціонала… яка ніколи не висловлювала невдоволення його нескінченними захопленнями, його примхами… волейболом. Хоча волейбол не захоплення, не примха, це життєво важлива потреба, без якої слово “спорт” позбавлене змісту. Як їх сполучити — роботу в інституті, що вимагає постійних занять, і великий спорт, що вимагає повної самовіддачі? Як поєднати непоєднуване?

— Проблема! — пробурмотів Гнат, ховаючи контактор у нішу під пультом.

“Сьогодні я і справді загальмований, не позначилося б це на грі. Треба розворушитись… як тоді, п’ять років тому…”

…Кроки стихли. Гнат розплющив очі і швидко рушив од дверей. Ступати було боляче, як босому по битому склу” але він пройшов порожнім коридором до таймфага медцентру Далекого Сходу, де Аларіка працювала лікарем-універсалом швидкої допомоги.

На станції не гаявся. Пряма лінія сполучення з Москвою була зайнята, і він вирішив таймфагуватися. на Марс, а звідти додому — так сильно кортіло втекти з цього проклятого місця! Одначе на другій ТФ-станції Марсу Гнат затримався майже на добу. Просто зі станції він пішов у гори, в один з найменш досліджених куточків Країни Огигу. Душевний біль вимагав виходу, якихось відчайдушних дій, і він у молодечому запалі подався на гребінь виступу Огигу, через дикі скелі, над прірвами і бескиддям.

На зовсім лисому вершечку однієї з гір він раптом упав на коліна й закричав. Повітря Марсу, повітря, створене’ тут людьми століття тому, озвалося гучним зітханням і довго шуміло, як океанський прибій, поки не вмовкла луна. Сонце зайшло за зламаний пруг обрію…

Назад він спускався шість годин…

Гнат опам’ятався, пройшовся кімнатою, злегка торкаючись пальцями шорстких голубих стін, гладенької поверхні апаратури сусідніх конструкторських комбайнів — співробітники лабораторії давно закінчили роботу, І комбайни на якийсь час осиротіли.

Пам’ять… Пам’ять — єдиний місток, що сполучає минуле із сучасним і майбутнім. Тендітний, нематеріальний місток, по якому можна йти лише в один бік — від минулого часу. Можливо, це й необхідно? Недаром хтось у давнину сказав: “Усе буде так, як має бути, навіть якщо буде інакше”. І все ж іноді смертельно хочеться вернутися назад, з усім своїм набутим досвідом, умінням, зробити все інакше, краще й правильніше….

Увечері наступного дня Гнат посадив швидколіт у парку біля центрального спортивного комплексу “Росія”, майже в центрі Москви. Багато світових чемпіонатів Землі та зустрічей збірних команд Сонячної системи з ігрових видів спорту проходило в залах і на майданчиках цього комплексу.

Гнат бігцем попростував алеєю до службового входу величної будівлі, дізнався в автоінформатора шифр приміщення, де тренувалися збірні Російських рівнин з волейболу, і за три хвилини з’явився в просторій кімнаті психо-масажу.

Кімната неначе без стелі — такою сильною була ілюзія голубого неба. Низькі, безформні крісла схожі на купки хмарок.

Його зустріли хором жартівливих зауважень і докорів. Гнат хутко роздягнувся, сів у вільне крісло й одразу відчув, як мимоволі напружилися м’язи тіла, почастішало, дихання. А втім, звичайна “передстартова лихоманка”, чи, як споконвіку кажуть спортсмени всіх рангів, — “мандраж”.

— Точний, як бог часу, — похвалив його Івар Гладишев, показуючи великий палець. — Я засперечався, що ти прийдеш останнім, і виграв.

— Що наше життя — гра! — удавано смиренно зітхнув Павлов, який програв парі. — Спізнюється той, хто не боїться вилетіти з команди. Тому я завжди приходжу раніше…

Вони сміялися, сипали жартами, Гнат також сміявся разом з усіма, щось розповідав, але він добре знав, бачив, що за всіма цими розмовами у них на думці одне: попереду — гра! І кожен помалу готував себе до головного, до виходу на майданчик… Хоча до початку гри ще лишалося добрих півтори години…

СолІнд з’явився непомітно. Він стояв і похмуро дивився на пустунів, покусуючи травинку, ждав, поки всі вгомоняться. Потім тихо сказав:

— Зараз там грають японці й збірна Європи. Рахунок два-один.

— Японці? — поцікавився Павлов.

— Що японці? — в тон йому запитав Солінд.

Усі засміялися.

— Ну, виграють?

— Ні,

Настала тиша. Павлов присвиснув.

— Це як же розуміти?

— А ось так. Європейці в ударі. Зденек Рослонець прострілює блок під найгострішим кутом. Японці нічого не можуть з ним удіяти. І хоча ви в Європи виграли, сьогодні вам довелося б сутужно.

— Чому? — здивувався повновидий, наївний, як п’ятирічне хлоп’я, Павлов, що перероджувався лише під час гри — ставав хитрим і мудрим, мов змій. — Хіба ж ми погано грали?

Солінд у задумі посмикав себе за мочку вуха.

— Грали ви добре. Але дуже вже самовпевнено, сьогодні так грати вам не дадуть. Зрозуміли мене? Ну, гаразд. Готові? Зараз масаж, потім розминка у півнорми. В стартовій шістці вийдуть Івар, Віталій, Сергій, Гнат…

Зал був повен, незважаючи на те, що зустрічі розиграшу Кубка континентів з волейболу транслювало центральне інфррмбачення Землі по всій Системі. У Гната раптом спітніли долоні, і він машинально тер їх об майку. Пробігши очима передні ряди уболівальників, Гнат зустрів погляд дівчини, яка з цікавістю розглядала майданчик ї гравців. Дівчина була схожа на Аларіку… А втім, це ж вона сама! Тут?! У залі?!

Серце стрибнуло донизу, хвиля гарячої крові ударила в лице… Яким чином Аларіка, що завжди ставилася до волейболу, сґюрту взагалі, з упередженням, опинилася в залі на змаганнях? Аларіка… Той самий овал смаглявогб тонкого обличчя, вигин брів, чіткий малюнок губ…

Гнат дивився на неї лише мить, але цього було досить, щоб воскресити в пам’яті минулі зустрічі…

Залунала сирена, і команди вишикувалися.

— Фінальна зустріч з волейболу на Кубок континентів! — почувся в залі голос судді-інформатора. — Зустрічаються збірні Північної Америки і Російських рівнин.

— Ну, орли! — мовив Гладишев, коли команди обмінялися привітаннями і було розіграно подачу. — Наш майданчик. Залишаємося?

— Залишаємося, — поспіхом кинув Гнат.

Аларіка сиділа навпроти їхнього майданчика…

Перший сет вони програли з рахунком одинадцять-п’ятнадцять.

Зал гудів. Гнат глянув на Аларіку. Дівчина, сміючись, щось говорила сусідові праворуч, кремезному, з довгий, і вузьким обличчям. “Років сорок п’ять — п’ятдесят”, — прикинув Гнат, і зненацька до нього дійшло, що він усе ще думає про Аларіку, що її присутність заважає йому грати так, як він може. “І чого я так рознервувався? Невже щось зосталось у серці від колишнього? Ні, з Аларікою покінчено раз і назавжди… Що я знаю про неї? Вона не одна, ось і все. І досить про, це!..”

Його команда, програвши дві перші партії, виграла наступні три.

У коридорі Гната наздогнав Солінд, якусь хвилю йшов поруч мовчки, а потім сказав з несподіваною осмутою:

— Ти грав здорово, Гнате! Я не знаю іншого такого гравця в жодній збірній Системи, Одначе ти здатен на більше, хто-хто, а я бачу.

Гнат зціпив зуби.

— Але?.. Я добре чую “але”.

Солінд зупинився.

— Ніякого “але” немає, просто… не забувай, що перемоги роблять нас щасливішими, а поразки — людянішими. Теза не нова, проте вона и досі не застаріла. — Тренер легенько підштовхнув Гната в спину. — Ти зрозумієш це згодом. Ну, йди.

Гнат не збагнув до кінця суті тренерових натяків, лише набагато пізніше усвідомив їхній справжній зміст. Зараз же він тільки кивнув і повернув до роздягальні. А біля її дверей Гладишев, усміхаючись, підвів до. нього трьох:

— Це до тебе.

Високий, довгобразий чоловік у куртці і чорних штанях блиснув чіпкими очима, кинув коротко: “Вибачте, — і подав руку, — Май Ребров”.

Гнат лише тепер упізнав його — це був тренер збірної Землі з волейболу. А поруч — Аларіка! Невже він — її чоловік?! Чи, може, оцей, другий її супутник?

Збентеження не зразу полишило Гната. Він ще раз пережив миттєве відчуття втрати й заздрості до незнайомих людей, які знали Аларіку, напевне, давно, і йому знову здалося, що не було між ними п’яти років часу й простору, а був тільки дивний сон, і досить лише струснути головою, як Аларіка засміється і подасть руку…

Він помітив глузливі іскорки в очах дівчини, отямився і назвався.

Молодий супутник Реброва, нижчий від нього на голову, мовив холодно:

— Леон.

— Аларіка, — сказала дівчина, тонко вловивши Гнатове вагання.

Ребров узяв Гната під руку і відвів убік:

— Ви, мабуть, здогадуєтеся, чого я сюди завітав. Я знаю вас уже два роки… Так-так, не дивуйтеся, два роки. Солінд мій друг, і тому я знаю все про гравців Російських рівнин. Починали ви…

— У “Буревіснику”.

— Так, у “Буревіснику”, потім друга молодіжна збірна континенту, потім перша… Ви спортсмен настрою. Для спортсмена екстра-класу, яким ви, безперечно, є, це велика вада. І, незважаючи на це, я запрошую вас до збірної Землі. По-перше, тому, що коли пік форми збігається у вас із піком настрою, ви здатні на чудову віддачу. По-друге, вірю: ми з вами зможемо усунути вашу ваду. Звичайно, моя думка ще не рішення Земного спорткомітету, але й вона досить вагома. У вас буде тиждень відпочинку, у вівторок наступного тижня, будь ласка, на тренування.

— Але Валентин… — почав Гнат.

Ребров усміхнувся.

— Солінд знає. Він виховав не одного видатного спортсмена. Я вірю у вас, інакше не було б цієї розмови. Від вас залежить перетворити мою віру на впевненість. Ну, до зустрічі.

Ребров по-дружньому стиснув плече Гната і підморгнув. Коли всі троє рушили, Гнат, опустивши голову, постояв з хвилину в задумі й не помітив, що Аларіка на повороті коридора озирнулась і кинула на нього такий же задумливий погляд.

Позаду почулися голоси, кроки — поверталися гравці, й він поспішив до своїх.

— Я радий, що ти пройшов Реброва, — сказав Гладишев, зазираючи в замислене обличчя Гната.

Вони стояли на верхньому оглядовому майданчику спортивного комплексу, шпиль якого піднісся на шістсот метрів над рівнем зеленого океану — над панорамою Москви двадцять третього сторіччя. Смарагдові хвилі гаїв, парків і заповідників не могли приховати білих шатрищ, площин і полірованого пластику будівель, але перше, що згори впадало в очі, — це соковита буйна зелень лісового масиву. І вже потім у цій зелені починали блищати перлини будівель.

“Із розв’язанням проблеми транспорту зникла й проблема міст”, — згадав Гнат чиюсь фразу, не слухаючи приятеля. Поглянув на недалекий силует Останкінської вежі — музею телебачення двадцять першого сторіччя, і обернувся до Івара.

— Мені чомусь жаль Солінда. Хоч ми й не йдемо від нього назавжди, та все ж у душі якийсь смуток…

— Ребров дуже схожий на Валентина.

— Хіба? По-моєму, вони зовсім різні. Солінд сухий і шорсткий, як вітер пустелі, а Ребров твердий і холодний, як північний камінь.

— О, заговорив, наче поет. Вони різняться лише зовні. В обох одна спільна риса, яка зближує їх більше, аніж зблизили б кровні узи. Це їхня непохитна впевненість у тому, що домінанта людини — доброта. Саме тому вони такі вимогливі до себе й до інших.

У Гладишева пискнув зумер відео, він повернув руку браслетом догори і над сірим квадратиком приймача зображень виникла мініатюрна голограма обличчя дружини.

— Я вже давно звільнилась, Іве, — сказала вона сердито. — Гру твою не бачила, можеш хвалитися скільки завгодно, але вдома!

Гладишев провинно глянув на приятеля.

— Яз Гнатом, Кіро. Буду за півгодини… Зайдеш до нас, Гнаде?

— Ні, — Гнат заперечливо похитав головою. — Я до себе. Треба дещо обміркувати на завтра.

— Надумаєшся — будемо тобі раді, — сказала Кіра, жартівливо погрозила чоловікові пальцем; і зображення зникло.

— Я пішов, — сказав Гладишев. — Щасливо тобі! Прилітай, не забувай нас.

Він усміхнувся своєю звичайною доброю усмішкою і рушив до ліфта. Гнат стояв на місці, неуважно крутив у руках браслет свого відео. Потім раптом рвонувся вперед, гукаючи:

— Іваре, зачекай! Вони знову зійшлися.

— Я забув запитати… Ти знайомий з… ну, словом, з Аларікою?

— Я знайомий з двома Аларіками.

— З тією, що була із Ребровим?..

— А-а-а, — Гладишев лукаво примружився. — Аларіка Консолата. Це дружина брата Мая Реброва. До речі, я здивований її присутністю на матчі. Наскільки мені відомо, вона терпіти не може волейбол.

“Мені це теж відомо”, — подумав Гнат, однак промовчав,

— Її телексу не знаю, — провадив далі Гладишев, — але напевне, його знає Ребров.

— А чому в неї інше прізвище?

— Сергій Ребров загинув два роки тому під час; ліквідації аварії на підводній фермі.

Гнат нерозуміюче втупився в Гладишева.

— Загинув? Ребров загинув? Чоловік Аларіки… Значить, вона тепер самотня?

— Ну, цьчого я не знаю… Що, зачепило? Подзвони їй. — Івар засміявся і помахав рукою. — Гаразд, бувай. А телекс Мая Реброва: три одиниці сорок сім тринадцять ес бе. Він живе десь на Курилах, точної адреси, на жаль, не знаю.

Гнат постояв з хвилину, мружачись від сонця, зітхнув глибоко, записав телекс і теж поспішив до ліфта.

Пізно ввечері він вимкнув у кімнаті освітлення, походив з кутка в куток у пітьмі, потім задивився в оксамитову гладінь неба. Зринула в пам’яті розмова з тренером, коли Гнат був ще у другій збірній Російських рівнин.

“Ти чудовий конструктор, я чув це від Травицького, — сказав Солінд. — Але ти ще здібніший волейболіст. Я далекий від того, щоб вважати волейбол короною спорту, як і Кирило Травицький од того, щоб вважати діяльність конструктора ТФ-апаратури вершиною творчої роботи. Але колись випаде тобі вибирати…”

— Вибирати, — вголос повторив Гнат.

Він не хотів вибирати. Хотів бути і конструктором, і гравцем, спортсменом вищого класу, і не бачив причин кинути і те, й те заняття. Так, сучасний волейбол вимагав таких навантажень і забирав стільки часу, що багато хто з гравців міг займатися лише спортом і нічим іншим; творчим, шукаючим, але спортом. А Гнатові ставало тоскно, коли він три дні1 підряд не надягав на голову контактор і не “занурювався думкою” в глибінь чергової проблеми, відчуваючи при цьому незбагненне задоволення, що знімає будь-яку фізичну втому.

Вибирати… НІ, цей час іще не минув, і дай боже, щоб він не минув зовсім. З другого боку, Гнат розумів, що якби Травицький чи Солінд були настійливіші, то вибір зміг уже відбутися, причому не на користь того, хто пропонує.

Гнат помилувався небом і сів перед віомом.

Стіна кімнати щезла, і перед ним виникла інша кімната, майже така сама, як і в нього: одна стіна в чашечках кристалобібліотеки, біля другої стіл, два крісла, з третьої виросло ліжко, четверта — суцільне вікно у ранній ранок.

“У них уже. розвидняється? Ага, стривай. Івар же казав, що живуть Реброви на Курилах…”

Просто перед Гнатом сидів Май Ребров І вичікувально дивився на нього, нічим не виказуючи свого здивування чи нетерпіння. Гнат відчув, що червоніє.

— Доброго ранку.

— Доброго вечора.

— Вибачте, що турбую… я, власне…

— Хочете поділитися думками про минулу першість?

— Та… н-ні! Дайте мені, будь ласка, телекс Аларіки, — бухнув Гнат відверто.

Ребров продиктував номер і знову глянув на Гната, все такий же рівний і спокійний, з плавними й точними рухами.

— Все?

Гнат кивнув і одразу віом став білим, як молоко, — Ребров вимкнув канал зв’язку зі свого боку.

— Х-ху! — з полегкістю зітхнув Гнат і засміявся, — Кремінь, а не людина! Нічим його не здивуєш! Але ж і я нахаба! Для чого мені її телекс? Що я їй скажу? Аларіко, привіт, як життя? Не забула, як ми з тобою?.. Тьху! Що б вона відповіла на моє запитання? П’ять років — і ні голосу її, ні зображення, тільки дедалі рідше й рідше, і бурхливіше— сплески спогадів у сумбурних снах на світанку, коли явина переплутується з маренням і ятрить душу рана в пам’яті… Й уже два роки вона без чоловіка!.. Чорт! Яке мені до цього діло. Все було з’ясовано п’ять років тому, часу достатньо, щоб вилікувати будь-кого! Але чого раптом барометр настрою повернув стрілку на поділку “Чекання”? Чого так нестерпно хочеться побачити Аларіку, поговорити?..

Гнат пошкріб щоку й набрав телекс Томаха. Це була єдина людина, з котрою він міг дозволити собі бути таким, яким він є у своїх очах, з яким можна поділитися горем, радістю, сумнівами чи тривогами.

Розділ 2

Поява “дзеркал”

О третій годині ночі Богданов підвівся з-за пульта обчислювача, зняв з голови контактор і кинув Станіславу Томаху, що сидів поруч у самих шортах:

— Порядок. Причина помилки в другому ряду комплексного змінного. Регімантас сподівався на свій геній математика і… навіть автомат не встиг би пройди всі етапи розв’язання задачі за той час, який лишався в нього до аварії.

— Я радий і не радий, — хрипко відповів Станіслав, теж встаючи і потягуючись. — Шкода, що так сталось, і добре, що тягар провини не лягає на працівників управління. Негарно, коли аварії трапляються наперекір усім вжитим заходам, але вже зовсім погано, коли вони трапляються з вини рятувальника, Може, поспимо тут? Все одно до ранку кіт наплакав…

— Ні. — Богданов надягнув сорочку. — Дружина непокоїтиметься. Я обіцяв, що буду сьогодні… себто, уже вчора ввечері.

— Тоді і я піду.

Станіслав зв’язався з диспетчером обчислювального центру, сповістив йому, що машина звільнилась, і не встиг вимкнути віом, як зображення в ньому змінилося: перед інспекторами виникла темна кімната, всередині якої вгадувалася розстелена постіль, а в світлому конусі передачі стояв молодий, міцної статури чоловік. Обличчя у нього було відкрите, трохи вилицювате, очі карі, губи великі, але пругкі. Псувала це обличчя лише нерішуча усмішка.

— Вибачте, що так пізно, — сказав, хвилюючись, юнак; це був Гнат. — Я шукав Станіслава, і мені дали цей телекс.

— Знайомтесь, — обернувся Томах до Богданова. — Це Гнат Ромашин, я казав тобі про нього. Конструктор ТФ-апаратури.

— Микита, — назвався Богданов і, розглядаючи Гната, подумав: красивий хлопець, однак чогось йому бракує… Впевненості, чи що?

— Власне, я зникаю, — провадив він далі, одягаючи куртку, — а ви поговоріть. О восьмій до мене, Славо.

— Якщо проснусь, — озвався Томах. — Ну, що нового, Гнате? Щось останнім часом я тебе рідко бачу. Де ти пропадаєш? Ти, здається, мав грати за Континентальний кубок? Вибач, що не зміг тобі подзвонити…

Подальшої розмови Богданов не чув. Вийшовши з обчислювального центру, він викликав швидколіт і, відчуваючи втому у всьому тілі, зробив кілька спеціальних гімнастичних вправ. Зтома відступила.

Світло в парку було вимкнуте, громаддя центру ледве вгадувалося на тлі нічного неба, але Богданов знав, який оманливий цей зовнішній спокій величезної будівлі, постійно увімкненої в безперервне пильнування аварійно-рятувальної служби, пов’язаної незримою мережею з десятками станцій, баз і патрулів УАРС, з відділами однієї з найширших — на жаль, це саме так — служб людства. Мільярди людей спокійні в своїх пошуках, устремліннях, експериментах, ризикованих діях саме тому, що УАРС — дійова, оперативна служба, роботу якої видно не завжди і не у всьому, але результативність не вимагає доказів. Скільки ж їх, тих, хто вдивляється в чорноту екранів, зелень індикаторів на пультах, хто мчить у патрульних машинах над Землею, в просторі, хто працює на всіх освоєних планетах. Скільки їх, близьких йому думкою ї серцем людей?

Богданов задер голову, споглядаючи сріблясту вуаль Чумацького Шляху, пробурмотів:

— Легіон!..

Підійшов швидколіт, змигнув оком індикатора, відкриваючи ковпак.

Богданов сів, і тут. же запищав зумер відео на руці. Над браслетом засвітився мініатюрний об’єм і відтворив важке обличчя Керрі Йоса, начальника відділу безпеки спецсектора УАРС. Богданов машинально зафіксував час — за десять хвилин четверта ночі, — перевів його на середньосонячнйй, вийшло: за десять шоста.

— Не спиш? — запитав Йос скрипучим голосом. — Щось я тебе погано бачу. Де ти?

— Щойно закінчив з Томахом цикл розрахунків по аварії на сто третьому супутнику. Ти мав рацію — Регімантас зробив помилку, не подавши сигнал в УАРС. Найближчий оперативний патруль міг устигнути, але…

— Я ж казав.

— Пам’ятаю. Я зараз вибрався з центру, в парку немає світла. Що сталося?

— Таймфагуйся в управління. Скільки тобі потрібно часу?

— Хвилин двадцять п’ять, якщо терміново.

— У нас не буває не терміново. До речі, в тебе немає знайомого спеціаліста з ТФ-зв’зку?

— Ні… а втім, зачекай. — Богданов згадав недавнє знайомство з Гнатом Ромашиним. — Є один спеціаліст, конструктор ТФ-апаратури.

— Теж непогано. Хапай його, хоч би де він був, і тягни в управління. Даю тобі для цього годину. Все.

Віом погас. Богданов якусь мить посидів, відчуваючи в серці холодок тривоги, потім викликав сто сімнадцяту кімнату обчислювального центру, звідки щойно вийшов. На щастя, Станіслав був ще там.

— Славо, тут таке діло: викликає Керрі, а що сталося, яе каже. Напевне, щось серйозне, інакше б він не став нас тривожити вночі. А ще йому потрібен спеціаліст з ТФ-зв’язку. Твій Гнат досвідчений інженер?

— Він інженер-синектор.[1]

Богданов з повагою прицмокнув язиком.

— Добре! Схарактеризуй його коротко.

— Тридцять один рік, майстер спорту з волейболу, неодружений. Батьків немає, загинули під час другої розвід-контакторської експедиції на Дзор. От і все, якщо коротко. Можу додати, що я його знаю з дитинства, мешкали в одному будинку.

— Добре, — повторив Богданов. — Викликай його негайно. Де він живе?

— Живе він близько, у Басовому, восьме коло Москви. Хвилин десять льоту до найближчого таймфагу. Але невже Керрі не знайшов фахівців у технічному секторі?

— Не знаю, мабуть, не знайшов. Дай координати управління своєму Гнатові й добирайся туди сам, а я на хвилину заскочу додому, попереджу дружину. Чує моє серце, звільнюся нескоро.

Богданов закрив ковпак ключем, якого має кожен працівник аварійно-рятувальної служби, і вимкнув обмежувач швидкості.

Гублячись у здогадах з приводу несподіваного виклику, Гнат у супроводі Томаха попростував до дверей і зупинився. Кабінет начальника відділу безпеки спецсектора УАРС являв собою в ці хвилини галявину в глибині тропічного лісу. Густо пахло зеленню, квітами, баговинням і ще чимось терпким і незнайомим, але дихалося легко й вільно, зовсім не так, як у справжньому тропічному лісі.

Томах сміливо рушив через усю “галявину” до групи людей, що обступили якусь прозоро-кришталеву кулю. Гнат завагався, хоча й розумів, що вся ця тропічна чарівність була ілюзією, створеною апаратурою відеопласту.

Один з тих, хто стояв біля кулі, обернувся, і одразу ліс довкола зник, а за ним і половина людей, лишилося троє; з’явилась обстановка кабінету: гнуті бурштинові стіни з іскрами в глибині, пульт відеоселектора, що висів над чорною безоднею підлоги, кришталево-прозора куля з роєм золотих бджіл усередині, сім крісел біля столу.

— Прошу сідати, — сказав господар кабінету.

На лобі в нього ніби сам по собі ворушився рожевуватий, ледь помітний косий рубець.

Гнат, відчуваючи незручність, пройшов слідом за Томахом і сів поруч. Одного з тих, хто прибув раніше, Микиту Богданова, він упізнав, хоча той був одягнений інакше. Тепер можна було розгледіти його краще. Заступник начальника відділу був худорлявий, середнього зросту, рухався повільно, дивлячись на все і всіх пронизливими очима ясновидця. Другого ж, так само, як і начальника відділу, Гнат бачив уперше. Поки Керрі Йос розмовляв з кимось по віому, Гнат, освоюючись зі своїм новим становищем, став вивчати керівника одного з найлегендарніших секторів Управління аварійно-рятувальної служби.

Керрі Йос був невисокий, з плечима різної висоти; обличчя важке, з масивним підборіддям, близько посадженими чи то сірими, чи то карими очима; ніс картоплиною, великі прямі губи. “Красенем його не назвеш, — подумав Гнат. — На когось він мені здається схожим?.. На кого?..”

Станіслав, очевидно, зрозумів його стан, гмукнув і зашепотів щось на вухо Богданову. Той ледь помітно усміхнувся й підморгнув Гнатові, від чого він знову відчув себе ніяково: як-не-як до спецсектора його запрошували вперше.

Керрі Йос закінчив розмову ї вичікувально дивився на присутніх.

— Давайте знайомитися. Мене звати Керрі, я начальник відділу безпеки спецсектора.

— Це Гнат Ромашин, — відрекомендував Гната Томах. — З ним ми знайомі давно.

— Я теж устиг познайомитися, — мовив Богданов.

— Бассард, — коротко назвав себе четвертий — незнайомець.

— Гнат — конструктор ТФ-апаратури і майстер спорту з волейболу планетарного класу.

— Добре, — з повагою сказав Керрі Йос. — Дуже добре. У нас буде час познайомитися ближче, а зараз — до діла. Викликав я вас ось з якої причини: три дні тому до системи зірки Садальмелек було здійснено ТФ-посил транспорту з вантажем. На фініш транспорт не прибув.

У кімнаті стало зовсім тихо.

— Другий випадок, — ледь чутно мовив Богданов.

— Справді, другий, але головне — обидва сталися в діаметрально протилежних точках простору. Ви пам’ятаєте перший випадок — не прийшов ТФ-посил до Гамми Суїнберна. Середній радіус стаціонарного ТФ-зв’язку п’ятдесят парсеків. До Садальмелека — сто десять. Перша і друга проміжні станції просигналізували, що вантаж пройшов, але на фініші не появився. Те ж саме було, коли вантаж посилали до системи Суїнберна: до Гамми Суїнберна сто вісімдесят парсеків, усі три проміжні станції дали “добро”, і… вантаж до місця призначення не прибув!

— Можливо, транспортники зірвалися з траси? — спитав Бассард, поворушивши кошлатими бровами. — Адже був випадок…

— Ні, — похитав головою Гнат. — Внаслідок зриву летять і самі ТФ-станції — вибухають генератори поля. Тут же у вас станції відпрацювали нормально… — Він замовк і недовірливо поглянув на Керрі Йоса. — Але ж це нонсенс! Для прийому ТФ-передачї потрібен як мінімум ТФ-приймач! Інакше просто не може бути!

— Отак! — сухо сказав Йос. — Тоді десь є ТФ-приймач, установлений… — Він знову зробив паузу. — Установлений не людьми.

Тишу, яка запала, порушив Богданові

— Накладок немає?

Керрі йос, ледь примружившись, покосував на нього.

— Технічний відділ, на відміну від нашого, помиляється рідко. Експерти перетрусили всі ТФ-станції в контрольованому нами регіоні космосу, вантажі зникли безслідно. Але якщо вірити словам Ромашина… — начальник відділу затнувся, — не ображайтеся, Гнате, це просто невдалий зворот мови. Я хотів сказати: виходячи з вашої інформації, слід зробити висновок, що вантажі пішли до чужих станцій.

— Тепер зрозуміло. — Богданов перезирнувся з Томахом. — Значить, ми вийшли на передові пости чужої цивілізації. Так?

— Це вам і належить з’ясувати, — сказав Керрі, і було в звичайності його тону щось таке, від чого Гнат відчув у душі тривогу й невпевненість.

До нього лише зараз дійшов зміст слів “чужа цивілізація”.

— Я запросив вас, Гнате, ось чому, — вів далі начальник відділу. — Експерти сектора зараз у роз’їздах, а ви досвідчений фахівець з ТФ-зв’язку. Чи не могли б ви допомогти нам у цій справі? Доведеться, звичайно, на деякий час покинути Землю.

Гната не здивувало запитання, він чекав на нього, і все ж відповісти зразу було нелегко, думки розбіглися.

— Ви знаєте… загалом-то, фахівець я… Ось якщо начальник бюро Травицький…

— На жаль, часу на переговори в нас немає, та й немолодий уже Кирило Травицький, такі неспокійні подорожі йому не під силу. У вас є інші причини для відмови?

— Та н-ні, причин, власне… тренування в збірній, хіба що, — пробурмотів Гнат. — Тренер буде невдоволений…

— Тренера я беру на себе, — сказав Томах. — Із форми ти не вийдеш, запевняю. До речі, а на скільки, справді, розраховане твоє відрядження?

— На тиждень, — подумавши, відповів Бассард. — Можливо, на два або на три.

— Цілком конкретно, — усміхнувся Томах. — Плюс-мінус рік.

— Згодні? — Керрі Йос лишався серйозним, спокійним, і Гнат нараз здогадався, на кого він схожий, точніше, звідки в нього оці знайомі риси: стриманість, спокій, внутрішня сила, готовність до дії, швидкість оцінки співрозмовника.

Ці риси були притаманні й Томаху, і Богданову, і, мабуть, усім працівникам аварійно-рятувальної служби, і відбивали вони не випадкове явище, а домінанту характеру, стан душі й тіла.

— Згоден, — відповів Гнат хрипко.

— Дякую. Тоді сніданок, збирання і — в дорогу. Славо, потурбуйся про все необхідне. Старт “Тіртханкара” за три години.

— Ходімо, — буденним тоном сказав Томах і підвівся.

Це була його звична робота.

Вони вийшли в коридор, залитий яскравим сонячним світлом.

— Славо, — сказав Гнат. — Навіщо такий поспіх? Зачекали б експертів з техцентру і спокійно взялися б перевіряти ці ваші проміжні ТФ-станції…

— А чужа цивілізація? — нагадав Томах. — Ми відкрили поки що лише одну цивілізацію, дослідивши двісті сорок зірок, — цивілізацію Дзора. Одначе й та не досягла космічного рівня. А тут, схоже, вона принаймні не поступиться перед нашою! Зрозумів? Нам не можна не поспішати.

— Робота ж у тебе — не позаздриш! Добровольці, крок уперед, так? А хто такий Бассард?

— Що, не сподобався?

— Як тобі сказати… похмурий якийсь, непропорційний. І недоброзичливий.

— Гм, у спостережливості тобі не відмовиш. Генрі Бассард — начальник другого сектора УАРС, того самого, який відповідає за безпеку системи Садальмелека і всього сузір’я Водолія. Ну, бог з ним, з другим сектором, ще матимеш нагоду познайомитися з Бассардом ближче. Я помітив твою міну, коли ти оцінював нашого Керрі. А як він тобі?

Вони вийшли, під прозорий купол центрального транспортного розподільника бази, звідкіля раз по раз стартували з естакад автоматичні вантажольоти та патрульні кораблі й куди прибували такі ж керовані апарати. Станіслав біля стойки з номером “один” натиснув на кілька кнопок, і тут же в утворену в підлозі прогалину ковзнула зализана триметрова голка швидкольота з крихітною кабінкою на її тупому кінці.

— Сідай. Ну, і як? — повторив запитання Томах.

— Цілком нормальний… я хотів сказати, звичайний. — Гнат опустився на сидіння.

Станіслав втиснувся поруч: обидва були широкоплечі, м’язисті, хоч Гнат увесь — поривання, рух, а Станіслав — незворушне хиже очікування.

— Нормальний! — пирхнув Томах. — Звичайний! Та він просидів розвідником на Дзорі майже три роки! Після отієї горезвісної розвід-контакторської експедиції, під час якої загинули твої батьки. Саме тоді й організували роботу спеціалістів Інституту позаземних культур.

Станіслав розповідав ще щось, але Гнат його не чув. Він згадував, як до них доДому прийшла ціла делегація працівників Управління і Комісії з контактів, щоб повідомити про загибель батька й матері, і як він не повірив цьому, і що було потім, у кошмарах порожніх кімнат. Грізний Дзор, планета, фізично майже аналогічна Землі… Два материки, дві держави з військовою диктатурою, що не бажають ніяких контактів, відвертий антагонізм, становище на межі війни. Перша відкрита поза Землею цивілізація… І три роки розвідки в цьому пеклі!..

— Так, — затерплими губами вимовив Гнат. — Три роки на Дзорі — це багато!.. Куди ми тепер?

Томах пошкодував, що завів мову про Дзор.

— У їдальню. Я, наприклад, голодний. Після сніданку буде час попрощатися. Тобі є з ким?

— Не знаю, — пррбурмотів Гнат, згадуючи раптом усмішку Аларіки. — Хіба що з Травицьким?

На пульті швидкольота блимнув зелений вогник, і їх кинуло в сонячне світло.

Керрі Йос підвів Богданова до освітленої зсередини кришталевої кулі — об’ємної моделі другої спіралі Галактики, так “ваного Рукава Стрільця, до якого входила і зірка-карлик Сонце.

— Є ще одна проблема, — сказав Йос. — Тривожніша, ніж усі інші. Система Золотоволосої, планета Рицар…

— Дзор — мовою аборигенів, — уточнив Бассард.

— Так, Дзор. Над планетою літають три наші орбітальні станції, одна заселена, дві резервні, законсервовані. Вчора звідти надійшов сигнал: обидві резервні станції відкриті, хтось там побував.

— Ого! — сказав Богданов. — Цікаво. А з персоналу робочої станції ніхто не міг туди забратися?

— Це виключено. Раз на півроку до станції вирушає зміна техніків для проведення профілактичних робіт, ось Ця зміна і виявила на станціях сліди чиєїсь присутності. Захист станцій не пробитий, діє, одначе сліди там є.

— Наскільки я пам’ятаю, у цих станцій багатошарова ізоляція плюс ТФ-екран.

Керрі мовчки відшукав на кулі зірку, про яку вони говорили, доторкнувся в цьому місці кінчиком щупа: куля озвалася тихим дзвоном.

— Але крізь ТФ-екран не може проникнути жодне матеріальне тіло!

— Ми не можемо! — похмуро, з притиском сказав Керрі Йос. — Ми! А вони, значить, можуть.

— Хто вони? Не ідзорити ж…

— Усі ці повідомлення ще не завадило б перевірити, — вагомо вирік Бассард. — Особисто я сумніваюся в їх істинності. Наслідити в станціях могли й самі техніки.

— Сто сорок три парсеки, — пробурчав Керрі Йос. — До Садальмелека сто десять, до Гамми Суїнберна сто вісімдесят, а до Золотоволосої з її Рицарем — Дзором сто сорок три. І всі три зірки в різних секторах, і всі три — на межі дослідженої нами зони. Про що це говорить?

— Не знаю, — помовчавши, сказав Богданов.’

— І я поки що не знаю. А коли не знає відділ безпеки…

— Значить, треба оголошувати “Шторм” по управлінню!

— Ну, “Шторм” не “Шторм”, а хоча б ступінь “А”: готовність службі спостереження за простором, посилення патрульного забезпечення, косморозвідці перейти на форму “Екстра”.

— Чи не зарано? — Бассард скептично скривив губи. — Ви уявляєте наслідки тривоги?

Вони глянули один на одного, три чоловіки, які знають ціну випадковостям.

— Ну, Керрі, що ж ти… — дозволив собі усміхнутися Богданов. — Нас же тридцять мільярдів!

— Заспокоїв, — сумовито похитав головою начальник відділу. — Справді, нас тридцять мільярдів, з них двадцять п’ять на Землі, решта в Системі та на інших зірках. І я подумав: а чи не забагато це для інших зірок?

Бассард поворушив бровами.

— Що ти хочеш цим сказати?

Керрі Йос зиркнув на браслет відео, у квадратику якого проступили цифри часу, і знизав плечима. Мовляв, розумій, як знаєш.

“Тіртханкар”, черговий крейсер УАРС — двокілометровий циліндр, увінчаний гребенем генераторів розгону, вийшов із власного ТФ-коридора в мегаметрі від дрейфуючої у вільному просторі ретрансляційної ТФ-станції. До найближчої зірки було трохи менше семи парсеків, мізерність щільності космічного поля тут відчувалася з особливою гостротою, тому здавалося, що станція давно покинута і не функціонує — дуже вже неефективний мала вона вигляд на тлі зіркового пилу Батиєвої Дороги, як звали Чумацький Шлях древні монголи. Саме з цієї станції і пішов у невідомому напрямку транспорт з вантажем перед тим, як диспетчери на Історії, другій планеті Садальмелека, куди адресувався вантаж, спохопившись, розгублено доповідали на Землю, щодо Садальмелека долинуло тільки хвильове відлуння передачі, а сам вантаж щез у невідомості.

Станція була автоматичною, точнісінько такою ж, як і всі проміжні ретранслятори, що посилювали стаціонарний ТФ-тунель між станціями Сонячної системи і планетами інших зірок.

Обслуговуючий персонал з’являвся тут раз у два роки — для профілактичних оглядів силових агрегатів і настроювання дубль-систем. Але зараз на ній не було жодної живої душі. Складалася вона з двох десятикілометрових решіток, що створювали приймально-передавальний об’єм, двох еміттерних воронок та енергоспоживачів, які скидалися на крила доісторичного птаха.

Прибульців у першу чергу цікавив відсік управління, що приліпився до торця однієї з воронок.

Гнатові було цікаво блукати в лабіринтах енерговловлювачів та антен, які обснували кілометрові тіла еміттерів, порівнювати інженерні вирішення спеціалістів Землі майже двадцятирічної давності із сучасними. Разом з ним блукав по станції і Богданов, ставлячи іноді такі ділові запитання, що Гнат тільки дивувався і якось поцікавився, чи не працював інспектор коли-небудь в інституті ТФ-зв’язку.

— Не довелося, — гасячи усмішкою пронизливий вогонь в очах, відповів Богданов. — Проте мене завжди приваблювала ТФ-теорія і втілення її у життя. Адже від ТФ-транспорту — один крок до переміщення в просторі зусиллям думки, а це моя мрія.

— Чому? — здивувався Гнат.

— Тоді сама по собі відімре рятувальна служба, кожен з нас зможе прийти на допомогу іншому, хоч би як далеко той перебував. Щоправда, тут виникає ще одна проблема — не фізична, а морально-етична. Контроль думкою над миттєвим переміщенням у просторі встановити можна, а перейматись чужим болем, страхом, бідою ми ще не навчилися.

— Для цього треба весь час відчувати людей поруч, подумки відчувати, емоційно, сприймати їхні бажання й устремління. По-моєму, це вже інші якості, інша енергетика тіла, фізичні характеристики. Чи залишиться тоді від людини щось людське?

— Залишиться, — повеселішав Богданов. — Доброта й прагнення до щастя. Хіба не так?

На огляд станції пішло два умовних дні, хоча Гнатові допомагала бригада крейсера під орудою Станіслава Томаха. До кінця цього строку Гнат перейнявся симпатією і повагою до Богданова. Мовчазний і суперечливо-спокійний — за оцінкою Гната — заступник начальника відділу безпеки був не лише знавцем своєї справи і дотепним співрозмовником, а й тактовною, стриманою людиною, в чому і виявилася двоїстість його натури. З миттєвої реакції на будь-який жест і погляд, він мав бути дуже рухливим, неспокійним, метушливим, насправді ж богданівська витримка увійшла в приказку, таким самовладанням не відзначався навіть залізний Томах, і це дивувало Гната і змушувало самого ставитися до себе вимогливіше.

Увечері наступного дня, повертаючись із чергових відвідин з Богдановим на станцію, Гнат, піддаючись скоріше інстинкту, аніж свідомому наміру, завернув раптом до невеликого залу відпочинку крейсера, звідкіля в коридор долинали звуки музики. Хтось, очевидно, забув зачинити двері, і Гнат, перш ніж увійти, якусь хвилю розмірковував, що потягло його сюди.

У залі панував червонуватий напівморок. Тут було порожньо, лише у віддаленому кутку, де мерехтіло створене відеопластом багаття, хтось сидів за столиком, поклавши голову на схрещені пальці рук.

Музика стихла. Той, що сидів, підняв руку, поворушив пальцями — залунала нова мелодія. Гнат здригнувся. Це була старовинна атонія “Знак біди”. Мелодія напівзабутих літ, що нагадувала про гіркоту втрат. Вона завжди викликала у Гната лірично-сумний настрій. А що таке настрій? Клімат серця. І клімат серця у Гната після розриву з Аларікою довго мав дощовий характер. Звідки ж тут оця мелодія?..

На душі стало так щемко, що Гнат прикусив губу, — відсутньо дивився на тріпотіння оранжевих омахів полум’я.

Музика урвалась, людина за столом підвелася і тут же розтанула у напівмороці. Гнат раптом Із забобонним острахом збагнув — жінка! Він не вірив ні в збіги, ні в містику, ні в передчуття, однак цього разу відчув у собі такий владний поклик серця, що не роздумуючи ступив до залу.

Жінка повернула голову… Він не помилився: то була Аларіка.

— Це ти, — сказала вона низьким спокійним голосом, ніби вони розійшлися годину тому, ніби не розділяв їх океан часу глибиною в п’ять років. — Не гадала, що зустріну тебе серед рятувальників.

— Я всього лише експерт ТФ-апаратури і то тимчасово. — Голос у нього виявився таким же спокійним, і він усміхнувся про себе; в глибинах пам’яті ворухнулася надія, але то була така ефемерна її тінь, що здоровий глузд легко розправився з нею. І все-ж… не вмерла в душі папам’ять серця… — Я теж не сподівався зустріти тебе на крейсері.

— Я, як і раніше, лікар-універсаліст, тільки працюю тепер в УАРС. Так сталося, що моє чергування збіглося з експедицією “Тіртханкара”.

— Чому ж я не бачив тебе з часу старту?

— Ти був зайнятий і… хоча, кажу неправду. Просто не хотіла, щоб ти мене бачив.

— Що ж змінилося сьогодні? На крейсері такого типу можна прожити рік і не зустрітися.

Аларіка відвернулася до віому. Тріпотливе полум’я штучного багаття робило її профіль загадковим, як у статуї древньої богині.

— Мені розповідав про тебе друг мого чоловіка Микита Богданов… А я захотіла… перевірити.

— Розповідав Богданов? Друг чоловіка? — запитання прозвучало недостатньо природно і спокійно.

Він наказав собі бути стриманішим, але в груди знову хлюпнуло хвилею смутку, і Гнат нараз уявив Аларіку в обіймах її чоловіка — абстрактної постаті, схожої на Мая Реброва. Це протверезило.

— Так, вони певний час працювали разом, — Аларіка лишалася незворушною. — Адже він теж був рятувальником. А ти все там же?

Щоки у Гната спалахнули. Запитання було як незаслужений ляпас.

— Так, усе там же, — підтвердив він майже весело. — І, як раніше, граю у волейбол, ти ж сама могла впевнитись. Я спортсмен настрою, як сказав Ребров. Я вразливий і самолюбивий, і не осуджую себе за це. Кожен з нас п’ять років тому вирішив по-своєму: під впливом емоцій — я, під тиском невідомого мені розрахунку — ти…

— Я… — повторила вона в задумі. — Тобі не здається, що ти досить часто вживаєш займенник “я”?

— Можливо, але ми не про це. Ти тоді мені ясно сказала, що спорт — це несерйозно, це на рік, на два, поки молодий і недосвідчений і на вершині успіху. Неправильно! Моя вершина ще попереду і з висоти п’яти літ, відколи ми не бачились, я можу лише повторити свої слова: волейбол, спорт — це на все життя! Тому що в кожному з нас живе дух змагання, а для мене волейбол — не просто гра для себе й для глядачів, це передусім школа життя, де є все: радість перемоги й гіркота поразки, шаленство атаки, і гнів від помилки, і напруженість думки, і дія, в якій викладаєшся весь, до кінця! — Гнат зупинився, перевів подих. — Ти бач, я завжди захоплююся. І в цьому я не змінився.

Вона мовчала, згадуючи, як уперше зустріла Сергія Реброва.

Того вечора Гнат, на свою біду, запросив її на зустріч з друзями — було свято Відкритих Кордонів, він обіцяв познайомити її з легендарними асами аварійно-рятувальної служби. Урочистості були в розпалі, коли Гнат на хвилю залишив її одну — помітив когось із знайомих, І в цей час до залу ввійшов Ребров.

Він не був ні особливо широкоплечим з-поміж цих дужих хлопців, ні особливо вродливим. І все ж вона миттєво вирізнила його з юрми, так і не збагнувши тоді, чим же він змусив привернути до себе увагу. Лиш потім, через кілька днів, після двох зустрічей з ним — він тоді теж запримітив її одразу, — вона зрозуміла чим: Сергій Ребров був урівноважений у всіх відношеннях. Такого самовладання, міцних переконань і впевненості в собі, як у нього, Аларіка не зустрічала ні в кого із своїх попередніх знайомих, і це вирішило її долю, а заразом — і долю Гната…

— Прощавай, — сказав Гнат, ступивши крок до дверей. — На добраніч.

— Стривай. — Вона підійшла до столика, багаття згасло, спалахнуло біле світло.

Мружачись від зміни освітлення, вони розглядали одне одного. Звичайно ж, п’ять років наклали на них свій відбиток: він став мужнішим, хоча губи все ще приховували слід нерішучості, вона — жіночнішою… але чи вродливішою?

— До побачення, — уже вільніше вимовив він. — Ти мені дуже допомогла сьогодні, дякую. Ти ще хочеш щось сказати?

— Гаразд, нехай я помиляюсь. — В її словах почулися нотки впертості. — Але й ти в одному помилився. П’ять років тому мною керував не розрахунок, а кохання. Я любила Сергія.

Гнат уклонився і вийшов, несучи в серці гіркоту й сум’яття. Але йому тепер, хоч як дивно, стало легше. Аларіка змінилася, однак змінився й він…

На третій день Гнат уже міг викласти свої міркування керівництву експедиції.

Командний зал крейсера був невеликий, але завдяки відеопласту створювалася ілюзія, ніби освітлений квадрат підлоги з кріслами і столом завис у порожнечі космосу.

Гнат із зусиллям відірвав погляд од пильного ока якоїсь далекої голубої зірки й обернувся до рятувальників, що розсілися в кріслах.

— Автоматика станції у повному порядку, — почав він, відчуваючи незвичну боязкість і хвилювання: як експерту йому ще не доводилося виступати, — Це, мабуть, і не підлягало сумніву, надійність станцій подібного типу практично дорівнює одиниці. Щоб змінити параметри хоча б одного ланцюга, необхідно знищити всю станцію, а то не так просто. Станція працює нормально, в усякому разі, наші депеші Земля одержує, як і ми відповіді звідтіля. Потрібен експеримент з передачею вантажу на Садальмелек, тільки тоді можна буде з упевненістю сказати про ефективність лінії. Ось, власне, і все.

— Висновок зрозумілий, — мовив начальник експедиції Шалва Тектуманідзе. Зодягнений у простору білу сорочку з шнурівкою, — компенсаційний костюм, рятувальника він чомусь не полюбляв, хоч той був зручний і розрахований на всі випадки життя, — сухий, жилавий, чорновусий і чорнобровий, він мав вигляд гостя, подорожнього, який випадково забрів до хижки, а опинився в технічно досконалому палаці. — Але дозвольте запитання, — вів далі Тектуманідзе. — Чи можна запеленгувати приймальну станцію, якщо при передачі вантаж знову зірветься з траси Садальмелека?

— Ні, — поміркувавши, відповів Гнат. — Під час збудження ТФ-поля при передачі будь-якого повідомлення чи вантажу в просторові створюється хвильова луна, але тут ми стикаємося одразу з двома нерозв’язаними проблемами. Перша — принцип невизначеності: чим довша і якісніша передача, тим луна слабкіша і більша помилка у визначенні координат передавача. Друга — апаратури для точної пеленгації ТФ-передач не існує, досі вона була не потрібна. Звичайний ТФ-приймач, як і величезні трасери, не підходить. Річ у тім, що ТФ-поле — це не енергетичне поле в нашому розумінні, а властивість простору…

Гнат замовк, інтуїтивно збагнувши, що пояснення ці зайві: хоча його й слухали, але за ледь вловимими ознаками можна було зрозуміти-людей цікавило інше.

— Ще запитання, — втрутився Томах. — Чи небезпечний такий експеримент для працівників кінцевих станцій на Землі й на Історії?

— Дати гарантії, ясна річ, важко, але конструктори давно перейшли від техніки безпеки до створення безпечної техніки. При найменшій загрозі життю людей спрацьовують автомати захисту.

— Сказано досить оптимістично, — буркнув хтось із команди крейсера, — одначе, хоч би що там було, трапляються і з безпечною технікою аварії.

Гнат стенув плечима і промовчав.

Через кілька годин провели експериментальний запуск вантажу із Землі на Історію. Вантаж — генератори кисню — Пройшов спокійно, без будь-яких ексцесів. Кілька годин підряд Гнат з допомогою бортінженерів крейсера ганяв Трасу між Землею і станцією: канал ТФ-передачі в обидва боки працював бездоганно.

— Відсутність результату — теж результат, — утішив Томах Богданова, коли вони, стомлені, повернулися на крейсер.

— Але ж перший вантаж зник, — мовив той мляво. — Куди? Хто його прийняв?

— Хтось прийняв. Треба просто обстежити всі зірки цього регіону в радіусі п’ятдесяти парсеків — це межа для прямого ТФ-зв’язку.

— Геніально! В радіусі п’ятдесяти парсеків близько тисячі зірок!

— Ну, і що ж, — не здавався Станіслав, — тоді ми надішлемо повідомлення по всій галактиці — поверніть, мовляв, наші вантажі!

Богданов мимоволі усміхнувся.

— Хіба що.

— Я пожартував.

— А я ні. Ідея варта уваги. До речі, від усього вашого копирсання на станції у мене лишилося відчуття, ніби ми щось таки не врахували.

— У мене склалося таке саме враження.

— Може, є сенс іще раз перевірити лінію з Землею? Але чи буде результат?

— Перевіримо, що нам лишається робити. Твоя думка про Гната?

— Непоганий хлопець. Щоправда, витримки малувато, але це діло наживне, з часом із нього міг би вийти…

— Ну-ну, доказуй…

— Що доказувати? Я ж тебе знаю, не даремно ж ти загострюєш на ньому увагу?

— Так. — Томах споважнів. — Витримка, справді, діло наживне, а він, як на мене, знахідка для служби, тільки не знає про це. Що ти скажеш?

— Поживемо — побачимо. Найперш треба одержати його згоду, а я не бачу, щоб він хотів кидати свою роботу в КБ Травицького.

Через дві доби “Тіртханкар” підходив до другої ТФ-станції, з якої не дійшов вантаж до планет зірки Гамма Суїнберна. Але й там на людей чекало розчарування: станція діяла в межах норми, жодних слідів втручання сторонніх сил у її роботу не виявилося. Передавши на Землю невтішну інформацію, Тектуманідзе несподівано одержав наказ прямувати до Кохабу — Бети Малої Ведмедиці, біля якої на планеті Шемалі почала недавно працювати перша дослідницька, “квартир’єрська”, як її називали, експедиція.

Двісті дев’яносто парсеків — сто вісімдесят до Сонця і сто десять од Сонця до Кохабу. — “Тіртханкар” подолав за дві доби.

Ще через добу карантину Гнат ступив на поверхню Шемалі, трохи приголомшений надлишком вражень та астрономічними відстанями, що їх подолав усупереч своїм бажанням. Його вже перестала дивувати шалена щедрість Землі щодо забезпечення крейсерів аварійно-рятувальної служби енергією, бо він зрозумів — робиться все це заради тієї ж Землі, заради її повелителів, які покинули свою колиску й заглибилися в безмежжя космосу.

Навколо Шемалі оберталася одна базова станція, на якій нещодавно почався монтаж стаціонарного таймфага. Із введенням його в дію доставка наукових матеріалів на Землю стала зовсім простою операцією, попри величезні відстані в десятки парсеків.

Під час карантину Гнат познайомився з монтажниками, котрі, як і він, були випускниками Рязанського інституту ТФ-зв’язку, і допоміг їм у калібруванні головної антени.

Спуск на планету відбувся стандартно, як і повернення на Землю з її орбітальних лабораторій, оранжерей і космодромів, — каналом орбітального ліфта, який сполучав станцію з приймальним пунктом на планеті. Єдине, що відрізняло тут операцію спуску, — це одягання компенсаційного костюма.

Гната запросили в циліндричний бокс, на хвилину підключили до блоку медико-біологічної ізометрії, щоб заміряти фізичні та фізіологічні параметри тіла, всунули в рот мундштук, наділи на очі телескопічні окуляри, а на вуха аудіофони й увіпхнули майже голого у ванну, заповнену густою чорною масою. З ванни Гнат виліз у чорному трико, що облягало тіло від голови до п’ят. У такому вбранні рятувальникам належало перебувати на планеті невизначеннй чає, відведений для здійснення нового завдання — якого, про це знав поки що лише Тектуманідзе.

Гнат з цікавістю освоював дивовижний одяг. Він анітрохи не сковував рухи, був легким і викликав незбагненне відчуття сили. Томах, схожий, як і решта, на чорта, посміюючись, пояснив:

— Костюм слугує водночас і екзоскелетом, що побільшує будь-яке мускульне зусилля.

За словами інспектора, костюм витримував постріл із “універсала”, температуру до тисячі градусів, служив кондиціонером і видаляв усі відходи метаболізму тіла.

— Здорово! — вигукнув із захватом Гнат. — А з чого він виготовлений? Що за матеріал?

Вони вже входили в галерею станції, звідки починався трьохсоткілометровий тунель до поверхні планети, що видавався прозорою голубуватою трубою. Труба впиралася в шар зміїстих хмар і зникала в їх зелено-сірій каламуті.

— Матеріал? — перепитав Станіслав. — Та найпростіший — колонія мікроорганізмів. Не відставай, підемо в парі, решта уже внизу.

Ошелешений Гнат помацав на собі “колонію мікроорганізмів”.

— Оце так костюм! А чому він чорний? Не могли пофарбувати в різні кольори?

— По-перше, тому що мікроорганізми поглинають сонячне світло і майже всі різновиди радіацій, а по-друге, будь-який барвник для них — продукт харчування.

— Тепер зрозуміло. Одне лиш не втямлю — навіщо вони нам узагалі? Адже Шемалі — планета земного типу…..

— Земного, та не зовсім. Що ти причепився до мене зі своїм мундиром? Не подобається, попроси легкий скафандр, а в цивільному тебе вниз ніхто не пустить, планету ще не проіндексовано за шкалою безпеки.

Якийсь час вони мовчки йшли галереєю, врешті Гнат запитав:

— А як це — в цивільному? Ти казав, не пустять у цивільному…

Томах зайшовся сміхом.

— Ох і зануда ти, Ромашин! У “цивільному” — це із словникового запасу трьохсотрічної давності. Історію ти теж вивчав у школі, мав би знати…

У кінці галереї вони надягли вакуум-маски, увійшли в білий циліндр кабіни ліфта з цифрою “десять” на дверцятах, автомат-ліфтер відрахував десять секунд у зворотному порядку, і м’яка, але владна лапа жбурнула кабіну з начинкою в тунель, що конусом сходився в неймовірній далині.

Політ тривав рівно шість хвилин. Певне, аби не травмувати мандрівників ефектом падіння у безодню планети, стіни кабіни лишалися непрозорими під час польоту, ї Гнат не побачив Шемалі з різної висоти.

Пролунав попереджувальний сигнал автомата, та ж сама м’яка лапа без зусиль упіймала кабіну і майже ніжно внесла в приймальний зал ліфта. Дверцята змістилися вгору, і рятувальники вийшли з приміщення ліфта в шемаліанський день.

Гнат спинився, вражений довколишнім пейзажем.

На Шемалі панували два кольори: чорний і жовтий. Чорний — грунт, пологі схили гір, скелясті вершини, жовтий — каламутне небо з яскравими прожилками, ліс і група якихось будівель явно земного походження. З часом Гнат розібрався у відтінках шемаліанського ландшафту, а спершу своєрідність контрасту-чорне із золотим — буквально приголомшила його.

Наздогнавши Томаха, він спитав:

— Славо, мені ніхто так і не пояснив, чому, ми тут?

— Мені теж, — озвався Томах. — Потерпи, експерте. Між іншим, експертові УАРС слід бути витриманим, упевненим і багатозначно мовчазним. Хоча, з іншого боку, рятувальники теж люди і можуть…

— Помилятися, — підхопив Гнат.

Томах обернувся, нерозуміюче глянув на нього.

— Ні, сумніватися. Тільки не помилятися.

Вони увійшли в найближчу будівлю, що височіла серед жовтих куполів дослідницької експедиції, і, поминувши тамбур, опинилися в круглому приміщенні, просторому, затишному, зі “справжнім” сонячним світлом, що лилося з “небес” — уся стеля слугувала фоном відеопласта, завдяки чому здавалося, ніби дах купола зрізаний і всередину заглядає веселе земне сонце.

Тут була кают-компанія і водночас командний пункт експедиції: за напівпрозорою перегородкою, що поділяла приміщення на дві майже рівні частини, виднілися силуети якихось апаратів, пультів з миготливими індикаторами та віомами. Друга половина площі приміщення була заставлена елегантними столиками і стільцями, а під стіною ліворуч стояли поряд автобар і кухонний універсальнуй автомат, модель “Комфорт-Б” на п’ятдесят персон.

Кают-компанія майже порожня: за двома зсунутими столиками розташувалися гості з “Тіртханкара” і господарі, хоча хто з них є хто — зрозуміти важко, зодягнені всі вони в чорні костюми. Гнат, придивившись, упізнав лише Богданова і Тектуманідзе — по очах. Інші були йому незнайомі. Один з них, широкий, громіздкий, устав з-за столу й пішов назустріч новоприбулим.

— Прошу, дорогі гості, прошу. Давайте знайомитися? Тарас Вернигора.

— Ну, мене ти маєш пам’ятати, — сказав Томах. — Рік тому разом відвідували спортивну секцію.

— Ромашин, — назвався Гнат, подав руку й мовби потрапив під прес.

— Гнат — наш експерт, — сказав Тектуманідзе, хоча це було не зовсім так.

— А я начальник експедиції, — сказав Вернигора. — Тепер про справу. Експедиція в нас квартир’єрська, дослідницька група малочисельна, в її складі всього двадцять вісім осіб, а будівельний загін майже у вісім разів більший. Ви, мабуть, бачили з повітря деякі наші споруди, маю на увазі завершені, решта — лише починають зводитися. План забудови великий, і експедиція відчуває потребу і в людях, і в техніці, особливо в техніці. І тут маєш — вантаж із Землі не надходить!

— Не зрозумів! — здивувався Томах.

— Поки ми досліджували причини зникнення вантажів на Історії, точно такий випадок трапився і тут, — пояснив Богданов. — Дві доби тому.

— Он воно що!..

— Але це ще не все, — вів далі Вернигора. — До зникнення вантажу, точніше, до того, як із Землі нам сказали, що вантаж пішов до нас, ми помітили “дзеркала”. Не надали їм особливого значення. Можливо, “дзеркала” якимось чином пов’язані з пропажею?

— Про “дзеркала” ми знаємо стільки ж, скільки й ви, — сказав Тектуманідзе. — Із Землі надійшла ТФ-грама про чудеса на Шемалі, і ось м’и тут. До речі, який вантаж мав до вас прибути?

— В основному обладнання тераформістів: комбайни для ґрунтових і гірських прохідок, плазмові різаки, апаратура об’ємного вибуху і так далі.

— Ясно.

Вернигора помовчав, збираючись з думками.

— Ми поставили табір на Шемалі два місяці тому. Зараз, звичайно, тут майже нікого немає, дослідники розбрелися по всіх материках планети, будівельники й тераформісти встигли побудувати собі стаціонарне селище, і база, по суті, перетворилася на пункт обслуговування загонів, тим паче що ліфт від орбітального таймфага також спущено сюди. І все було б гаразд, якби, не інцидент з вантажем. А тут ще ці “дзеркала”. — Начальник експедиції знову зробив паузу, чекаючи на запитання, і, не діждавшись їх, заговорив далі: — Уявіть, що на скелі, повз яку проходили раніше десятки разів, раптом починає відбивати світло одна з пласких граней! Як дзеркало! Це тим паче вражає, бо колір скель тут — самі бачили — чорний або темно-коричневий. Природно, ми зацікавилися цим явищем, виявили ще кілька “дзеркал” у різних місцях, стали вивчати і… зчинилася паніка з вантажем. А найцікавіше те, що “дзеркала” здатні переміщатися. Тобто бачити їх у момент переміщення ніхто не бачив, але досить групі змінити місце базування чи роботи, як на новому місці незабаром з’являється “дзеркало”. А на старому — зникає.

— Не дуже воно й вражає, — промовив Томах. — Схоже, ви відкрили нове фізичне явище — і тільки. З чим і вітаю. Хіба мало дивовижного в природі?

— Хай живе скептицизм! Так, чи що?

— Ні, але я не бачу причини, через яку нас погнали за тридев’ять земель.

— Славо, ти просто не поінформований, — втрутився Богданов. — Річ у тім, що і на Історії, яка обертається навколо Садальмелека, виявлено “дзеркала”.

— Он як? Чому ж тоді ми не висадили десант на Садальмелеку, а одразу рушили сюди?

— “Дзеркала” на Садальмелеку досліджують зараз інші групи відділу, — сказав Тектуманідзе. — Коли надійшов наказ рухатися до Шемалі, ще не було відомо празникнення вантажу. А тепер зрозуміло, що “дзеркала” з’явилися не просто так і нам доведеться зайнятися ними впритул. Фізичні параметри “дзеркал” замірювали?

Вернигора стрепенувся: питали його.

— Так, звичайно. Одне з них зовсім поряд з базою, на Венері — це скеля така. — Начальник експедиції підвівся, жестом запросив усіх за собою. — Не дивуйтеся, скелі на Шемалі — одне з чудес світу! Форми їх настільки розмаїті й дивовижні, що хлопці вже не раз доповідали мені про знахідки “руїн міст”. Ходімо, покажу вам “дзеркало”. Захопіть генграви, а то пішки ходити тут не вельми приємно.

Рятувальники цийшли з приміщення, пірнувши у похмуре “підземелля” шемаліанського ландшафту, такі ж похмуро чорні в своїх костюмах, як і довколишні скелі, немовби вони споконвіку належали цьому світові й могли в ньому розчинитися безслідно.

І тут Гнат зрозумів причину свого невдоволення тим, що костюми збуджують похмурі асоціації. Недарма великі відеописьменники сучасності звертали увагу на моральний аспект космічної експансії людства, і в зв’язку з цим Гнат згадав тему однієї з відеоповістей: “Чи завжди людина несе із собою добро?” Факт — повинна! А ось чи несе?.. Адже в пошуках нових сировинних та енергетичних ресурсів вона іноді не замислюється над побічними явищами, тому доводиться відновлювати екологічну рівновагу мало не в масштабах планети, як це було сторіччя тому із Землею. Інших прикладів Гнат не знав і вирішив при нагоді розпитати про це Томаха, не відаючи, що своїм розпитуванням дає поштовх до розв’язання глобальної проблеми, перші ознаки якої — зникнення вантажів і появу “дзеркал” — вони лише почали вивчати.

Він озирнувся назад, по-новому вдивляючись у розташування базового табору експедиції, і нараз помітив над входом у приміщення, з якого вийшов, викарбуваний у золотистому матеріалі купола знак — мініатюрний слід босої ноги людини. Слід був ніби зіпсований — біля пальців виднілася чи то вм’ятина, чи то горбочок — Гнат не розгледів. Він зупинився, ще не зовсім упевнений, що бачить цей знак не вперше, і згадав: точнісінько такий же знак було майстерно вкарбовано у панель пульта на ретрансляційній ТФ-станції.

— Чого став? — гукнув йому Богданов. — Не лови гав, експерте!

Один за одним люди піднімались у повітря, і Томах, стартувавши останнім, весело прокричав:

Місяць був тоді уповні

В ніч Іванову, купальську -

Кавалькада чортівні

Пронеслась міжгір’ям духів.[2]

Табір лишився позаду, наблизився ланцюг скель, які справді-таки скидались на, руїни. Вернигора круто спікірував до однієї із скель і став на товстий килим моху коричнево-червоного кольору. Решта приземлилася поряд, з цікавістю роззираючись.

“Дзеркало” являло собою триметрову площину, відполіровану так, що вона відбивала світло не гірше за справжнє металеве дзеркало. Постаті людей у ньому жахливо викривлювалися, хоч поверхня “дзеркала” на око здавалася зовсім рівною.

— Ось такі пироги, — сказав Вернигора, розводячи могутніми руками; його двійник у “дзеркалі” теж розвів руками, але вивернутими в ліктях. — Із фізичних параметрів, що відрізняють це місце від інших, слід відзначити слабку магнітну аномалію, та ще, певне, мікрохвильовий фон. Усі матеріали я вам видам у таборі. Ну, подивилися?

— А звідсіля ж чудово видно весь табір! — заявив раптом Томах з дивною інтонацією.

Він був єдиний, хто не подавсь одразу до “дзеркала”, а спочатку обійшов майданчик довкіл.

— Можливо, — стенув плечима начальник експедиції. — Ніколи над цим не замислювався.

Він підійшов до Станіслава і приклав руку дашком до лоба.

— Гм, справді… Ну й що?

Томах оглянувся на Богданова.

— Не знаю… нічого певного, просто видалося дивним. Гнате, тобі яка знадобиться апаратура? Я допоможу з контрольними вимірами.

— Уся що є, — резонно зауважив Гнат, до пуття ще не знаючи, що саме доведеться вимірювати.

— Забезпечимо, — запевнив супутник Вернигори. — Хоча ми самі тут усе обнюхали до камінчика.

— Між іншим, — Вернигора підняв з майданчика уламок каменя. — Це знаменита шемаліанська порода псевдонікс. Дивіться…

Він з розмйху вдарив каменем об виступ скелі, і камінь розпався. Начальник експедиції підняв кілька уламків і подав рятувальникам. У місцях відколу шматки мінилися фіолетовим та червоним, і кожен з них був схожий на незавершену скульптуру — дивовижні фігурки людей, звірів, птахів, виробів рук людських!

— Що це? — запитав Тектуманідзе, розглядаючи одну з фігурок. — Як ти це робиш? Фокус?

— Зовсім ні. Це так звана спонтанна асиметрія кристалізації породи. Явище надрідкісне, якщо не єдине у своєму роді. Але псевдонікс не остання визначна особливість планети, тут багато роботи і для ксенобіологів, і ботаніків, і зооморфологів. Нам пощастило, що ми тут перші. Планета, мені здається, підпадає під статтю естетичних ресурсів людства, перспективних, як зона відпочинку.

За півгодини, поблукавши по скелях, рятувальники повернулися до табору, сповнені вражень від химерних ландшафтів Шемалі, розмірковуючи про її дивовижні особливості.

Гнат продиктував черговому бортінженерові “Тіртханкара” список необхідної апаратури, якої не виявилось у гостинних господарів, і в очікуванні її прибуття вирішив ще трохи побродити околицями табору. Томах з Богдановим відбули на генгравах у невідомому напрямку, а Тектуманідзе повернувся на корабель.

Біля табору Гнат, на свій подив, зустрів Аларіку. Розмова не клеїлась: Аларіка явно воліла усамітнитись, а він так гостро відчув це її бажання, що своєчасно прикусив язика, готового завести куди завгодно. У погляді Аларіки засвітилася вдячність, вона оцінила його стриманість. Вони розійшлися врізнобіч, хоча Гнатові, як ніколи, хотілося багато що розказати й багато що почути у відповідь.

Щоб відновити втрачену душевну рівновагу, Гнат змусив тіло працювати фізично — видерся на вал древньої морени, перетвореної вивітрюванням на стіну бастіону з баштами та бійницями, і тут виявив ще одне “дзеркало”, Згадавши заувагу Станіслава, він кинув погляд на табір, і дивна підозра зародилася в мозку — з цієї точки табір теж проглядався пречудово!

Гнат сперся рукою об камінь і невидюще втупився в якесь хирляве створіння, що повзло з-під ніг під захист кам’яного виступу. “Цікаво! Розвиваючи Славкову думку, “дзеркала” можна уявити як пристрій для стеження! Але кому це потрібно — стежити за табором? Аборигенам? Дурниця! Планету ж вважають необжитою… Тоді кому?”

Гнат поморщився, а підозра все міцніла, перетворювалася на впевненість: “Не дурниця, не дурниця! Недарма і Шалва пов’язав події — вантажі й “дзеркала”, і Земля теж, отже, випадки вже не поодинокі! Попервах на Історії, тепер на Шемалі… А може, це збіг? З чого б це у мене раптом розігралася уява? Як там казав Славко: експерт має бути витриманим і багатозначно мовчазним… якщо нічого сказати”.

Він осміхнувся, ступив крок і… шарпнувся вбік: повзуче кошлате створіння раптом підскочило, плюнуло чимось жовтим і так дико закричало, що з хвилину звідусіль чулося каркаюче відлуння.

Створіння, мовби нічого й не було, поповзло геть, не зводячи із завмерлої людини кілька пар очей-намистинок.

— Ого! — сказав Гнат і ввічливо підняв капелюха. — Прошу вибачення, серї Я вас, здається, налякав? Але і ви у боргу не залишилися. Ми квити.

Сміючись, він повернув назад, перестрибуючи з каменя на камінь, спустився до підніжжя “кріпосної стіни”, ще раз глянув у “дзеркало”, яке незворушно відбивало, жовте полум’я неба, і поспішив до табору.

Три дні провів Гнат біля таємничих “дзеркал”. Йому допомагали Томах та інженери “Тіртханкара”, мовчазні хлопці, які розуміли один одного з напівпогляду.

Наприкінці другої доби зненацька спрацював один з малих ТФ-трасерів, які застосовувалися на космольотах для визначення координат виходу корабля з ТФ-каналу. Гнат наполіг узяти два апарати скоріше з упертості, аніж необхідності, все-таки таймфагова апаратура була його уподобанням, і ось один з цих трасерів подав червоний сигнал.

Гнат спершу не повірив своїм очам, але гудок, що пролунав слідом за цим, змусив його кинутися до піраміди трасера.

— Відлуння! — розгублено мовив він, помітивши запитальний погляд Томаха. — Трасер виявив хвильове відлуння у просторі! Хтось десь тут, поряд, щойно провів сеанс ТФ-зв’язку!

— Точно, — сказав один з інженерів, підходячи до трасера і нахиляючись над плечем Гната. — Трасер виявив таймфаговий слід, ще тепленький…

— Ну й що? — сказав Томах. — “Тіртханкар” передав на Землю ТФ-граму… Або Вернигора розмовляв із Землею…

Гнат заперечливо похитав головою.

— Частота наших каналів ТФ-зв’язку лежить далеко від прийнятого відлуння. Та й потужність невелика… До речі, чомусь не спрацював другий трасер. Дивно…

— Нічого дивного, — сказав інженер. — Діапазон частот другого приладу на порядок менший, ви ж бачите клас. Ми використовуємо його тільки для визначення фону і грубого орієнтування в евклідовому просторі.

Гнат згадав свої дивні припущення, і серце знову тривожно стиснулося. Він побіжно переглянув дані, одержані з допомогою численних датчиків, вимірювачів полів та іншої апаратури і вирішив поговорити з Томахом. Але Станіслав сам підійшов до нього, якимсь незбагненним чуттям уловивши його сум’яття: обличчя людей ховалися під масками, і Гнатової міміки він бачити не міг.

— Щось трапилося?

Гнат мимоволі поглянув на блискуче “дзеркало”.

— Відійдемо, — Томах відвів його вбік. — Ти зрозумів, що “дзеркало” — спостерігач?

— А ти звідки це знаєш?

— Ну, здогадатися було неважко, а от довести — складніше.

— Чому? Є ж підтвердження.

— Хвильове відлуння, яке виявив трасер?

— Еге ж. Ніколи не думав, що таке можливе! Тоді виходить, що “дзеркала” — це таймфагові станції з неактивним виходом, іншими словами — пасивні передавачі зображень. Вони не мають енергосистем, але досить їх опромінити векторним ТФ-полем, як вони зразу ж віддають нагромаджену інформацію.

Станіслав оглянувся на помічників, що засперечались, і зітхнув.

— Учися дивуватися спокійно, експерте. Так, “дзеркала”, очевидно, це пристрої для стеження. Але чиї? На Шемалі немає інтелекту, як і на Історії, між іншим. — Томах замислився. — Ти не ображайся, у твоїй компетентності ніхто не сумнівається, однак… чи не помиляєшся ти?

Гнат усміхнувся, намагаючись відповісти, що ображатися тут нічого й треба буде не раз перевірити нові властивості “дзеркал”, але Томах знову якимсь шостим чуттям відгадав його думки й вдячно стиснув руку.

— А ми тебе недаремно-таки взяли, їй-богу! Допоміг ти нам здорово! Та все ж постарайся перевірити свої висновки, га?

— Чекатимемо на відлуння, — сказав Гнат. Йому, правду кажучи, давно остобісіли похмурі пейзажі Шемалі, що пригнічували психіку, праглося швидше на Землю, пірнути у звичну атмосферу клопотів, тренувань і творчого пошуку в ТФ-інституті, але вголос він цього не сказав.

“Тіртханкар” повернувся на Землю лише через два тижні після розгадки таємниці “дзеркал”. Повторні вимірювання полів навколо них, а також в околицях планети, підтвердили Гнатову гіпотезу — “дзеркала” виявилися не чим іншим, як своєрідними системами стеження, встановленими невідомо ким і невідомо з якою метою. Точніше, можна було здогадатися, що мета цих невідомих допитливців, яких нарекли збірною назвою Око, — спостереження за діями дослідницьких груп на Історії та Шемалі (“дзеркала” на Історії вивчали справжні експерти УАРС, про це Гнат довідався від Томаха вже на Землі), але чи так це насправді — ніхто з певністю не міг знати. На жаль, запеленгувати передачі з “дзеркал” не вдалося: по-перше, тому, що чутливість апаратури була набагато нижчою, ніж вимагалося, по-друге, “дзеркала” незабаром зникли, спочатку на Шемалі, потім на Історії. Як вони утворювалися— чи то виростали, як живі істоти, чи то передавалися по ТФ-каналу з планет Ока, фізики встановити не змогли. Але спецвідділу УАРС іхя обставина на перешкоді не стала, і полетіли в усі кінці контрольованого космосу, на периферію досліджуваної зони ТФ-депеші про дивні явиґца в прикордонних її шарах, на передньому краї незвіданого, де з’являлися поки що лише земні розвідкораблі, й напружилася в сторожкому мовчанні, чутливо вслухаючись у поля сили-силенної непізнаних просторів, гігантська захисна система людської цивілізації…

Розділ 3

Формула

Перед ранком йому приснився сон, нібито він складає іспит на сертифікат працівника аварійно-рятувальної служби і приймають цей іспит четверо: розважливий, діловитий Керрі Йос, стриманий Микита Богданов, похмурий Бассард і Аларіка… Подробиць сну Гнат не запам’ятав, лишилося відчуття якоїсь невдачі й тривоги, але тіло було легким, слухняним, хотілося дихати, рухатися, їсти і працювати, одне слово, жити.

Гнат повернув голову. Однієї із стін кімнати не було, замість неї відкривалася поросла сосновим бором рівнина, а вдалині над одним з пагорбів здіймалася голубувата піраміда, виблискуючи тисячею поляроїдних вікон, — сьогодні кімнатний координатор, підкоряючись неусвідомленим командам мозку в останні хвилини сну, видав проекцію з висоти на будівлю Інституту ТФ-зв’язку, і Гнат зрозумів, що знудьгувався за роботою, за своїм затишним конструкторським “акваріумом”, за сумною фізіономією Кирила Травицького.

Він одягнув костюм, зачинив двері квартири і піднявся на дах будинку. Там викликав кіб-таксі, хоча раніше, як правило, йшов пішки до найближчої зупинки циркулера.

Уже в повітрі, спохопившись, він спробував зв’язатись по відео з Томахом, одначе той не відгукнувся: або спав, або, навпаки, працював, а може, взагалі не був у цей час на Землі.

“Ні, мабуть, таки працює, — подумав Гнат. — У них там тепер багато проблем: “дзеркала”, зникнення вантажів, спостерігач… Та й просто оперативна робота — не позаздриш!.. Цікаво, чи задовольнила моя допомога УАРС? Тектуманідзе нібито задоволений, ну а Керрі Йос?.. І ще не забути б запитати у Славка, чи схожа емблема квартир’єрів на слід людини…

У третій розрахунковій лабораторії працювали двоє, чоловік і жінка, але його комбайн ніхто не зайняв.

“Чудово! Значить, Травицький на мене чекає. Де він, до речі?”

Автомат відшукав провідного конструктора в чиїйсь порожній лабораторії біля комбайна. Той підвів голову від пульта дисплея і погляд його потеплішав.

— Повернувся? Усе в нормі?

— У мене — так, у них — не знаю.

— У них — це в Управлінні рятувальників?

— У спецсекторі.

— Ну, коли в них усе в нормі — не та служба… Я запитував про тебе, але ти був далеко. Якщо все гаразд, берись до роботи. Темою твоєю ніхто не займався.

Гнат витримав його пильний і добрий погляд, тепла хвиля якоїсь сором’язливої ніжності увійшла в нього з тим поглядом і викликала таку ж ніжність і різь в очах — реакція на любов з боку цієї маленької, терплячої, чомусь завжди опечаленої людини. І раптом Гнат з докором подумав: чому він нічого, ну, нічогісінько не знає про Травицького? Може, Кирило пережив якесь горе, і воно мучить його досі? Може, у нього щось трапилося з сім’єю?.. Здавалось би, хто йому Гнат? Інженер-конструктор, підпорядкований по службі, стороння людина, яка приходить на роботу залежно від емоційного стану… Але ж ні! Чому ж тоді така ніжність в очах? І радість? Чому?..

— Викликай, коли знадоблюсь. — Травицький погасив усмішку, кивнув і заглибився в роботу.

Гнат вимкнув віом, поглянув на сусідів — вони напівлежали в кріслах, сховавши голови в сітках контакторів, тоді як екрани проекторів думки перед ними то вибухали потоком схем, то гасли, щоб спалахнути знову, і надягнув свій контактор. Так він сидів, аж поки на пульті спалахнуло червоне світлове табло: “Межа психонавантаження!” — спрацював таймер, і Гнат відключив його від машини. Зразу налягла втома, зашуміло у вухах, ніби дощ сипонув по сухому листю.

Гнат відкинувся в кріслі, мимохіть спостерігши, що в лабораторії він сам: сусіди — Леонід Угловський та Лія Бексултанова, очевидно, виконали свої завдання і пішли.

“Скільки ж часу я працював?.. Гм, всього-на-всього дві години з чвертю… і так стомився! Чи моє рішення варте того?!

На екрані дисплея красувалося його творіння — антена міжзоряного таймфагового зв’язку. Тільки тепер замість двох паралельних решіток вона мала вигляд тонкої голки з парасолькоподібним вушком. Згідно з формулою, виведеною Гнатом, така антена виграє в потужності і дозволяє перекидати будь-яку масу на будь-які відстані без проміжних станцій! І то ще не все: у формулі було потенційне рішення, від якого буквально перехоплювало подих, але проаналізувати його у Гната вже не вистачило сил.

Він записав формулу в пам’ять машини і стер зображення антени на екрані, тоді увімкнув стандартний сигнал: “Обчислювач вільний”.

А власна пам’ять усе ще опиралася вимкненню з роботи, все ще перебирала етапи конструювання, і в Гнатовій уяві пропливали низки хитромудрих конструкцій, багатоповерхові формули різних станів вакууму, поки, зрештою, не лишилося одне видіння: крізь космос, як промінь світла, летить людина у вогненному комбінезоні з маленьким диском на пояску — це все, що зосталося від громаддя ТФ-станцій, умістившись у кількох кубічних сантиметрах! ТФ-блок… ТФ-блочок замість ТФ-станції…

— Завтра, завтра… — пробурмотів Гнат, підвівшись і виходячи з лабораторії. — Доброго потрошку…

Він не помітив, як із сусідньої кімнати вийшов Травицький і провів його довгим поглядом, в якому було більше тривоги, аніж подиву…

Удома Гнат прийняв душ, скинувши інтелектуальну втому, і йому закортіло в спортзал. Але поки що лише перевалило за полудень, та й чи було сьогодні тренування, він не знав. Довелося набирати телекс спорткомітету і довідуватися про розклад тренувань збірної Землі. З’ясувалося, що тренування проходять у спортзалах комплексу “Перемога” в Ленінграді через день, починаючи з понеділка, а сьогодні був четвер.

Гнат засмутився, потім вирішив побачитись по відео з друзями і тим піднести тонус. Однак і тут на нього чекала невдача: І вар а Гладишева не було вдома, як і його дружини. Солінда теж відшукати не вдалося, автомат сповістив, що той полетів кудись до зовнішніх планет і не лишив координат. Гната це здивувало — Солінд рідко покидав межі Землі, та й то тільки в тих випадках, коли відбувалися міжпланетні змагання і першості світу, як за традицією називалися першості Сонячної системи.

У задумі Гнат вибрав у пеналі музфонду кристал із записом і вставив у приймач. Кімнату заповнив дзвінкий пульсуючий ритм, у який вплітався тонкий людський голос. Звук був об’ємним, м’яким і озивався у всьому тілі “хвилями насолоди”, але слухати їх одному не хотілося. І взагалі нічого не хотілось, і до людей особливо не вабило, і проводити час на самоті не бажалося.

І тут йому спало на думку зв’язатися з Аларікою. А чого б і ні? Що в цьому особливого? Колишній експерт УАРС хоче дізнатися, як здоров’я колишньої співробітниці, і взагалі…

Гнат усміхнувся, але думка вже працювала, а разом з нею і серце, і він, зрештою, вирішив замість відеовізиту побачити Аларіку наяву. Хутко набрав телекс диспетчера інформаційного сектора УАРС, який дав йому Станіслав, і запитав, де можна знайти Аларіку Консолату, лікаря БМТ-патруля.

— Ваші координати? — пожвавішав диспетчер.

— Мої? — розгубився Гнат і збагнув: — А-а… виклик приватний, не турбуйтеся, нічого у мене не трапилося.

Диспетчер напустив на обличчя суворості (хлопцю виповнилося від сили двадцять років, певне, стажер) і з хвилину щось шукав на пульті селектора. Затим сухо продиктував адресу Аларіки й відключився.

— Інститут відеопластики… — пробурмотів збитий з пантелику Гнат. — До чого тут відеопластика?

Диспетчер не став пояснювати, що робить Аларіка на Місяці, в Геоградському інституті відеопластики, а запитувати його повторно не хотілося. Гнат знічев’я бродив кімнатами, прибрав на кухні і, затримавшись на порозі, сумовито подумав: “Правду казали мислителі минулого, ми ніколи не буваємо у себе вдома, ми завжди перебуваємо десь… І все ж дім для нас — частка нас самих, тільки для одного він дорівнює розмірам кімнати, а для другого — всієї Землі, а є мабуть, і такі, для кого дім — космос… Дивно, але мене чомусь вабить додому саме сюди, де я виріс, а не в іншу географічну точку, де я мав би таку ж саму квартиру… Свого роду атавізм1? Чи відімре він колись, чи Земля для всіх нас — дім космічного масштабу?”

Музика у кімнаті стихла, й Гнат зачинив за собою двері, покидаючи дім, як доброго й ласкавого друга, якому належало провести до ночі час у самотині.

Сьома ТФ-станція на Місяці була розташована на західному узбережжі Моря Ясності, а Геоград виріс на сході, в кратері Лемоньє, тому Гнатові довелося брати на стоянці вакуумщільний — здатний літати у безповітряному просторі — швидколіт і впродовж п’ятнадцяти хвилин польоту терпіти скупі “зручності” рейсу. Але цей транспорт він вибрав сам, щоб роздивитися згори древнє обличчя природного супутника Землі.

За останнє півсторіччя неодноразово висувалися проекти заселення Місяця й утворення тут атмосфери, як на Марсі, одначе ідеальні умови спостережень за космосом для астрономів і лікувальної профілактики для медиків щоразу брали гору над економічним ефектом розрахунків у проектах, і Місяць донині залишався таким, яким був тисячі й мільйони років тому: пропалений сонцем, висушений холодом простору, безводний і безатмосферний. Але мертвим його назвати вже не можна було. Око вихоплювало з висоти гігантські чаші та параболоїди антен радіотелескопів, склополя надземних оранжерей, пересувні вежі селенологів, прозорі куполи медцентрів, будинків відпочинку і лабораторій різноманітного призначення, яким слабке притягання цієї планети було вигідніше, ніж земне.

Невдовзі швидколіт, підкоряючись командам спільного для цього сектора Місяця центру автоматичного управління транспортом, плавно пішов донизу, і Гнат побачив п’ятдесятикілометровий кратер Лемоньє, всередині якого сріблом блищав широкий десятикілометровий конус Геограда. За кратером здіймалися пориті, всіяні кратерами гори Тавр, але Гнат не встиг як слід їх розгледіти. Швидколіт пірнув до конуса, що стрімко зростав, на пульті блимнув червоний вогник — апарат минув силовий приймач-вікно в оболонці Геограда, майнули осторонь якісь конструкції, і швидколіт майже без поштовху зупинився.

Гнат зафіксував час і поспішив до кабіни циркулера.

Притягання у Геограді з восьмої години “ранку” до четвертої “дня” встановлювалося таким, як земне, — людський організм вимагав свою звичну порцію притягання, зате з четвертої починався час відпочинку, коли захоплююче почуття легкості додавало снаги й радості кожній людині. Гнат не раз бував на супутнику Землі, сам відчув це й давно зрозумів, чому ВКР — Вища Координаційна Рада Землі — не дає згоди на технізацію планети: вона була потрібна в основному як база відпочинку, а моральний бік справи тут відігравав головну роль.

Порожній циркулер (у Геограді, як і всюди на Місяці та Землі, любили ходити пішки, транспортом користувалися рідко, лише в тих випадках, коли хтось кудись поспішав) доставив Гната до Інституту відеопластики, невисокої будівлі, спорудженої в стилі “мангровий ліс”.

Автоінформатор сповістив йому місцезнаходження кімнати сто п’ять, де зараз перебувала Аларіка Консолата, і за кілька хвилин, пройшовши два коридори й нікого в них не зустрівши, Гнат стояв перед білим прямокутником дверей із зеленим колом номера й розмірковував — увійти зразу чи спершу подзвонити. Йому дуже захотілося піти звідси, перспектива непрошеного гостя була не вельми привабливою, та й власна вигадка з цією зустріччю перестала здаватися щасливою знахідкою. Поки він вагався, двері несподівано й нечутно відхилились, і йому мимоволі довелося увійти.

Здавалося, він вийшов на сніговий схил однієї із земних гір! Сліпуче блиснув язик льодовика під сонцем, біле снігове поле впиралось у темно-зелений гребінь хвойного лісу… Але не це зупинило Гната; просто перед ним на крижаному тлі льодовика чорнів отвір печери, у отворі плив зірчастий серпанок, і по цьому серпанку йшла жінка в сліпучо-білому платті… Це була Аларіка!..

Раптом панорама засніжених гір щезла, з’явилася обстановка модельної відеомайстерні, що оздобленням нагадувала конструкторську лабораторію: вмонтовані у стіни екрани проекторів думки, крісла, обвиті ажурними конструкціями, апаратні стойки, відеопроектори, підставки для голографічних скульптур, музичні прилади… Але не зник чорний, як вхід у пекло, отвір і жінка в білому платті, яка ступала по зорях… Вона дивилася на гостя суворо, немовби запитувала, чого він сюди з’явився.

Почувся тихий низький сміх.

Гнат озирнувся і побачив ще одну Аларіку, тільки одягнену інакше — в голубу кофтинку, таку ж спідницю з чорною торочкою.

Жінка знову тихо засміялася.

— Що, подобається? Гнат кивнув.

— Відеопласт?

— Атож. Робота одного з наших дипломантів конкурсу “Життя в космосі”, він чомусь вирішив узяти мене за прототип. Щоправда, він каже — робота незавершена… — Аларіка підійшла до пульта, провела рукою” над датчиком програм, і об’ємна відеокартина розбилася на вогненні скалки.

— До речі, як ти мене знайшов? Певне, через диспетчера, хоча не розумію, чому він дав мої координати сторонній людині.

Це “сторонній” боляче кольнуло Гната, і він навіть етупив до дверей, проте Аларіка його випередила:

— Проходь, коли завітав, сідай. Ще кілька хвилин, і ти б мене не застав. Що сталося?

Гнат сів навпроти, намагаючись не дивитися на спокійне вродливе обличчя жінки.

— Нічого. Просто закортіло тебе побачити. Якщо ти поспішаєш, то я, мабуть, піду.

Вона похитала головою, відверто розглядаючи його.

— Не поспішаю. Просто на сьогодні свою роботу закінчила.

Помовчали. Гнат перестав подумки лаяти себе, розглядав Аларіку.

— Ти неодружений? — нарешті поспитала вона, вдовольнившись розгляданням.

— Ні.

— І не був одружений?

— Не був. — Він усміхнувся. — Не через тебе…

— Вірю.

Знову помовчали. Потім Гнат обвів поглядом кімнату.

— Чому ти тут?

— Тому, що я, окрім усього іншого, художник-відеопластик. Рік тому скінчила Ленінградський інститут естетики.

— Я не знав.

— Ти багато чого не знав. Приміром…

— Що твій чоловік, Сергій Ребров, два роки тому…

— Не треба про це, я не те хотіла сказати. Його смерть мало що змінює.

Гнат змусив себе промовчати. Аларіка силкувалася вдавати з себе незалежну й щасливу, але не варто було опускатися до словесних спростувань її неправоти. П’ять років тому він занадто багато говорив… І все-таки яка ж вона вродлива! І недоступна.

— Втомився від космічних мандрів? Усе ж незаплановані заходи. Як тобі видалася робота рятувальника?

— По-моєму, одноманітна й стомлива.

Аларіка знову засміялася знайомим грудним сміхом. Давно він не чув цього сміху — вічність!

— Специфіка роботи спецсектора. Ця робота не так помітна, як робота лінійних рятувальних відділів. Сподіваюсь, із спортивної форми не вийшов? Адже ти завжди так опікувався своєю формою…

Знайомі шпильки, знайомі інтонації… Все повертається на кола свої… А чи все?

— З форми я, звичайно, вийшов, усе-таки пропустив стільки тренувань. Надолужу.

— Надолужиш. Май казав, що ти пікер.

— Хто-хто?

— Пікер, це його власний словотвір, означає — спортсмен, який залежить од збігу піків форми: фізичної, емоційної, інтелектуальної.

Гнат з цікавістю поглянув на Аларіку.

— Май — це Ребров? На жаль, він мені сказав, що це негативна якість для спортсмена і її треба позбуватися.

— А хіба в тебе інша думка? Тепер уже розсміявся він.

— Ого! Ти опускаєшся до розмови про спорт! Це явний прогрес! До речі, твоя поява тоді в залі під час гри була для мене настільки несподіваною, що я мало не зійшов з дистанції.

На мить обличчя Аларіки стало холодним, чужим. Тільки на мить. Вона відвернулась і мовила своїм низьким контральто, зовсім спокійно, як про дрібничку:

— Просто Сергій думав про спорт так само, як і ти, хоча в нього була інша мета в житті.

— Цікаво. — Гнат гмукнув. — Ти знаєш, яка в мене мета? Яка ж вона?

Аларіка підвелася, пройшлася кімнатою, торкаючись рукою апаратури. Гнат мимохіть милувався її поставою і не встиг одвести погляду: жінка подивилася йому в очі.

— Просто жити. Це твоя мета. Чи не так? Не запевняй мене у зворотному, не повірю, хоч і була б рада… — Вона замовкла й знову сіла навпроти. — Я б зрозуміла тебе, якби ти прагнув стати великим спортсменом чи великим конструктором. Честолюбства немає тільки у дурнів і мертвих. Але просто жити… Вибач, не розумію.

Гнат думав над словами Аларіки й гамував інтуїцію, яка підказувала йому найказковіші варіанти подальших зустрічей з нею. Одначе тверезий глузд бачив усе в іншому світлі.

— Ти, мабуть, маєш рацію, — неквапно сказав Гнат за хвилю. — Не у всьому, звісно. Честолюбство в мене, між іншим, є. Кажуть, я непоганий спортсмен і талановитий конструктор… Не знаю, як щодо таланту, але я справді чогось вартий. І все ж це не те, по-твоєму… Так? Дай мені подумати. Можливо, я тебе зрозумію.

— Подумай. — Аларіка кивнула, в її очах майнуло здивування.

Але Гнат дуже добре знав ці очі, щоб помилитись у висновках. І все ж п’ять років — не могли вони не змінити її хоч би в малому?..

— Що б ти хотів подивитись у нас? — Вона зиркнула на браслет відео, який показував місячний час.

— Якщо не заперечуєш, запиши мені на мій відео ту картину, де ти йдеш по льодовику.

— Ну, якщо ти хочеш…

Гнат зняв браслет і віддав Аларіці. Та встановила його в нішу копіра, покрутила лімб настройки.

— От і все, тримай. Тільки… навіщо він тобі?

— Відповідати не обов’язково? — промимрив Гнат, надіваючи браслет. — Дякую. Колись давно, коли було винайдено фотографію, казали, що відімре мистецтво живопису. З винайденням голографії твердили, що відімре мистецтво скульптури… Я не великий знавець мистецтва відеопластики, але цей твій портрет, по-моєму, справжній шедевр.

— Якби твої слова чув Григорій, творець портрета, він був би радий.

Гнатові стало жарко й незатишно, хоч йому здавалося, що він давно навчився не розгублюватися за будь-яких обставин.

— Над чим працюєш? — запитав він, відчуваючи, як кудись вислизає нитка взаєморозуміння, що з’єднувала їх кілька хвилин тому. — І як тобі вдається поєднувати роботу лікаря швидкої допомоги і художника?

— А як ти поєднуєш спорт і роботу конструктора?

— Не знаю, — усміхнувся Гнат…

“Розумниця!” — подумав він. — Як давно ми не розмовляли в такому ключі! Невинний обмін словами… який потягнув за собою серйозні наслідки. На жаль, п’ять років тому я не побачив за її зовнішністю серйозності вдумливої жінки… а тепер пізно!”

— І все-таки? Не думав, що твої шкільні та інститутські досліди з об’ємними картинками стануть таким сильним захопленням.

— Я теж не думала, то все Сергій… — Вона прикусила губу. — А займаюсь я практичною відеопластикою, а не тим, чим бажалося б. Як тепер кажуть: естетичним оформленням замкнутих площин. Створюю інтер’єри для робочих кабінетів, кімнат відпочинку, кают-компаній для космольотів далекої розвідки і так далі. Не можна сказати, що рутина, одначе… — Аларіка махнула рукою і враз пожвавішала. — Зате у вільний час ми займаємося вільною творчістю. Нині моїх колег цікавлять дві теми: одна — моделювання почуттєвого сприйняття світу, описаного в стародавніх художніх творах, друга — порівняльний пошук homo sine ira et studio — людини середньої, що жила в різні епохи. Я веду другу тему, й уже вдалося дещо розкопати. Ми з Вітторіо (це наш інженер-відеомоделіст) провели порівняльний аналіз історичних хронік і збережених художніх полотен великих майстрів минулих століть, аж до сімнадцятого. Глибше спуститися поки що не пощастило, дані про фізичне обличчя наших пращурів стають надміру скупими. До того ж справа ускладнюється яскраво вираженими національними особливостями народів, розмаїттям типів облич і методів роботи художників.

— У такому випадку ваша “людина середня” — фікція, — скептично мовив Гнат. — Навряд чи змішування типів дасть потрібне вирішення.

— На щастя, вихід знайшовся — жінка, — усміхнулась Аларіка. — Жінка — мірило краси й досконалості в усі епохи. Як кажуть індійські тантри: “Жінка — пальці природи і коштовні камінці світу”.

— Але фізичне обличчя людини змінюється дуже повільно, впродовж сотень тисячоліть, а ви хочете побачити зміни через сотні років…

— Воно так, зміни в будові людського тіла майже не помітні, зате зміни в людській моралі значно разючіші, і наш метод визначення “людини середньої” — це ставлення до неї згідно з нормами моралі кожного століття.

— Тепер ясно. І що ж вийшло?

Аларіка увімкнула ряд темних екранів, схожих на стінні ніші, в них заклубочилась імла й розтанула, лишивши “живі” постаті людей.

— Це вісімнадцяте сторіччя. Ліворуч — узаконений, середній тип жінки європеоїдної групи, праворуч — зображення ідеалу в працях великих художників цього сторіччя: Рафаеля, Рубенса, Ван Дейка, Кареджо та інших.

— Я не скажу, що ідеал у даному випадку кращий… — гмукнув Гнат, роздивившись обох жінок у дивовижному вбранні. — Чи у мене немає смаку?

Аларіка похитала головою.

— Зачекай, подивимось далі.

Віоми погасли, затим спалахнули знову.

— Це вже дев’ятнадцяте сторіччя.

Гнат звів брови. У правому об’ємі відеопроектора він спостеріг знайомі риси “Дівчинки за столом” Жана Батіста Грьоза. Цей портрет він бачив у Станіслава Томаха вдома.

Аларіка помітила його подив.

— Тобі знайома ця композиція?

— Жан Батіст Грьоз, “Дівчинка за столом”.

— Правильно! — Аларіка була вражена його обізнаністю в мистецтві. — Хоч і не зовсім. Ми сумістили два прототипи; один — “Дівчинка за столом” Грьоза, другий — “Дівчинка з віялом” Ренуара. Я не знала, що ти знавець живопису дев’ятнадцятого сторіччя.

— Який там знавець… Ну, а як же в нашу освічену добу?

Аларіка збентежилась.

— Розумієш, з нашою добою все просто і все складно. Середній тип вибрати легше, тим більше що людство поступово наближається до єдиної раси, а от ідеал… Ну, про це ми поговоримо якось іншим разом. Мені пора.

Гнат підвівся.

— Тоді до зустрічі.

— До зустрічі, конструкторе. — Аларіка подала йому руку, хотіла ще щось сказати, але передумала.

Удома він десь із півгодини слухав новини космоцентру, які передавалися каналом всесвітнього інформбачення. Спробував викликати Томаха, але незворушний голос домашнього координатора сповістив, що Станіслав не з’являвся. Кіб-секретар відділу, куди насмілився подзвонити Гнат, лише натякнув, що інспектор Томах на завданні. Яке завдання, де його виконує Станіслав — секретар не знав або не мав права повідомляти.

Гнат знову засумував, тоді згадав пораду Травицького і вирішив, аби розвіяти легку меланхолію, відаідати один з улюблених куточків природи. Цього разу вибрав Центральний заповідник, розташований у північно-західній частині Середньоросійської височини, на водорозділі Волги і Західної Двіни. Відколи загинули батько й мати, уродженці цих місць, Гнат не бував тут.

Центрально-лісовий заповідник — царство ялин, беріз, липи, клена, в’яза і ясена. Ліси Підмосков’я здебільшого березові й соснові, заповідний же ліс напрочуд розмаїтий.

Вимкнувши пояс генграва, Гнат з тріском удерся в хащу горобини і жимолості й рушив навпростець через гнучкі кущі ліщини. Напившись із джерела, довго вибирався на знайому галявину, ледь був не забрів у болото, поросле, недозрілою ще журавлиною, а коли добувся-таки на галявину, оточену березами й вільхами, завмер з несподіванки. В центрі біло-рожевої від конюшини поляни, підім’явши під себе волоті іван-чаю та медунки, лежала рись і дивилася на людину прозоро-жовтими очима, зрідка ворушачи китичками вух.

Коли Гнат ступив крок уперед, рись підвелася, не зводячи погляду з людини. Так вони й стояли кілька хвилин, оцінюючи одне одного, як зненацька з протилежного боку галявини, з-за підліска блиснув тоненький голубий язичок. Рись, нявкнувши, підстрибнула, впала у траву й завмерла.

Занімівши від гніву, Гнат дивився, як з-за дерев вийшли на галявину двоє в зелених маскувальних костюмах і попрошкували до нього. Один був молодий, білявий, але темний од засмаги, сяяв усмішкою, хоч Гнат не назвав би її в цю хвилину ані доброю, ані веселою. Другий був набагато старший, теж смаглявий, в руках він тримав бінокль. Молодий на, ходу закидав за плече ремінь електрокарабіна.

— Взагалі-то, ходити одному тут небезпечно, — замість привітання зауважив молодий мисливець, підходячи й розглядаючи рись. — Мисливська зона. А чудовий екземпляр, Владе. — Він випростався. — Як ви сюди потрапили?

— Дозвольте подивитися ваш карабін, — також замість привітання ввічливо попросив Гнат.

Білявий здивовано глянув на супутника і з деяким ваганням подав карабін.

— Не доводилося бачити раніше?

— Доводилося, — сказав Гнат, примірився й одним ударом об землю відламав прозору трубу ствола.

— Та ви що? — із загрозливим подивом вигукнув молодий незнайомець, кинувшись до нього. — З глузду з’їхали?

Гнат жбурнув розбитий карабін на землю, повернувся і мовчки рушив до лісу. Білявий наздогнав його, схопив за плече, несподівано боляче здавив сухожилля.

— Яке ви мали право?

— Облиш його, Роне, — глухуватим голосом сказав старший. — Якщо він так вчинив, значить, вважав, що має гаа це право.

Гнат відчув у його словах докір і, обернувшись, похмуро буркнув:

— Хто вам дозволив стріляти в заповіднику?

— Стріляти! — пирхнув молодий. — Чуєте, Владе? Та хто ви такий?

— До речі, відносно заповідної зони. — Старший нагнувся, помацав рись за ніс і випростався. — ВКР підписала вердикт від дев’ятнадцятого червня, в якому оголошено заповідною зоною всю Землю. Тож переваг заповідника тепер не має жоден район земної кулі, точніше, мають усі. А щодо стрільби… рись паралізована, і тільки. І в нас є мисливське посвідчення. Вас влаштовують мої пояснення?

— Це до справи уже не стосується. — Молодий заспокоївся і заклопотано оглядав карабін. — Треба ж, пополювали! Нерви треба лікувати, юначе! — По його тонких губах ковзнула посмішка. — Близьке знайомство з цією кицькою, не минулося б для вас просто так, то тільки в давніх романах писали, що в майбутньому хижі звірі стануть ручними… Між іншим, усе-таки хто ви такий?

— А ви? — в тон йому запитав Гнат, відчуваючи на собі пильний погляд старшого.

— Я Рон Клітгорд, старший інспектор відділу загальнотранспортної інспекції, а мій друг, Владибор Дикушин, керівник першого сектора УАРС. Член Ради, до речі… Гнат мимохіть глянув на старшого.

— Мене звати Гнат Ромашин. Конструктор Інституту ТФ-зв’язку.

— І майстер спорту з волейболу планетарного класу, — докинув Дикушин без посмішки.

На його молодого супутника це не справило ніякого враження.

— Що ж, — сказав він, — не вельми приємне знайомство, і винуватець усього — випадок…

— Може й, так, — мовив Гнат і стримано додав: — Спасибі за добре ставлення до кицьки, як ви зволили висловитись, але вона вже пробуджується, і, думаю, вам ліпше відійти від неї. Рисі не люблять, коли їм завдають болю.

Махнувши рукою, він увімкнув генграв і полого злетів у небо, мов підхоплене вітром насіння кульбаби. Стрімкий політ не вгамував розбурхані інцидентом думки.

“Гаразд, — нарешті підвів риску. — Нехай я погарячкував, але стріляти в красу, в тварину, яка не може відповісти тим же, — жорстоко! Мисливці!.. Не щезло, виявляється, це плем’я узаконених убивць, воно тішиться стріляниною в беззахисних створінь, лоскоче нерви удаваною небезпекою і приємним ризиком… Ніби ніколи не було страхітливих століть воєн і безглуздого знищення тисяч рідкісних звірів, ніби пам’ять людства коротка й не тривожить сумління, коли перші мисливці виходять у ліси нововідкритих планет…”

Виголошуючи подумки цю гнівну промову, Гнат мало не пролетів світлий вокзал транспортного вузла на околиці Вологди. Отямившись, дав собі слово розшукати у ВКР відомство по відновленню екологічних ресурсів і взнати там ціну мисливству. “Хто знає, може, я все ж переборщив? — закрався сумнів. — Мав рацію цей білявий Клітгорд, ніхто не давав мені повноважень судді, і перше поривання далеко не завжди схвальне. І ще він має рацію в тому, що я занадто збуджуюся. Це не єдина, але найбільша моя вада… після любові до солодкого. Тут його думка збігається з думкою Реброва, а я йому вірю більше, ніж собі. Хто б мені зараз допоміг розібратися у всьому, так це Славко Томах. Куди він запропастився?..”

Розділ 4

Дилеми

Під час тренування Гнат познайомився з усіма членами команди, хоч із багатьма вже зустрічався в іграх чемпіонатів Землі, щоправда, як супротивник. Обняв Гладишева, зрадівши його усмішці, мов теплому весняному ранку.

У Реброва була інша тактика тренувань, ніж у Солінда. Май давав завдання й незворушно спостерігав, як воно виконується.

Гнат двічі побував у залі електронного моделювання, відпрацьовуючи імітацію нападу з третього номера, і двічі на майданчику в нього нічого не вийшло.

Ребров за звичаєм промовчав, одначе після тренувальної гри відвів похмурого Гната вбік і сказав:

— Ви відволікаєтесь, Гнате, щось заважає вам працювати на повну силу. Точніше, не працювати, а думати. У вас якісь неприємності?

— Ні. По-моєму, ні…

Тренер вдавав, що все йде нормально, а може, і не вдавав, просто був певний себе.

— Бажання грати з повною віддачею у вас, бачу, є, але водночас воно блокується не менш сильним бажанням… яким — вам самому краще знати, я можу лише здогадуватись. І не засмучуйтесь, Гнате, у нас з вами все попереду.

Гнат з полегкістю провів очима Реброва, зустрів глузливий погляд Леона Хрустальова, та не надав йому значення. Був заклопотаний іншим.

Наступного дня він подзвонив Аларіці вранці, однак господарки вдома не виявилось, а домашній координатор не зміг відповісти, де вона. Не було її і в Інституті відеопластики, очевидно, чергувала в патрулі УАРС. Подумавши, Гнат подався на роботу.

У лабораторії зустрів Травицького. Той сидів у кріслі й роздивлявся на екрані проектора думок Гнатову конструкцію ТФ-антени. Обличчя в начальника бюро було якимсь дивним, неначе він хотів засміятись і заплакати водночас. Помітивши конструктора, кивком привітав його і розглядав так довго, що у Гната виникло відчуття непоправимої втрати, якоїсь трагедії, що сталася перед його приходом.

Травицький стер на екрані зображення, відтворив виведену Гнатом формулу ТФ-трансгресії і втупився в неї з тим же виразом обличчя. Потім сказав:

— Хлопчику мій, я не люблю гучних слів, як тобі відомо… Сядь на хвилину і послухай.

Гнат, стурбований його поведінкою, з тривогою глянув на витончену в’язь знаків і цифр формули, потім обережно сів на краєчку дивана.

— Я знав, що ти досвідчений конструктор, що ти оволодів кількома видами синектичних аналогій у конструюванні, але… даруй мені, я не помітив, що ти виріс у синектора вищого класу! Адже те, що ти зробив, можливе лише за умов використання всіх синектичних елементів! До речі, а сам ти зрозумів, до яких наслідків веде твоє відкриття?

— Зрозумів, учителю.

Травицький ураз посмутнів, став схожим на звичайного Травицького, що носить у собі чийсь біль, чи печаль, чи провину.

— Так, зізнаюся, це досить велике відкриття… — говорив він тихо, зовсім тихо. — Досить велике, щоб бути єдиним. Але, дай боже, аби я помилився!

Травицький раптом підвівся і повів Гната за собою. Вони вийшли в коридор, спустилися на нижній, підземний поверх інституту, де панували холод і синє світло, й підійшли до дверей з написом: “Запасник”. Двері поповзли вгору, і спантеличений Гнат ступив слідом за Травицьким у темряву.

Спалахнуло неяскраве жовте світло, впало на чисту сіру підлогу, купу ящиків обабіч проходу. Травицький повернув кудись ліворуч, проліз між штабелями балонів старих вакуумних екранів і став у кутку біля чудернацького пристрою — плоскої чотирикутної пластмасової дошки, що спиралася на масивну металеву станину з противагою і довгим суглобчастим важелем з лімбом.

— Що це за мотлох? — поцікавився Гнат, розглядаючи цю дивну конструкцію.

— Так званий кульман, — сказав Травицький шанобливо. — Пристрій для креслення на папері. Кульманами послуговувалися наші прадіди близько двохсот років тому.

— Але папір… аркуш має лише два виміри. Як же вони бачили об’єм?

— Вони креслили конструкції в ізометрії, а також у кількох проекціях: спереду, згори, збоку. Робили розрізи для пояснення.

— Так просто?!

— Просто й досить мудро, але… простота методу чи конструкції не завжди є достоїнство. Збагнув?

Гнат поміркував і зізнався:

— Не зовсім, учителю.

Травицький рушив до виходу. Біля дверей озирнувся на старий кульман і сказав:

— Подумай, навіщо ми зберегли у себе цей “мотлох”. Можливо, зрозумієш не зразу, не засмучуйсь. Свого часу переді мною теж ставили таке завдання, а зрозумів я все тільки через роки.

Відкриття, зроблене Гнатом на стику багатьох наук фізики простору, обговорювалося на черговому засіданні Технічної Ради Землі й породило зливу захоплених відгуків нефахівців з цих питань і хвилю зауважень та експериментальних перевірок формули всіма спеціалістами з ТФ-зв’язку.

Травицького викликав до себе голова Технічної Ради Хейдо Уессон з приводу присвоєння Гнатові Ромашину звання магістра технічних наук. Проти звання Травицький не заперечував, але просив зачекати з присвоєнням місяць-два. Уессон не став розпитувати начальника бюро про мотиви його прохання, хоч і, ясна річ, здивувався, почувши, що вони досить серйозні.

— Цей Ромашин — теоретик таймфага? — запитав він.

— Ні, конструктор ТФ-апаратури, — відповів Травицький.

— Неймовірно! Для виведення формули локальної трансгресії потрібна глибока обізнаність у галузі структури простору і ТФ-поля.

— Справді, випадок унікальний. Ромашин підійшов до суто теоретичного відкриття з протилежного боку — від конструкції, в той час як нормальним вважається зворотне — від теорії до конструкції. Що ж, іще у вузі він був відомий і як здібний математик, автор праць з підвищення інформаційної місткості ТФ-каналу.

— Тоді це прихований геній.

Млява усмішка торкнулася губ Травицького.

— Не геній, а талановитий творець. Один мій знайомий сказав би: не геній, але вже близький до божевілля. На жаль, Ромашин неврівноважений, метається, він — спортсмен високого класу, і, можливо, це заважає йому бути… генієм.

Уессон звів на співрозмовника спокійні ясні очі.

— А може, навпаки? Я думаю інакше: спорт аж ніяк не перешкоджає генію, якщо то, звичайно, геній. Спорт виховує людське в людині,’ мабуть, більше, ніж будь-яка наукова дисципліна.

Травицький, не бажаючи заперечувати, тільки плечима знизав, у нього була своя думка.

Після повернення з Рязані, де перебував управлінський апарат Технічної Ради, Травицький зібрав усіх працівників бюро і повідомив:

— Наш інститут буде головним розроблювачем нового типу ТФ-апаратури. Але не квапте час: ця формула поки що рай для теоретиків, а для експериментаторів і практиків — то суще пекло. Тому наші кращі математичні уми— Ільга, Гнат, Денис — займуться “приватними” висновками, а решта візьметься за деталізацію та вузлову проробку антени. Це зараз основне. Усвідомлюєте, яка тепер на вас відповідальність?

— Само собою… — почулися голоси.

— Тоді — до діла, — зітхнув Травицький. Він-бо знав, з якими труднощами доведеться зіткнутися працівникам бюро.

На долю Гната випало продовжувати пошук оптимального обсягу ТФ-передачі, що даватиме кожній людині можливість переміщуватися ТФ-каналами з будь-якої точки простору, не вдаючись до послуг транспорту. Всі інші конструктори почали працювати з енергетикою та автоматикою нових мікростанцій.

До кінця серпня ажіотаж навколо відкриття пішов на спад, природа не хотіла здавати свої позиції без бою. Всім було відомо, що механіка миттєвого переміщення в просторі наштовхується на здавна відомий у фізиці принцип невизначеності, за яким неможливо з граничною точністю визначити одночасно енергію тіла, імпульс і координати. Стаціонарний ТФ-зв’язок обходив цей закон тим, що переміщувані тіла жорстко “прив’язувались” до таймфагових ліній і, покидаючи передавач, фінішували в приймачі. Для індивідуального ж використання векторний зв’язок не годився, оскільки, образно кажучи, мандрівник, зникаючи в одному місці, не знав точно, коли й де він “вирине”: у повітрі, на землі чи під землею.

Гнат працював до знемоги, по шість-сім годин на день, двічі пропустив тренування, за що мав не вельми приємну розмову з Ребровим. З Аларікою бачився за цей час лише раз, та й то випадково — у театрі мініатюр, де вона була разом з Леоном Хрустальовим, гравцем збірної. Самовдоволена фізіономія Хрустальова відбила всяке бажання підійти, і Гнат подався, з театру, навіть не додивившись спектакль. Не думати про Аларіку він не міг, але якась дивна нудотна порожнеча в грудях після зустрічі надовго вивела його з рівноваги.

Якось після роботи, перед суботнім відпочинком, коли Гнат напівлежав у кріслі з контактором на голові, малюючи в об’ємі екрана тонкий дівочий профіль, до лабораторії, як завжди несподівано й безшумно, завітав Травицький.

— Мені дзвонив Май Ребров… — заявив він з порога.

Гнат поспіхом стер зображення, вимкнув машину і зняв контактор. Травицький дрібненькими кроками зміряв відстань від дверей до пульта комбайна і зупинився навпроти. Очі в нього були втомлені, працював начальник бюро багато і зморювався, певно, не менше від Гната.

— Ти пропускаєш тренування. Гнат понуро опустив голову.

— Ти гадав, що вивів формулу — і все? — У голосі Травицького забриніли холодні нотки. — А я ж тобі не випадково показував старовинний креслярський пристрій — кульман, пам’ятаєш? Не зрозумів ти натяку, на жаль. А натяк був цілком прозорий: для того щоб створити щось ьидатне з допомогою ось таких громіздких пристроїв, нашим предкам треба було мати терпіння! Розумієш? Терпіння! Проблема виявилася горішком твердішим, ніж здавалось, і, не розв’язавши її знаскоку, ти…

— Хіба я не працюю? — не витримав Гнат.

— Працюєш, — погодився Травицький. — Але як? Ти перестав бути синектором, ти тепер раб машини, її знань, і тільки! Ти вже не творець, а фанатик ідеї — хапаєшся за тисячі нових шляхів, і жодного не доводиш до кінця. Якщо так працюватимеш і надалі, я не дозволю тобі завантажувати обчислювач більше двох годин на день… А тепер слухай головне. Завтра ми злітаємо на Меркурій, де встановлюють нову антену, випробуємо апаратуру — і ти вільний. Даю тиждень на відпочинок, можеш за бажанням узяти два й три, зміни обстановку, враження, переживання, лети куди заманеться, хоч в іншу галактику, але не смій думати про теорію таймфага! Жодних спроб надіти на голову контактор! Колись зміна вражень допомогла тобі вивести геніальну формулу, можливо, це станеться ще раз. Взагалі, забороняю й гадку про роботу. Друге: якщо не хочеш, щоб я думав про тебе погано, — не пропускай тренувань. Ні на шкоду собі, ні на шкоду іншим, тим паче Реброву, котрий у тебе повірив. І третє: повернешся — гуртом штурмуватимемо нашу проблему, і тут твоє психічне здоров’я має бути на висоті. Запитання є?

Гнат, увібравши голову в плечі, боявся зустрітися очима з керівником бюро.

— Ні.

— Тоді до завтра.

Травицький трохи постояв поруч, посмутнілий, добрий, як завжди, і вийшов.

Гнат пом’яв обличчя долонями і скорчив міну своєму відображенню в дзеркалі.

— Довго ще ти збираєшся дорослішати, телепню?..

Завод був величезний. Зона сонячних конденсаторів, що складали його верхній ярус, займала площу двісті п’ятдесят тисяч квадратних кілометрів. Середній ярус — зона трансформаторів енергії, а в нижньому, основному, зосереджувалися перетворювачі та реактори синтезу, де створювали МК — мініколапсари, які слугували джерелом енергії для кораблів космічного флоту людства.

Гнат стояв на оглядовій башті заводу, на висоті триста метрів над поверхнею Меркурія, і невідривно дивився на гігантський розпечений тунель Сонця, просвердлений у зеніті: саме тунель — таким уявлялося світило крізь світлофільтри і захисний екран вежі.

Завод працював автоматично, одначе в шести оглядових баштах над територією підприємства два десятки чоловік стежили за станом горішньої зони сонячних конденсаторів, ще шестеро чергували в централі управління заводу. Крім того, цілодобово були на варті зміни механіків, інженерів ядерного захисту і бригади ремонту енергоустановок.

— Завод уже оглянув? — спитав Травицький.

— Та так, місцями… Без супроводу ходити територією заборонено, а тут — самі бачите — не до нас.

— Ну, на Меркурії й, окрім МК-заводів, багато цікавого. Хочеш, можу поговорити з кимось із старожилів, і тобі покажуть усе, навіть знамениту Сіру Колону на плато Спеки.

Гнат подумав і заперечливо похитав головою.

— У мене є справи на Землі… якщо ви не проти, Травицький розвів руками.

— Ради бога. До речі, зайди, будь ласка, в інститут і забери в моєму столі голубу касету, там розрахунки каналу. Післязавтра о десятій за середньосонячним часом зустрінемося в головного інженера, знайдеш? Це майже під нами, на другому горизонті.

— Хто з вас Кирило Травицький? — обернувся до них один з операторів. — Меркурій-дослідницький на зв’язку.

Травицький подріботів до пульта. Гнат провів йога поглядом і, відчуваючи неприємний осад на душі, ступив до дверей. Експеримент з новою ТФ-антеною, формулу якої він розрахував, чомусь перестав його цікавити. З одного боку, результат експерименту не міг не турбувати Гната, а з другого — не задовольняв сам процес підготовки цього експерименту, занадто довгий і одноманітний, звідси й настрій: Гнат відчував у собі роздвоєність і досаду невідомо на кого.

На Землю Ромашин потрапив за годину через таймфаг Венери. До інституту зайшов пізно, забрав з кабінету Травицького кристали касет і не став затримуватися в лабораторії.

Йому раптом запраглося негайно побачити Аларіку, причому не в робочій обстановці, а вдома, несподівано для неї самої, без попередження.

Зі своєї квартири Гнат зв’язався з довідковою Далекого Сходу, з’ясовуючи адресу Реброва. Він уже знав, що Аларіка й після загибелі чоловіка жила в родині Ребрових разом з дружиною Мая і його дорослою донькою. Потім подзвонив у Місячний Інститут відеопластики та в УАРС, упевнився, що Аларіки там немає, отже, був шанс застати її в домашній обстановці.

Швидколіт доставив його до першої московської станції таймфага, а звідти Гнат за якусь хвилю опинився в Хабаровську. Дістатися ж Симушира виявилося не так просто: рейсові магнітоплани літали рідко й повільно, а чекати він не захотів. Спочатку попутним транспортом дістався Південно-Сахалінська, рідного міста Станіслава Томаха; заходити до приятеля, одначе, не став, треба було б пояснити свою появу тут, а цього зробити він якраз би й не зміг. Згодом швидкольотом метеослужби Гнат прибув на Ітуруп, найбільший острів Курильської гряди, і лише там пересів на швидколіт місцевих ліній до Симушира, який завдяки фантазії когось із предків Мая Реброва став домівкою цієї сім’ї.

Домівка Ребрових ховалася за деревами. На лужку біля будинку стояли три швидкольоти, четвертий повільно знижувався неподалік. Із відхилених дверей, що кидали сніп білого світла на терасу, виглянув незнайомий чоловік і спитав:

— Ви до кого?

— До Реброва.

— Я Ребров.

— Мені потрібен інший…

— Інший, значить. А який саме? Тут сьогодні багато Ребрових.

— Хто там, Глібе? — почувся з передпокою знайомий голос, і на терасу вийшов Май Ребров. — А, Ромашин… Це до мене. Проходь, Гнате.

— Вибачте, Май, — мовив Гнат, — можу я бачити Аларіку?

— А її… — Ребров умовк, добираючи слова, і по паузі докінчив: — На жаль, немає вдома. Вона біля моря. Сьогодні день пам’яті Сергія.

Гнат відчув, як запашіло в нього обличчя, і він, затинаючись, пробелькотів:

— Вибачте, я не знав… до побачення…

— До побачення, — стримано відповів Май Ребров і зайшов у дім, однак двері за собою не зачинив.

Гнат збіг з тераси, уражений до глибини душі холодністю тренера, злий на себе, на Реброва, на весь світ і, лиш опинившись на причалі, перевів подих.

Хвилі налягали на причал, уперто силкуючись зрушити його з місця, але розбивалися самі, сіяли густий водяний пил на чорний граніт молу. Підставивши обличчя бризкам, Гнат трохи постояв, усе ще переживаючи невдале рандеву з Ребровим, витер лице долонею і сказав невідомо кому:

— Ми ще побачимо!..

Він вийшов з освітленої зони причалу, намацав ногами якусь стежину й рушив до центру селища.

— Коли це сталося? — запитав Микита Богданов, трохи блідіший, ніж звичайно.

— Учора вранці, — стомлено відповів Йос.

Дві години тому каналом УАРС надійшло повідомлення із Дзора про зникнення одного з розвідників-спостерігачів на поверхні планети, Василя Богданова. У визначений час Василь не вийшов на зв’язок з базою, і для такого професіонала, як він, це було щось незрозуміле.

Томах мимоволі порівняв цю пригоду з недавніми подіями: появою “дзеркала”, пропажею вантажів і, головне, з проникненням у наглухо закапсульовані космостанції над Дзором. Чи не є це ланки одного ланцюга?

— І ніяких припущень? — спитав він невесело.

Начальник відділу безпеки похитав головою.

— Ніяких. Несправність апаратури зв’язку відпадає, ситуаційна неможливість подати сигнал теж — уже другу добу він мовчить, пропустив три сеанси.

— Хто веде розслідування? — поцікавився Богданов.

Зовні він був незворушний, тільки біля губ пролягли скорботні зморшки.

— Поки що Шалва Тектуманідзе, але що він може зробити звідти, з орбіти? А інших розвідників у цьому регіоні планети в нас немає, та й завантажені вони по горло своїми справами. Треба посилати нового соціоексперта чи хоча б спостерігача.

— Я готовий, — вихопилося в Томаха.

— Ні, — коротко відповів Йос, але так твердо, що Томах зрозумів — у начальника відділу визріло своє рішення.

— Часу на навчання у нас, на жаль, немає, — неквапом вирік Богданов. — Інакше я б запропонував новенького. Рон Клітгорд, інспектор транспорту нашого сектора. Його добре знає Дикушин.

— Кандидатура Владибора у мене не викликає сумніву. — Керрі Йос підвівся, ступив до Томаха і поклав йому на плече руку. — Та й ваш друг Гнат Рома’шин підійшов би тут за всіма статтями. Але, повторюю, часу на навчання у нас таки справді немає, тому доведеться посилати професіонала, відривати його від роботи. Славка я не пошлю, на вас і без того повисла справа Ока. То кого ж?

— Треба подумати, — сказав Станіслав. — Але ідея взяти Гната…

— Що, не підходить?

— Чому ж, підходить. Просто я думав… чи не рано? Ви ж пам’ятаєте відкриття, пов’язане з його іменем? Він талановитий конструктор і до того ж спортсмен високого класу…

— Еге ж, самі достоїнства. — Керрі дозволив собі пожартувати. — Саме це мені й імпонує, особливо те, що він спортсмен. Хтось із вас знає його фізичні дані?

— Я знаю, — сказав Томах, — не раз масажував його. Може, трохи запальний, але чудово розвинутий, реакція феноменального типу плюс смак до ризику.

— Останнє, очевидно, зайве, — пробубонів Керрі. — Я б волів, щоб цей смак не розвивався за експонентом.

— У Василя теж була реакція феноменального типу і відчуття небезпеки, — нагадав Богданов.

Начальник відділу в задумі пройшовся кабінетом і сказав:

— Поміркуйте до вечора, потім поговоримо. Сподіваюсь, ви усвідомлюєте важливість майбутнього завдання. Дуже вже схоже на те, що хтось недавно почав спостерігати нас, людство, спостерігати ще несміливо, на далеких підступах до нашого центру.

— Як ми Дзор? — уточнив Богданов.

Керрі Йос кинув гострий погляд на свого заступника.

— Аналогія є, проте різниця між нашим і їхнім спостереженням значно більша, ніж схожість.

— Авжеж, — погодився Томах. — При тих можливостях, які демонструє Око, — пригадайте розпечатані станції над Дзором, — він міг би стежити за нами, не відриваючись, дуже довго. У мене створилося враження, що відкрився він зумисне. Навіщо?

— Мені теж хотілося б знати, — докинув Керрі Йос. — На це запитання відповідати поки що нікому.

— А чи не перестраховуємося ми? — мовив Богданов. — Чи не видаємо бажане за дійсне? Вам не здається, що надто вже штучні наші побудови? Всі три випадки: “дзеркала”, пропажа вантажів і розпечатання станцій можуть бути ще невідомими нам проявами сліпої природи і загалом не пов’язані одне з одним.

— Можуть, — погодився Керрі Йос. — Але якщо сто років тому вчені для всіх космічних явищ шукали природні пояснення, то ми зобов’язані шукати неприродні, бо за цим стоїть контакт з розумними істотами, про яких ми нічого не знаємо! Для того й створено УАРС, організацію, яка відповідає за безпеку цивілізації, за те, щоб іншим людям контакт не загрожував бідою. Непереконливо?

— Чого ж, — буркнув Томах. — Нас переконувати не треба. Хто з Ради працює зараз по “дзеркалах”?

Керрі сів у своє крісло.

— Генрі Бассард.

Томах і Богданов перезирнулись.

— А ви гадаєте, даремно я вас тут лякаю? Думка Генрі, між іншим, цілком збігається з твоєю, Микито. Словом, ось що.” З розшуками Василя я впораюся сам. А вам даю два дні на архіви — пошукайте інформацію розвідників про всі явища, схожі з “дзеркалами” та іншими нашими загадками. Потім зійдемося, виробимо тактику і стратегію пошукових груп. А оскільки працювати їм випаде у прикордонних районах контрольованої нами зони космосу, то питанню відбору, психологічним якостям пошуковців приділити особливу увагу. Все зрозуміло?

— Еге ж… — іронічно мовив Томах. — Звичайна річ: піди туди, не знаю куди…

Гната Томах застав удома заглибленим, судячи з виразу обличчя, у не зовсім приємні роздуми.

— Де це ти був? Я тебе розшукую вже другий тиждень, — не відповідаючи на привітання, накинувся на нього Ромашин.

— Робота, — відбивався Станіслав. — Я був там, куди відео не дістає.

— Знову таємниці…

— Заздриш? Якщо хочеш, переходь до нас.

— Ким? — невесело усміхнувся Гнат. — Експертом?

— Можеш і експертом, але краще інспектором на оперативну роботу.

Гнат, погасивши усмішку, недовірливо глянув на Томаха.

— Жартуєш?

— Цілком серйозно.

— Кажи, що там у вас сталося?

— Хіба по мені видно, що у нас щось сталося?

— Загалом… ні, але я відчуваю…

— Ти не відповів на мою пропозицію.

— Ти теж — на моє запитання. Станіслав спохмурнів.

— На Дзорі зник наш спостерігач Василь Богданов, брат Микити.

— Як це зник? — скинувся Гнат.

— Не вийшов на зв’язок. У тому районі, як тобі, мабуть, відомо, у нас немає спостерігачів, і тепер доведеться когось відряджати туди на пошуки розвідника. А час не стоїть. А втім, то наш клопіт. — Томах наголосив на слові “наш”. — Хоча скоро він може стати й твоїм. Я розумію, моя пропозиція для тебе несподівана, тому не поспішай з відповіддю. Усе зваж і проаналізуй. Дозволю нагадати, що не кожного запрошують працювати в управління. І ще: УАРС — це організація, для роботи в якій треба мати покликання, а робота вимагає стільки сил, уміння, самовіддачі, дисципліни, життя, зрештою! — що не дай боже тобі погодитись і не витримати! Не пам’ятаю, хто сказав, що робота без морального виправдання — безглуздя чи ще гірше — жорстока необхідність, але знаю, що сказано це про рятувальників.

Гнат знизав плечима.

— Мене можеш не переконувати, я згоден. Тим більше що останнім часом я не дістаю задоволення від своєї конструкторської праці…

Томах застережливо підняв руку.

— Головне, не поспішай… Час покаже.

Станіслав підійшов до панелі домашнього координатора і в ніші під стінним віомом побачив мініатюрний відеопласт: гори, язик льодовика, снігове поле і в чорній пащі печери жінка в осяйному білому платті. Аларіка…

— Звідки це в тебе?

— Що? — перепитав Гнат, підходячи до приятеля. — А-а… Це вона мені подарувала, сама.

— Он як? Цікаво!

Гнат став навпроти Станіслава і через силу, не дивлячись на нього, запитав:

— Ти знав Сергія Реброва?

— Знав.

— А чому ж не сказав мені, що він загинув?

— Навіщо? Хіба це щось змінило б?

Гнат підвів голову й докірливо глянув Томаху в очі.

— Напевне, змінило б.

— А я думаю інакше. Ти марно все це затіяв. Якби я не знав тебе, то міг би припустити, що збунтувалося твоє самолюбство. Але ж не могло воно мовчати стільки літ? Ти ж нічогісінько не знав про Аларіку! Так? І не прагнув дізнатися, хоч це мене завжди дивувало. Що ж змінилося? Випадкова зустріч збудила колишні почуття? А смерть Сергія розв’язала руки? Не завдавай нового болю Аларіці, вона цього не заслужила.

— Постараюсь, — стримуючи себе, процідив крізь зуби Гнат. — Ти зі мною так ще ніколи не говорив.

— Тому що, по-моєму, ти був щасливий. Чи, висловлюючись інакше, був певний правильності своєї лінії життя.

— А тепер не певний?

— Тепер — ні. А це мене і лякає, І тішить. І якщо все пояснюється тільки впливом Аларіки — це погано.

— Погано? — Гнат нерозуміюче закліпав і сів на краєчок дивана. — Хоча, твоя правда, погано. Останнім часом щось дивне зі мною коїться. І Ребров помітив… і я сам відчуваю, іноді зриваюсь, ніби не спрацьовує щось усередині, якийсь вимикач у нервовій системі. 1 тоді я або розгублююся: загальмовуються реакції, зникає точність рухів — у грі це особливо помітно, або, навпаки, переоцінюю свої можливості, буваю грубим і злим… а це вже, сам розумієш, явний перебір.

— Перебір, — погодився Томах. — Один мудрець казав: “Недобір ближче до впевненості, ніж перебір. Останній виправдати набагато важче”. Тобі треба змінити режим роботи, бодай на деякий час. Можна також пройти курс гіпноіндукційного навіювання, хоча гіпнопрофілактику приписують, як правило, натурам із слабкими нервами. До речі, в мене народилась одна ідея. Ти бував коли-небудь на СПАСах?

— СПАСи? А-а… ці, станції аварійних… — пробурмотів Гнат, міркуючи” кого Станіслав має на увазі під “натурами зі слабкими нервами”.

— СПАСи — це станції прийому аварійних сигналів.

— Не доводилося.

— Я тобі влаштую екскурсію, не пошкодуєш.

— Ти вважаєш, мені це необхідно?

— Переконаний — для зміни вражень. Почну знайомити тебе зі специфікою роботи УАРС. Тим більше що тобі доведеться попрацювати у нас.

По Гнатовому обличчю ковзнула тінь.

— Це називається вербуванням. Томах тихо засміявся.

— А ти, бачу, пам’ятаєш, що означає цей древній термін. Наш шеф відгукнувся про тебе надзвичайно похвально і просив мене провести серед тебе роботу, спрямовану на з’ясування твого ставлення до аварійно-рятувальної служби… А якщо серйозно, Керрі пропонує тобі взяти участь в операції “Око”, яку ти, власне, вже почав — як еіхсперт. Між іншим, у мене таке відчуття, що ця операція нг зовсім безпечна.

Гнат довго мовчав. Нарешті запитав:

— А коли я не погоджуся?

— Погодишся, — відповів Томах. — Інакше я перекваліфікуюсь на конструктора одягу.

Модуль ковзнув повз велетенське “вухо” антени СПАСу і м’яко ввійшов стиковим вузлом в одну з причальних ніш станції.

— Давно обіцяють встановити на СПАСі таймфаги, — сказав Томах, тиснучи руку пілотові, — та все ніяк не зберуться. От і доводиться вдаватись до ваших послуг.

Він першим ступив на естакаду, і ескалатор виніс їх у кільцевий коридор станції, що оперізував її “мозок” — зал управління та автоматики.

— У них саме зміна, — поглянув на годинник Томах, безшумно ступаючи по матово-білій, ніби порцеляновій, підлозі коридора. — Ми не заважатимемо.

Зал виявився не круглим і не таким уже й великим, як очікувалося, судячи з радіуса вигину коридора: він був трикутним. Усі три стіни — панорамні віоми, пульт управління розміщувався в тупому куті трикутника, і над ним було вмонтовано в стіни похилу чорну плиту екрана пеленгатора з хрестом візира по центру.

Біля пульта стояли три крісла. На двох з них сиділи старший черговий та його помічник, третє було запасне.

При вході до залу кволо дзенькнув попереджувальний дзвінок, і чоловіки біля пульта, зодягнені в сріблясті комбінезони рятувальників просторової служби, оглянулись. Гнат з подивом упізнав у старшому зміни Леона Хрустальова, напарника по збірній. Той, у свою чергу, був здивований не менш і реагував одразу…

— Чому тут сторонні? — з наголосом на останньому слові запитав він.

— Ну-ну, я вже сторонній, — добродушно всміхнувся Томах, підходячи до пульта. — Знайомтеся, хлопці, це Гнат, конструктор і, — він підморгнув Ромашину, — кандидат у рятувальники. В мене до вас прохання: нехай він отут послухає космос разом з вами. Заважати не буде, хлопець він терплячий. Згодні?

— Я проти, — заперечив Хрустальов. — За інструкцією, під час чергування в залі управління не повинні перебувати сторонні особи, навіть якщо вони спортсмени екстра-класу і кандидати в рятувальники.

Гнат спалахнув: од Хрустальова він такого не сподівався.

Томах уважно глянув на обох,

— Ви що, знайомі?

— Тепер усі знайомі, — знехотя відказав Леон.

— По збірній, — уточнив Гнат.

— Нехай залишається, — втрутився помічник Хрустальова, чорнявий вродливий юнак. — Якщо начальство дозволяє, можна зробити й виняток. Мене звати Рафаель. — Він першим подав Гнатові руку й усміхнувся.

Хрустальов демонстративно відвернувся.

— Що ви не поділили? — шепнув Томах на вухо Ромашину.

Той знизав плечима, хоч і здогадувався про причини такого до себе ставлення колеги по збірній: Аларіка… Гнат не раз зустрічав її у товаристві Хрустальова…

— Ну гаразд. — Томах поглянув на годинник. — Мені час, а ви заберете його на “материк” після зміни.

Гнат, відчуваючи незручність, і злість, і бажання якось примиритися з Леоном, неначе він був винен перед ним, сів у вільне крісло і став розглядати панель поперед себе.

— Візьміть контактор, — підказав йому Рафаель. — На нього сходяться канали прослуховування всіх діапазонів електромагнітного випромінювання і ТФ-спектра. Наша станція розрахована в основному на ТФ-діапазон. Загалом — космос “слухають” автомати, автоматика на СПАСах потужна, проте бувають ситуації, коли благання допомогти може почути й запеленгувати лише людина.

— Менше слів, — буркнув Хрустальов. — Не на спектаклі.

Гнат мовчки дістав з ніші ажурну корону з трьома виводами світлокабеля і підігнав її за розміром голови.

— Перевірка, — кинув Хрустальов, зиркнувши скоса в його бік.

Рафаель увімкнув апаратуру.

Двісті років він плив довкіл Сонця по гігантському колу діаметром сто мільярдів кілометрів, безмовний, холодний, як подих смерті, і сам — смерть! Двісті років витратив він на один виток довкіл Сонця, вдивляючись у пітьму, бездумними “очима” фотоелементів, обмацуючи простір щупальцями локаторів, ловив у перехрестя візирних позначок астероїди, ядра комет (і тоді на короткий час пробуджувався його кристалічний “мозок”, порівнюючи одержані дані з тими, які закладені в ньому) і летів далі, запрограмований нести загибель усьому, що не відповідало на його радіозапит.

Уже відійшли в небуття ті, чий злий геній створив його, зникли з лексикону людей Землі слова “війна” і “гонка озброєнь”, а він усе плив довкіл Сонця, механічний безумець, один з автоматичних апаратів, запущених колись у космос натхненниками й організаторами політичного шантажу, тероризму, геноциду, оповісниками “локальних” і “зоряних” воєн, носіями горезвісного “вільного способу життя”, останніми представниками капіталізму, осатанілими від страху і своїх кривавих замірів.

І ось у супутника знову прокинулась “пам’ять”. На його погрожувальний сигнал: “Дайте позивний!” — відповіді не було. І тоді ракетний супутник-убивця ввімкнув усі свої бойові системи, за хвилину перевірив боєготовність відсіків, визначив точні координати — і пролунав залп. Дванадцять ядерних ракет типу “Хорор” помчали до об’єкта, несучи в своєму череві смерть вагою тисяча двісті мегатонн…

А цим об’єктом був космотрон, найбільший з прискорю вачів елементарних часток Сонячної системи. Автомати його захисту були запрограмовані лише на захист від метеорних атак і дрібних болідів, тому стрімке наближення штучних тіл не пробудило в їх “мозку” тривожних асоціацій. Ще гіршим було те, що на космотроні йшов експеримент.

Ракети “Хорор” вийшли у розрахункові точки й вибухнули. Захисне поле космотрона луснуло, як мильна булька, спопеліли в безжальному ядерному вогні численні прибудови комплексу, потекли силові секції прискорювача, щезло керуюче поле і… надщільний потік антипротонів, помножений на величезну швидкість, близьку до швидкості світла, вдарив по дотичній, знищуючи все, що не зруйнував ракетний вибух. П’ятсоткілометрове кільце космотрона, спалахнувши перлистим світлом, випарилося майже миттєво. Лавина шаленої енергії, яку можна порівняти хіба що з сонячним протуберанцем (але невидима), ринула в напрямку марсіанської житлової зони…

Ромашин відкинувся в кріслі, демонстративно не звертаючи уваги на Хрустальова, і в цей час той увімкнув систему стеження. Щільна завіса глухоти раптово прорвалась, і Гнатові здалося, що він потрапив до глибокого колодязя, наповненого гулом, свистами різної тональності, скрипами, писками, бурмотінням, зітханням і шерхотом морського прибою… Це була велика “тиша” космосу!

Потім, через годину-півтори, Гнат звик до цієї тиші і навіть навчився відрізняти радіошуми від таймфагового відлуння, породженого вибухами далеких квазарів, але перше враження було саме таким: стрімке падіння в неспокійну безодню, від чого злегка паморочилося в голові й затуманювало думки.

— СПАС-сім, чергування розпочав Хрустальов.

— Рапорт прийнято, — почулося з динаміка на пульті. — У вашому розпорядженні патрульна група Денеші. Спокійного чергування.

Хрустальов перевірив зв’язок з відсіками станції, кинув погляд на Гната й попросив помічника погасити світло в залі. Протягом чотирьох годин їм належало вслухатися в “шепіт зірок”.

А тим часом, поки йшов переклик оперативних груп патрулів-рятувальників, готових прийти на допомогу кожному, хто подасть сигнал біди, жахлива радіоактивна лавина блискавично долала космічні простори, наближаючись до густозаселеного людьми району Сонячної системи…

О дев’ятій годині тридцять другій хвилині за середньосонячним часом у диспетчерській фобоській станції ТФ-зв’язку, підпорядкованій розпізнавальній мережі УАРС, пролунав вимогливий гудок: станцію викликала обсерваторія “Полюс”, розташована за десять астрономічних одиниць від Сонця, над полюсом екліптики. Автомати обсерваторії зафіксували в напрямку Альфи Трикутника спалах світла незвичайного спектра, і завідувач обсерваторії попросив звірити свої спостереження із спостереженнями обсерваторій системи СПАС сонячного поясу.

Старший диспетчер перезирнувся з операторами і зафіксував час: таймфаг доносить вісті практично миттєво, спалах же світла мав досягти орбіти Марса лише через тринадцять хвилин.

— “Полюс”, повторіть інформацію і дайте точні координати спалаху, — наполягав диспетчер. — Що вас непокоїть? І чому для перевірки вам знадобилася система СПАС?

Обсерваторія мовчала. Двічі, й тричі, й уп’яте повторив виклик оператор, однак відповіді так і не було.

— Дивина! — губився в здогадах диспетчер, колишній працівник аварійного патруля. — Чого б йому мовчати? І чого б йому взагалі зчиняти тривогу? Що він там побачив у сузір’ї Трикутника? Доведеться потурбувати декого з давніх знайомих, не подобається мені все це…

І він зв’язався з відділом УАРС на Землі.

Станіслав збирався лягати спати, коли пролунав сигнал виклику. Віконце універсального годинника, заховане в товщу стіни, показало дев’яту годину тридцять сім хвилин за середньосонячним часом, на Сахаліні ж, де жила родина Томахів, наставала дванадцята ночі.

“Гнат ще сидить на СПАСі, — подумалося Станіславу. — Нічого, думаю, це йому буде корисно… Хто ж дзвонить?”

Поглянувши на дружину — чи не прокинулась? — він пройшов у іншу кімнату й увімкнув віом.

— Слухаю.

Знудьгувавшись од чекання, молодий диспетчер стрепенувся й одним подихом випалив:

— Вибачте, Станіславе, щойно одержано повідомлення з Фобоса. Обсерваторія “Полюс” зафіксувала яскравий спалах з незвичайним спектром у квадраті Трикутника з галактичними координатами: плюс двадцять три сорок сім, мінус дев’ятнадцять тридцять дев’ять. Але більше на виклики не відповідає.

— Сигнал SOS?

— Ні, диспетчер фобоської станції сигналу тривоги не приймав.

— Тоді чому ви звертаєтесь до мене? Є відділ контролю…

— Диспетчер просив знайти вас особисто.

— Он як? — Томах зметнув брови. — Хто ж цей диспетчер?

— Станіслав Грєхов.

— Грєхов? — Томах замислився, очі його посуворішали. — Цікаво… А що СПАСи?

— Планетарні й станції простору всіх поясів “відчувають вакуум”.

“Відчувати вакуум” на жаргоні рятувальників означало — не чути нічого.

— Цікаво, — повторив Томах, подумки прощаючись з відпочинком. — Зв’яжіться з Богдановим і повідомте всі СПАСи внутрішньої зони про спалах. Я буду за півгодини.

— Богданова вже попереджено, — відповів диспетчер. — Він сказав, що все це дуже схоже на ознаки цунамі… Що він хотів цим сказати, я не знаю.

Томах вимкнув зв’язок, досадуючи на недосвідченість і балакучість молодого чергового, і повторив про себе: “Ознаки цунамі… Що ж тут незрозумілого?”

Він мерщій вивів з ангара швидколіт, зірвав, як колись Богданов, обмежувач швидкості й увімкнув форсаж.

Станіславу треба було перетнути Татарську протоку і досягти Хабаровська, біля якого розміщувалася одна з поки що небагатьох ТФ-станцій Приморського краю. Швидколіт устиг подолати приблизно половину цієї відстані, коли на крихітній панелі автоводія спалахнув червоний вогник і задзижчав попереджувальний сигнал.

Томах натиснув на важілець, і в кабіну швидкольота увірвався сердитий чоловічий голос:

— Борт ікс, висота сто, швидкість три одиниці, ви порушили режим повітряного сполучення! Негайно покиньте чужий коридор! Борт ікс, висота сто, швидкість три одиниці, негайно покиньте чужий коридор! Відповідайте по сьомому каналу контрольному сто три. Якщо за хвилину не покинете транспортний коридор, буду змушений застосувати “червону завісу!”

“Це ж мені! — здогадався Томах. — Чорт! Як же я не попередив нікого!..”

— Контрольний сто три, — квапливо проказав він у мікрофон. — Я борт сорок два сахалінського відомства УАРС, заступник начальника відділу безпеки Томах. Звільніть горизонт до Хабаровська! В небезпеці життя людей!

Після трисекундного мовчання той же голос, скоріше строгий, аніж сердитий, відгукнувся:

— Борт сорок два, горизонт середньотоннажного транспорту на висоті сто до Хабаровська звільнено. До таймфага триста два кілометри, візьміть на півтора градуса вліво по курсу. Бажаю удачі!

Станіслав подякував незнайомому йому інспекторові транспорту.

До таймфага залишалося летіти близько шести хвилин…

У залі панувала звична на чергуванні тиша. Гнат крадькома зиркнув на годинник: до кінця роботи ще година з хвилинами. Що ж, доведеться “продовжувати чергування” і слухати, слухати, слухати розмірене дихання космосу, вічне дихання, народжене виникненням і загибеллю зірок, кипінням ядер галактик, криками колапсарів і безплотним дощем реліктових випромінювань; і ждати в цьому хаосі інших звуків — благання допомогти, і почути, і зрозуміти, і визначити, чий це поклик і де той, хто кличе…

Раптом Гнат уловив у звуковій каші якийсь сторонній, чужорідний звук, навіть не звук — тінь його. І тієї ж миті досвідченіші чергові відреагували на цей звук кожен по-своєму: Хрустальов зайнявся автоматом пеленга, а Рафаель дав сигнал тривоги по відсіках. З-під пульта почулися гудок і голос автомата:

— Сигнал SOS! Квадрат Трикутника, координати: плюс двадцять три градуси галактичної довготи, мінус дев’ятнадцять галактичної широти.

Станція нашорошила всі свої дивовижні “вуха”, орієнтуючи їх на визначений квадрат простору, і зусилля автоматів не були марними: динаміки донесли до людей передачу, адресовану тільки станціям СПАС, оснащеним найчутливішою з усієї апаратури, яку міг винайти технічний геній людства наприкінці двадцять третього століття.

Рафаель підключив дешифратор.

— Говорить “Полюс”, антипротонна атака… говорить “Полюс”, антипротонна атака… говорить “Полюс”, антипро…

Передавав кібер, у тому сумніву не було, і голос його поступово слабшав, поки не згас зовсім.

— Патруль, на старт! — вигукнув Хрустальов. — Сигнал SOS, квадрат Трикутника, радіант три секунди дуги. Обсерваторія “Полюс”, антипротонна атака. Люди, очевидно, загинули, сигнал передає робот. Подбайте про захист!

— Зрозумів, стартую, — лаконічно відповів старший патруля.

— Звідки там антипротони? — пробурчав Рафаель.

— Запитай що-небудь легше, — сказав Хрустальов. — Ми відпрацювали все, що змогли, решта — справа патруля. Як ти гадаєш, потрапимо до зведення по управлінню?

Рафаель перехопив косий погляд Гната і мовчки знизав плечима.

Розділ 5

Цунамі

Томах прибув на базу о десятій нуль-нуль за середньосонячним часом. Ліфт стрімко виніс його на верхній горизонт гігантської будівлі до входу в зал оперативного управління і зв’язку із секторами УАРС.

Станіслав пройшов до рядів головних пультів, над якими мерехтіли віоми оперативного зв’язку з іншими центрами УАРС, з патрулями, зі станціями СПАС на Землі, на інших планетах і в космосі.

Біля пультів відеоселекторів уже юрмилися начальники інших відділів, керівники оперативних рятувальних груп, начальники секторів. Був тут і Керрі Йос і Владибор Дикушин, начальник другого сектора, якому підлягала служба безпеки космічних сполучень Сонячної системи.

— Ну, що? — стиха запитав Томах у Керрі Йоса.

— Йде інформпошук, — відповів заклопотаний Керрі, — Антипротонне випромінювання само по собі не виникає. Зробили запит у служби Сонця, можливо, хромосферний спалах?..

— Навряд, — підійшов до них такий же заклопотаний Богданов. — Як правило, про спалахи на Сонці попереджають заздалегідь. Тут щось інше. До речі, як тобі інтуїція Грєхова? Тебе він теж розбудив?

— Аякже. Мій тезко не втратив форми, але й він не зміг би сказати, звідкіля в квадраті Трикутника антипротони. Щось багато сьогодні тут народу, твоя робота?

— Я зразу дав тривогу першого ступеня по управлінню і подзвонив Дикушину. Думаю, що це правильно…

Раптом людський натовп біля панорамного, на всю стіну, віома, зарухався. Хтось вивів оперативний зв’язок на загальні підсилювачі, й під склепінням залу пролунав спотворений відставаннями голос:

— Підійти до обсерваторії не можу! Захист не витримав… Радіація понад усякі норми!

— Що з обсерваторією? — гучно, на весь зал, запитав Дикушин.

— Обсерваторії як такої не існує, бачу частину відсіку забезпечення і блок антен, усе інше — хмара радіоактивного пилу!

— Повертайся! — наказав Дикушин. — До тебе зараз підійде “панцирник”, це його справа. Візьми ще один модуль і прочеши трасу за вектором Трикутника, може, хтось лишився живим.

Начальник сектора обернувся до людей, що обступили його.

— Закінчили пошук? Що це таке?

— Це космотрон-колайдер, — відповів один з операторів. — Три години тому там почався експеримент з антипротонним накачуванням. На виклики ніхто не відповідає… а за даними вимірів, випромінювання, яке знищило обсерваторію, повністю збігається з характеристиками космотрона.

Дикушин слухав незворушно, тільки розкосі очі його перетворилися на вузенькі щілини, ніби він намагався розгледіти щось за стінами залу.

— Зв’яжіться з науковим центром, потрібні точні дані максимального пучка: швидкість, маса, градієнт ослаблення, радіант розходження.

— Уже все відомо, — подав голос з третього ряду пультів чоловік у плетеній безрукавці. — Якщо промінь зачепить Марс, він здере з нього атмосферу й перетворить планету на гладеньку більярдну кулю!

Запала мертва тиша. Всі погляди були спрямовані на Дикушина. Той мовчки підійшов до свого пульта і сів у крісло.

— Увага! Патрулю УАРС зон Юпітера, поясу астероїдів, Марса і вільного простору — підготувати засоби для перехоплення антипротонного пучка!

Дикушин рвучко повернув голову до оператора зліва.

— Розрахунок координат точки перехоплення, негайно!

— Час підходу?

— Година, година десять.

— Прийнято.

— Готовність до старту — десять хвилин! — говорив начальник сектора у мікрофон. — Системі перехоплення протягом п’яти хвилин розрахувати ефективний екран! Де начальник марсіанської зони? — обернувся він.

Із-за спин вийшов вайлуватий Савін.

— Які господарства зачепить антипротонний промінь?

— Зараз… — Савін подумав. — Коридор входу розвідкораблів, — почав він перелічувати, — потім СПАС-сім, робочу зону заводу безгравітаційного лиття… що іще? Сектор вантажо-пасажирського сполучення. Це, мабуть, найсерйозніше з усього.

— Погано! Судячи з розрахунку, коридор входу промінь уже зачепив, за півгодини настане черга СПАС-сім, а тоді піде така мішанина споруд!..

Савін промовчав, він нічим не міг допомогти керівникові сектора.

— Скільки часу ти даєш на монтаж екрана для променя? — підійшов до Дикушина Керрі Йос.

— Годину. Точніше, хвилин п’ятдесят, враховуючи час виходу в точку установлення. Це максимум того, що я можу дати. І якщо вони не встигнуть… уявляєш силу удару сонячного протуберанця?!

— Ти, здається, казав, що на шляху променя СПАС-сім?

— Ну?

Керрі почухав перенісся.

— На СПАСах, мені пам’ятається, є власні реактори…

— Є. Ну й що?

— Можна висадити СПАС назустріч променю. Вибух утворить контрхвилю енергії…

Дикушин не дав йому докінчити, в нього не було часу ні на аналіз пропозицій, ні на подяку за поміч.

— Терміновий зв’язок із сьомою станцією!

Тільки Богданов помітив, як раптом зблід Станіслав Томах.

— Ти чого? — запитав він пошепки.

— На СПАС-сім зараз Гнат Ромашин… — так само ледь чутно відповів Томах.

Антени вловили ще один сигнал SOS, і Хрустальов нагримав на Рафаеля, який у хвилюванні переплутав бланк-відповіді. Гнат спробував був запропонувати свою допомогу, але його попросили вийти із залу й не заважати, і він сумовито визнав усю безглуздість свого становища.

Зненацька перед ним розкрився об’єм аварійного віом-зв’язку, в ньому появився знайомий Гнатові зі слів Томаха зал оперативного управління УАРС. На передньому плані ряди пультів, над одним з них навис високий чоловік у білій формі офіціала УАРС, з жорстким обличчям і примруженими очима. Гнат не зразу впізнав у ньому одного з мисливців, з якими він зустрівся в лісі на березі Західної Двіни.

Хрустальов орієнтувався миттєво: він тут же завчено відрапортував про вжиті заходи, чим викликав мимовільне пожвавлення в групі рятувальників усіх рангів, що стояли за спиною Дикушина.

— Чудово, — сухо сказав начальник сектора, не виявляючи здивування присутністю там Гната. — Слухайте наказ. Екіпажу негайно покинути станцію на резервному модулі! Старшому зміни переорієнтувати командні ланцюжки станції і бути готовими до спрямованого вибуху реактора. Все!

— Але навіщо?.. — не втямив Хрустальов.

— Поясніть йому, — кинув Дикушин через плече і відійшов до другого пульта.

— Вибух реактора утворить контрхвилю енергії, — сказав Керрі Йос, який стояв найближче до віома. — Ця хвиля, за розрахунками, послабить щільність антипротонного пучка разів у десять.

— Ясно, — Хрустальов говорив так, ніби йому щось заважало. — Але, на жаль, я не молектронник. Я не знаю схем командних ланцюжків…

— Візьми з бригади обслуговування першого-ліпшого механіка, — втрутився Томах. — Він переорієнтує ланцюжки так, як ми скажемо. Мерщій, у нас майже немає часу. Промінь виходить на вас.

Хрустальов потягнувся до мікрофона внутрішнього зв’язку, але Гнат випередив його:

— Не треба шукати механіка, я зроблю. Давайте схему.

Томах якось дивно глянув на його обличчя у віомі, і Гнат зрозумів це по-своєму:

— Не хвилюйтесь, я справлюсь.

— З чого ти взяв, що я хвилююсь? — буркнув Станіслав і одвернувся.

Дикушин натиснув кілька клавішів на панелі селектора і чітко, карбуючи слова, сказав:

— Увага! Екстрене повідомлення всім ТФ-станціям розпізнавальної мережі УАРС! Кораблям у квадраті Трикутника залишити зону і негайно прибути в порти призначення! Уряду і Технічній Раді Марса вжити заходів для евакуації прикордонних зон по вектору Трикутника. Термін евакуації — дві години! Патрулю УАРС розпочати монтаж поглинаючого екрана!

Вимкнувши селектор, Дикушин звернувся до мовчазної групи рятувальників:

— Усіх, хто не бере участі в операції, прошу повернутися до виконання своїх безпосередніх обов’язків. Вам, Савін, доведеться допомогти загонам евакуації. Головне — не допустити паніки! Зрозуміло?

Савін кивнув на знак згоди і зник. Почали розходитися рятувальники, лишилися тільки чергові оператори, диспетчери та інженери командного комплексу.

— А ви чого ще тут? — запитав раптом Дикушин, угледівши Томаха і Богданова.

— Там наш товариш, — Станіслав кивнув на віом зв’язку із СПАС-сім. — Ми зачекаємо.

Дикушин ворухнув кам’яними жовнами.

— Я гадав, він теж черговий СПАСу… Розхлебтаємо цю кашу, я з вас спитаю, чому він опинився на станції. Дайте прямий зв’язок з Радою, — кивок у бік операторів.

— Я уже в курсі, — появився у залі відеопривид заступника голови ВКР Чеслава Пршибила. — Причини катастрофи?

— Невідомі. Розслідуванням причин займається спец-сектор, але це має бути щось надзвичайне! Космотрон був захищений од усіх можливих випадковостей.

— Значить, не від усіх, — у задумі мовив Пршибил.

У нього була дивна манера сильно мружитися, надто коли хвилювався.

Дикушин глянув на Томаха, що підступив ближче. Пршибил помітив його, привітався і знову звернувся л° начальника сектора:

— Жертви?.

— Вісім чоловік — прискорювач, — сказав Дикушин, опустивши очі, — і шість — обсерваторія “Полюс”.

— Яка жахлива ціна! — прошепотів Пршибил.

— Я перевірю відсіки, — гукнув на ходу Хрустальов. — І заразом прихоплю скафандри…

— Давай, — відказав Гнат, залізаючи в нутро пульта з лазерною насадкою для перепаювання БС-модулів. Перед ним світилася схема перебудови ланцюжків управління реактором станції, передана з бази, і він зрідка кидав на неї погляд, з’єднуючи блоки і перепаюючи кристалопереходи.

— Промінь вийшов прямо на вас, — сповістив Томах, який замінив Дикушина біля віома. — Діаметр променя близько двохсот кілометрів, радіант розходження дві секунди дуги.

— Знаю, — лунко відповів динамік голосом Гната. — Скільки часу в нашому розпорядженні?

— Вісімнадцять-двадцять хвилин.

— Встигну, лишилося зблокувати вузли й запустити зовнішню програму. Все інше дороблять автомати.

Томах не відповів, нервово потер підборіддя.

— Монтажники завершили перше кільце екрана, лишилося ще два.

Гнат, відірвавшись од роботи, глянув на чорний диск над центральним пультом.

— Я вже бачу промінь: хвостата зірка по осі локатора… Красиво!

І в цей час підлога центру управління СПАС здибилася, нахилилася, лункий гул вирвався з надр станції. Гнат звалився з пульта на підлогу й ухопився за стойку крісла.

— Що там у вас? Що сталося? — донісся згасаючий голос Томаха.

Екран віома взявся райдужними плямами, головного залу УАРС майже не було видно.

Віоми згодом прояснилися, хоч голос Томаха лишався таким же кволим, глухим, неначе він говорив з-під землі.

— Скажи нарешті, що сталося? Чого мовчиш?

— Не знаю, — розгублено відповів Ромашин, підводячись. — Крен якийсь…

— Запитай координатора станції, зелений клавіш зліва од ручки крісла.

Гнат знайшов клавіш, натиснув і спитав:

— Що трапилося?

— Аварійний старт запасного модуля, — з готовністю доповів безбарвний голос. — Зруйновано другий і третій причальні відсіки, відірвано перехідний бімер.

Гнат здивовано витріщився на Станіслава, ще не усвідомлюючи наслідків цієї аварії.

— Де старший зміни? Де Хрустальов?

Гнат оглянувся на люк.

— Він пішов перевірити відсіки… взяти скафандри…

— Патрульний модуль до мене! — гукнув Томах до операторів, вибігаючи із залу. — Стартовий коридор другої земної бази! За хвилину прибуду до вікна виходу.

Тим часом Дикушин говорив Гнатові:

— Завершуйте роботу, надягніть скафандр і спробуйте вибратися із станції через аварійний колодязь.

Гнат гарячково взявся до роботи. Через три хвилини закінчив паяти, відкинув лазерну насадку і хутко склав блоки пульта. За сигналом з бази перевірив проходження команд, скоригував станцію за останніми даними патрульних кораблів і підключив автоматику реактора до перебудованого на дистанційне управління пульта.

— Все! — видихнув він, витираючи спітнілий лоб долонею. — Що далі?

Начальник сектора підняв руку, закликаючи стривожених людей. біля пульта дотримуватись тиші, обернувся до Гната.

— У вас є інший вихід. Станція має коригуючі двигуни: третя секція пульта, голуба панель. Інструкція в ніші під пультом. Досить двох-трьох імпульсів на межі тяги, щоб вийти з-під удару.

— А заводи? — Гнат зціпив зуби, щоб ніхто не помітив, як він хвилюється. — А супутники?

— Заводи, напевне, ми втратимо, — сказав Дикушин. — Але до супутників промінь не дійде. Що ви гаєтесь?! — раптом гримнув він. — Виконуйте наказ! Геройство виявити закортіло?!

Гнат похитав головою. Він уже не міг міняти своє рішення, не дозволяло самолюбство.

— Не роби дурниць, Гнате, — сказав Богданов, який досі мовчав. — Відводь станцію.

— Ні. Треба знайти Хрустальова, потім чекатиму Томаха на виході аварійного колодязя. Може, встигну…

Страшно було ступити лише перший крок, що вів його від пульта, від порятунку, але Гнат цей крок зробив.

У коридорі він наштовхнувся на Леона Хрустальова! Це було так несподівано, що Гнат скрикнув. Начальник зміни СПАС стояв на колінах під коридорною стіною і силкувався, очевидно, звестися на ноги. Лице його було закривавлене, руки зранені, й ніщо в ньому не нагадувало того спортивного юнака, який десять хвилин тому побіг по скафандри.

— Що з тобою?! — вигукнув Гнат, присідаючи навпочіпки.

Хрустальов судорожно вхопився за простягнуту руку, прошепотів розквашеними губами: “Це я винен…” — і звалився на бік.

Гнат підхопив Леона на руки і підбігцем подався до боксу зі скафандрами. Він не знав, у чому вина Хрустальова, але був радий, що не довелося шукати його по всій станції. До цього почуття додалися тепер і тривога за товариша, і бажання будь-що встигнути добігти до аварійного колодязя.

Орієнтуючись за світними червоними дороговказами в коридорах, Ромашин знайшов бокс з аварійним спорядженням, вибрав найпростіші вакуумскафандри, ледве втиснув в один з них непритомного Хрустальова і вліз у скафандр сам.

Тут і знайшов їх Станіслав Томах.

Гнат не пам’ятав, як опинився в модулі, нервове потрясіння було таке сильне, що він поринув у забуття.

Томах відстикував модуль. від станції, яка мала такий вигляд, ніби якийсь велетень відкусив зубами шматок її диска і рвонув апарат так, що прискорення пробило навіть протиінерційний захист. Невдовзі позаду корабля, що мчав у космічну безодню, спалахнула красива голубувата іірочка, розпливлася парасолькою чистого смарагдового полум’я — то вибухнув реактор СПАС-сім. А ще за мить на цьому місці спалахнув світло-райдужний шлейф, схожий на слід вітрильника у світній воді: це антипротонний промінь пройшов через енергетичну перешкоду, створену вибухом станції. Він химерно спінився, викинувши довкола себе струмені світла, схожі на пір’я невідомого птаха, залишив по собі танучу зеленувату хмарку і полинув, ослаблений, туди, де люди приготували йому супротивника, перемогти якого йому було вже не під силу.

Томах пригальмував модуль, дав у ефір відбій тривоги і раптом, погрозивши кулаком невідомо куди, радісно закричав:

— Що, взяли?! Взяли?!

Комплекс будівель Вищої Координаційної Ради розташувався біля впадання в Оку її лівої притоки При, в краю неозорих лісів, спокійних рік, численних озер, заплавних луків і боліт. Край цей, один з найдавніших і найкрасивіших заповідних місць, мав назву Мещера і лежав на рязанській землі.

Ще пролітаючи над ним, Богданов милувався вбранням соснових борів, дібров по долинах річки і просторих луків, поки з жалем не констатував, що дуже довго перебував поза природою, не переймався її ритмом, чистотою і спокоєм, давно не скидав утоми з допомогою її цілющого дихання і, можливо, саме тому перестав останнім часом думати про Землю як про дім. Звичайно, давалося взнаки ще й те, що сім’я його жила на Марсі: батько, мати, син, — але це не могло бути виправданням йому самому, незважаючи на гарячу прихильність п’ятого покоління колоністів Марса до своєї планети, покоління, до якого належав і сам Богданов.

Але Земля… Чи не стає симптоматичним відчуженість у переселенців від усього земного? Чи просто Земля, образно кажучи, поступово розширюється на всю Сонячну систему?

Про це міркував Богданов, йдучи за керівниками двох організацій, що відповідали за спокій людства. Попереду крокував Керрі Йос, трохи оддалік — Дикушин, Чеслав Пршибил та Іван Морозов, керівник спецсектора — живе втілення бога скорботи. Богданову випадало часто зустрічатися з Морозовим у відділі, і завжди його прикро вражало те відчуття нещастя, яким віяло від усієї постаті начальника сектора. Він був молодий, невисокий і непомітний у натовпі, і лиш страдницький вираз обличчя надовго вкарбовувався в пам’ять. Люди, котрі вперше бачили його, розгублено шукали причини лиха, що звалилося на цього чоловіка.

За деревами іноді миготіли сріблясті споруди, нагадуючи про свою причетність до творінь рук людських, і Богданов вряди-годи зупиняв на них погляд, дивуючись, що ліс навкіл не доглянутий, а дикий.

Над головою раптом скрикнув птах, залопотіли невидимі крила. Першою реакцією Богданова було впасти на землю, м’язи вже напружились, та він лише глибоко зітхнув і хитнув головою. “Запрацювався з технікою! Навіть на пташиний зойк реагую не по-людськи… Кому потрібен такий професіоналізм? Якщо на найменший шерех реагувати, як рятувальник в операції, — чи надовго тебе вистачить, інспекторе?”

Пршибил, який ішов попереду, зупинився біля старих пеньків.

— Сідайте хто де, поговоримо. Думаю, апаратура нам не знадобиться. Що ж усе-таки сталося на СПАС-сім під час катастрофи?

— А що там сталося? — запитанням на запитання відповів Дикушин і сів на траву.

— Я маю на увазі гтарт модуля без екіпажу.

— А-а, це… — Дикушин приліг на лікоть, щось обмірковуючи. Замість нього відповів Богданов.

— Безглузда історія. Старшому зміни навіщось забаглося увімкнути в модулі системи автономної безпеки, і модуль, природно, стартував… Питання, як на мене, непросте, бо я не бачу в поясненні Хрустальова необхідної доказовості.

— Тільки не залазь у хащі соціальної психології, — сказав Дикушин; обличчя його не було видно з трави. — Через цю недбалість, чи як її там назвати, могли загинути обидва, та й зірвалась би ретельно підготовлена операція по висадженню станції. Між іншим, мені так ніхто й не пояснив, як на СПАСі опинився Ромашин.

— Гнат — друг Томаха, — сказав Керрі Йос. — Славко готує його в кандидати на оперативника. Догану за самочинні дії він уже одержав. Колеги, хочу сповістити вас, що причини катастрофи на космотроні відомі, проте вони настільки незвичайні, що я і наполіг зустрітися тут.

— Ніби не можна було зібратися по зв’язку, — буркнув Дикушин. — Граємось у таємничість, як діти…

— Хотів би просто гратись, — зітхнув Керрі Йос. — Так от, космотрон вибухнув тому, що його атакував ракетний катер — вершина військово-космічної техніки двохсотлітньої давності.

Дикушин мовчки підвівся і втупився в Керрі, Чеслав Пршибил перестав розтирати в долонях листочки брусниці й також допитливо глянув на керівника відділу безпеки.

— Як ти сказав? Ракетний катер?!

— Автомат з ядерним боєзапасом. Його знайшли випадково, коли очищали зону, заражену радіоактивним пилом, від антипротонного променя. Точніше, знайшли залишки апарата: зробивши залп, він, певне, не встиг далеко відійти, і промінь знищив більшу його частину. Кілька днів експерти крутили в руках ці уламки, ну, а висновок ви чули.

— Так, жахливі наслідки! — порушив мовчання Морозов. — На моїй пам’яті це другий випадок такого роду.

— А перший? — поцікавився Пршибил.

— Вибух туристського теплохода в Японському морі.

— Пам’ятаю, — кивнув Керрі Йос. — Якісь мерзотники майже двісті років тому залишили в печерах скель Ліанкур самонавідну торпедну установку з ядерними боєголовками… Спадщина, що й казати, страхітлива! До чого небезпечних форм може набирати байдужість, якщо нам і досі доводиться розплачуватися за її наслідки!

— Чому байдужість? — втрутився Дикушин. — По-моєму, тут доречне інше слово: злоба. Або ненависть.

— Ні, дорогий Владе, — заперечив йому Керрі Йос. — Злоба і ненависть — це просто синоніми байдужості, так буде найправильніше. Досить згадати вражаючу байдужість тих, хто жив у милулі сторіччя, щодо забруднення навколишнього середовища. Наслідки цього ми теж досі відчуваємо. Ще й сьогодні працюють очисні установки в океанах!

— Двадцять першого цього місяця відбудеться врочисте вимкнення установок у Тихому океані, — сказав Пршибил. — Очевидно, цей день оголосять святом.

— Святом Пам’яті Помилок! — спалахнув Дикушин. — Пусте це, виходить, ми святкуватимемо усвідомлення людиною своєї глупоти і недалекоглядності.

— Не згоден, — почувся голос Морозова. — Чому б людству та не згадувати ціну власних помилок? У тому числі й ціну байдужості. Керрі справедливо каже: досі ми спостерігаємо рецидиви байдужості, і наша справа — лікувати цю хворобу, щоб вона не сягала космічних масштабів. Уявити важко, що може накоїти в наш час одна людина, озброєна технічною могутністю цивілізації! Однак ми справді відходимо від теми нашої зустрічі; розв’язання соціальних і психологічних, моральних і етичних проблем — обов’язок відповідних органів ВКР, чи не так? — обернувся Морозов до Пршибила.

— Мені це відомо, — відповів той. — Але я не став би ділити функції так категорично, ми — і ВКР і УАРС — однаковою мірою відповідаємо за людство, за людину як елемент суспільства і за людину як особистість.

Морозов кивнув, погоджуючись.

— Тепер ще одне повідомлення, — промовив Керрі Йос після невеличкої паузи. — Поки що ми розв’язали, сказати б, “сімейну біду”, але є і проблеми зовнішні, й отут не все так ясно та просто. Микито, введи їх у курс справи, розкажи все, що відомо про так звані “дзеркала”.

Томах ступив слідом за Богдановим до кабінету начальника відділу і зупинився. Керрі Йос стояв біля стола-пульта і кашляв. З нутрощів пульта, як з печі, валив синій гіркий дим.

Апаратура інженерно-технічного забезпечення, очевидно, автоматично вимкнулась, і в кабінеті, крім стола і кількох крісел, нічого не було.

Керрі Йос угледів прибульців, витер засльозені очі.

— Слабкострумові системи!.. — пробурчав він. — Це називається слабкострумові системи! Замкнуло десь, а де, один дідько знає! Проходьте, чого стали. Прошу. сідати.

— Викликати техніка? — запропонував Богданов.

— Прийде сам, повинна спрацювати лінія аварійного оповіщення. А поки що не будемо гаяти час. Хто доповідатиме перший?

— Підготовку інспектора для розшуку Василя Богданова на Дзорі завершено, — почав Микита Богданов. — Шалва зараз зайнятий з ним контрактивною перевіркою на виживання.

— Рон Клітгорд… Як він тримається?

— Нормально, хоч трохи й хизується.

— Ви пропонували Ромашину стати рятувальником?

— Пропонували.

— А чи не квапимося ми? Я чув, він зробив якесь відкриття в галузі ТФ-зв’язку.

— Вивів формулу ТФ-трансгресії, за що здббув ступінь магістра технічних наук.

— Але, наскільки мені відомо, він не зміг довести роботу до кінця.

“Ого! — подумав Станіслав. — Ну й обізнаність у Керрі!”

Вголос же мовив:

— Не зміг — не те слово. Просто наша земна математика поки що неспроможна осягнути всю глибину цієї проблеми. Не доросла. Гнат не захотів працювати над локальними завданнями, не охопивши всієї проблеми зразу.

— Максималізм найвищої міри! Мені це не дуже-то подобається. А що за проблема? Кажи ясніше, я не ТФ-фізик.

— У формулі Ромашина — під цією назвою вона й увійде в наукову інформатуру — закладено потенційну можливість переміщення на наддалекі відстані без великих ТФ-станцій.

— Ага, цікаво! Здібний хлопець. Можливо, йому місце не в спецсекторі, а, скажімо, в технічному центрі управління?

— Я пропонував йому альтернативу, але він обрав наш відділ.

— За правилами йому треба б пройти стажування.

— Звичайно, що він і робить. Програму стажування я склав особисто. Випадок на СПАСі, мені здається, якоюсь мірою допоміг йому визначитися. Робота в Інституті ТФ-зв’язку, та й спортивні досягнення, давалися Ромашину легко, це й породило його кредо ковзання по життю. А він самолюбивий і, спізнавши смак боротьби, багато чого доб’ється. В нашій же роботі боротьби вистачає: з часом, з простором, з обставинами, з самим собою врешті. До того ж у нього є особиста мета.

— Звучить інтригуюче.

— Ні, все просто — кохання. Хоч для нього якраз усе дуже непросто. Та коли він виграє і цю битву — бути йому…

— Ким же?

— Директором управління.

Керрі Йос, гмукнувши, поглянув на Богданова.

— Твоя думка?

— Славкові видніше, — зауважив Микита. — Поживемо — побачимо. Я, наприклад, жодного разу не бачив Гната у грі, а Славко з таким захватом розповідає про нього як волейболіста, що розпалив у мені цікавість.

— Незабаром чемпіонат Системи, я тебе поведу, — пообіцяв Томах.

— Добре. — Керрі Йос склав руки на грудях. — Ми відхилилися від теми. Що іще?

— Проведено інформаційний пошук, — робив Богданов свою коротеньку доповідь. — За всю історію таймфага вантажі зникали чотири рази: два нам відомі, третій — двадцятирічної давності історія з рятувальним шлюпом і четвертий — на самому початку експлуатації таймфагових ліній.

— Уточнили, які саме вантажі не дійшли за призначенням?

— В усіх випадках, крім другого, зникло обладнання тераформістів: тунелепрохідники, лазерні комбайни, автомати гравітаційного вибуху, плазморізи і таке інше.

Помовчали.

— Факт цікавий, — мовив Керрі Йос.

— Точніше, насторожуючий, — уточнив Богданов. — Але поки що це інформація для роздумів, не більше. З висновками зачекаємо. По “дзеркалах” відомості зібрати важко, і хоч багато що зроблено, наші запити в головні інформатори і банки даних ВКР, Академії наук та архів управління поки що, як то кажуть, залишаються відкритими. Єдина удача — щось схоже на “дзеркала” спостерігалося на Марсі близько ста років тому в ущелині Мрії, район Малого Лаокоонового Вузла.

— Я був там, — відповів Томах на запитальний погляд начальника відділу. — Зараз там нічого немає, маю на увазі “дзеркала”, а взагалі ущелина Мрії — найкрасивіше місце марсіанських оазів. Добре, що пращури додумалися не чіпати ландшафти ущелини. У зв’язку з чим у мене виникла думка провести один експеримент.

— Славко багатий на божевільні ідеї, — серйозно мовив Богданов. — Хоча, не буду заперечувати, деякі з них ефективні. Сьогодні, приміром, він запропонував пошукати на Землі “дзеркала” серед НЛО.

— Що-що? — перепитав Керрі Йос.

— НЛО — непізнаних літаючих об’єктів. Ці НЛО приголомшили Землю три сторіччя тому. Перші відомості про них з’явилися ще в дев’ятнадцятому столітті, найбільше суперечливої інформації припадає на двадцяте, ну а в двадцять першому — закономірний спад.

— Чому закономірний?

— Бо інформація про ці об’єкти, як правило, бездоказова, спекулятивна. Словом, дута сенсація…

— Тоді в чому ж цінність ідеї?

— У тому, що з десятків тисяч “достовірних” випадків появи НЛО можна вибрати близько десятка таких, у яких вони справді не пояснені навіть з наукової точки зору нашого сторіччя.

— Це нічого не доводить. Можливо, через сто літ чи навіть менше й ці ваші “справді” непояснювані явища легко пояснить наука того часу. І все ж ідея досить цікава. Які ж випадки ви відібрали?

— Найцікавіші з них — трикутні “дзеркала”.

— “Дзеркала”?

— Саме так. Появу цих “дзеркальних” НЛО зафіксовано в тисяча дев’ятсот сорок п’ятому році над Японією, а в тисяча дев’ятсот вісімдесят другому — над Китаєм після випробувань ядерного пристрою, в тисяча дев’ятсот дев’яносто другому — на території Сполучених Штатів Америки, в тисяча дев’ятсот дев’яносто сьомому — на Місяці. Всього відомо п’ять випадків. Природно, тоді не було такої апаратури аналізу, як тепер, і характеристики об’єктів збіднені. Але тут потрібна думка фахівця, можливо, деякі параметри “дзеркал” характерні й для наших. Пошук не закінчено, і хто знає, може, в минулому знайдуться нові сліди. От тільки — чиї?

— Так, негусто. — Йос характерним жестом пригладив рубець на брові. — Головне, чого ми не знаємо, — це які наслідки несе поява “дзеркал”, з чим пов’язані загадкові пропажі вантажів… Та й зникнення Василя я зараховую до розряду тих же таємничих подій… Поки ми не з’ясуємо все це, забудьте про спокійний сон. За тиждень, двадцять дев’ятого, проведемо закриту нараду сектора, до того часу ви повинні бути готові прийняти тривогу за формою “Шторм”.

— Ого! — вигукнув Богданов. — Спецсектору буде дано “Шторм”?

Здивувався Микита не випадково. За формою “Шторм” уся повнота влади над діяльністю УАРС, гігантської захисної системи людства, відгалуження якої тягнулося в простір на десятки парсеків, до інших зірок, зосереджувалася в руках одного сектора чи відділу. На пам’яті Богданова ще жодного разу не застосовували форму “Шторм”, навіть у недавніх подіях, пов’язаних з вибухом космотрона.

— А ти думав, проблема дріб’язкова? — примружився Керрі Йос. — Ні, колего, якщо вдуматися, то ми стоїмо на порозі кардинальних подій. Земля контролює зону простору діаметром усього близько двохсот парсеків. У цій зоні виявлено тільки дві цивілізації: нашу й ідзорську. Так? І якщо “дзеркала” — суть знаряддя чужого розуму, то легкість їх появи і всюдисущість ставить творців таких апаратів на сходинку вище від нас, а то навіть і н? на одну. Розгадати сенс усіх їхніх дій — значить визначити стратегію людства в безпосередньому контакті. Зрозуміло? Звідси й “Шторм”. А втім, його буде дано, мабуть, не всьому спецсектору, а лише нашому відділу громадської безпеки. Я знаю, вже багато років ми не маємо такого навантаження, як інші відділи сектора, що ж, настав час. Тільки не думайте, що я радий цьому, навпаки, я б утішався, якби й надалі відділ безпеки не мав роботи, тим паче в глибокому космосі; Слово “тривога” у спецсекторі звучить інакше, ніж в інших секторах: там рятувальники ведуть боротьбу з природними явищами, а ми змушені стикатися з розумом, частіше зі своїм власним, рідше з чужим. Тим важчий тягар відповідальності, тим вища мета, тим більше спитають з нас, якщо трапиться помилка. Керрі замовк, у його очах стояв смуток.

— Все, хлопці. Є запитання? — Він хотів додати: “по суті”, — але утримався.

— Ти нам сказав не все, — почувся голос Богданова.

Йос затримав на ньому погляд.

— На сьогодні я сказав усе.

Богданов кивнув і підвівся.

— Ходімо, Славо.

Начальник відділу провів їх очима і подумав, що Богданов цілком міг би замінити його на посту головного координатора відділу.

Розділ 6

Старий завод

— Друзі! — помітно хвилюючись, говорив зовсім юний диктор. — У програмі Центрального інформбачення врочисте виключення очисних автоматичних установок Тихоокеанського поясу! Наші відеокамери встановлені…

Гнат вимкнув інформ. Настрій був поганенький — і не стільки через останні події, скільки через думки про Аларіку. Він зіскочив з дивана, походив з кутка в куток по кімнаті й знову сів.

Що робити? Поговорити з нею начистоту? Про що? Сказати: “Аларіко, я працюю в управлінні, що тобі ще треба?” А таки справді, що їй треба?

Гнат рішучі набрав телекс Аларіки.

З’явилось її миле втомлене обличчя.

— Здрастуй, — сказав він.

— Здрастуй, — відповіла вона рівним голоеом.

— Я хочу тебе бачити, Ріко.

— Вже бачиш.

— Не по відео.

— Ти впевнений, що хочеш цього?.. На жаль, я сьогодні зайнята. У Мая день народження.

— Тоді завтра. Я хочу повести тебе на екскурсію. На завод.

— На завод?! — Аларіка засміялася. — Ну й фантазія у тебе!

— Це не зовсім завод, мовби пам’ятник заводу. Йому вже років двісті, і він не працює, законсервований. Я часто прилітаю туди, допомагає думати.

— Ти впевнений, що це буде цікаво?

— Інакше не запрошував би.

— Що ж, вважай, що ти мене переконав. Завтра я до твоїх послуг.

…Швидколіт спікірував униз, майнули обіч якісь конструкції і зникли за старим тополиним гаєм, Гнат хвацько посадив машину на галявину біля зарослої вербняком і лозою просіки. Там, куди сягала’просіка, виднілися якісь будівлі сірого кольору, чотири великих конуси з металічних ферм та плит, високі закіптюжені димарі й мачти.

Аларіка, з цікавістю роззираючись, обійшла галявину, нагнулася.

— Дивно… Чому тут не росте трава?

— Тому що під нами не земля, а бетонний майданчик. Цьому бетону вже два сторіччя, бачиш, як потемнів.

Гнат подав Аларіці руку і повів за собою до просіки, оминаючи кущі й молоді тополі. За кілька хвилин вони опинилися перед високою сіро-коричневою, в іржавих патьоках стіною одного з корпусів заводу.

У повітрі стояв незнищенний запах іржавого заліза, мазуту, асфальту й вугілля — весь комплекс заводських запахів двадцятого віку, хоч підприємство не працювало щонайменше півтора сторіччя, відтоді, як стали до ладу заводи метричної реплікації, винесені в космос. Ясна річ, людина використовувала метали й тепер, і далеко більшою мірою, але, по-перше, сучасні металургійні заводи-автомати нічим не нагадували колишні (це були самостійні комплекси з видобутку й переробки руд, установлені безпосередньо в місцях видобутку), а по-друге, метали вийшли з побуту людей — у космос, під землю, в лабораторії; їх замінили полімери й активні композитні матеріали.

Гнат і Аларіка повільно рушили вздовж заводської стіни, переступаючи або обходячи труби, що тягнулися з бетонних колодязів, зазираючи в розчахнуті двері. Потім ступили на територію цеху. Цех був довгий, може, з кілометр, і в міру того, як очі звикали до його напівтемряви (світло сонця ледве просочувалося крізь запилені ряди вікон), проступали обриси машин, конструкцій, круглі туші ковшів для розливу сталі, ґратчасті прольоти кранів, колони виливниць.

— Холодно тут… і страшно.

— Не бійся. Нікого тут нема. Тільки ти та я… — сказав Гнат, обнімаючи Аларіку за плечі.

Його голос лунко злітав під високе склепіння цеху.

Вони підійшли до однієї з конструкцій заввишки два десятки метрів, складеної з металевих швелерів, величезних циліндрів, труб, східців, загородок і настилів.

— Мартен, — пояснив Гнат, — для виплавлення сталі.

Аларіка глянула вгору і смикнула його за рукав.

— А це, над нами?

— Це мостовий кран, бачиш гаки? На них начіплювали ківш і подавали розплавлену сталь до інших установок цеху.

З гаків звисав залізний ланцюг, Гнат відштовхнув його від себе, почувся металевий скрип. Аларіка зіщулилася.

— У мене таке відчуття, ніби за нами хтось стежить.

Гнат розсміявся, заспокоїв її:

— Нікого тут немає. Завод, як правило, відвідують тільки екскурсії, тоді буває гамірно. А зараз…

Він замовк. Угорі під стелею майнула якась тінь. Гнат хвилю прислухався до густої тиші цеху, відчуваючи тремтливий лікоть Аларіки.

— Під дахом гніздяться птахи, оце й усе…

Він пригорнув Аларіку до себе, поцілував у губи, тоді гарячково почав обсипати поцілунками плечі, шию, руки, поки вона силоміць не відштовхнула його.

— Ні!.. — і ще тихіше: — Ні, Гнате, не треба…

Він стояв, похиливши голову, і з усіх кутків гігантського приміщення відлунювало: ні, ні, ні… Вони вийшли із сутіні цеху надвір.

— А все-таки на волі веселіше. — Аларіка на повні груди вдихнула повітря. — Було дуже цікаво! Я ніколи не бачила старих заводів. Знаєш, він не такий уже й маленький.

— Ми побачили всього один цех, а їх на підприємстві близько десятка. Та це далеко не найбільший з відомих заводів.

Раптом Гнат спантеличено зупинився.

Від торця цеху починався пустир, порослий травою і бур’янами. Гнат не раз проходив тут, але ніколи не бачив на території пустиря яскраво-синіх контейнерів, на яких стояла емблема космічних колоністів: схрещені серп і кирка в обрамленні пшеничних колосків.

Гнат обійшов кілька контейнерів, принюхався: незнайомий якийсь запах, точніше, знайомий, але чужий. Чужий цьому лісу й старому заводові.

— Мабуть, збираються щось будувати, — висловила припущення Аларіка, не розуміючи його збентеження. — От вантаж і скинули.

— Що, ж тут можна споруджувати? Територія заводу не підлягає забудові. Та й емблема у будівельників інша… Не подобається мені все це.

Сонце сіло за ліс. З півночі насувалася темна, набухла дощем хмара.

Аларіка нетерпляче переступала з ноги на ногу.

— Ходімо, Гнате, — мовила вже незадоволено. — Звернися в інформцентр, вони тобі все пояснять.

— І справді, — погодився Гнат. — Ну, біжімо, а то попадемо під зливу.

Він провів рукою по шерехатій поверхні одного з контейнерів і враз аж здригнувся, побачивши на бічній стінці ще один знак: слід босої людської ноги з ледве помітною щербинкою біля пальців. Щербинка скидалася на силует метелика: Гнат бачив цей знак, не схожий на жодну з емблем космічних служб людства, за десятки парсеків од Землі… Опам’ятався лише тоді, коли Аларіка, не розуміючи, чого він гається, вперлася своїми маленькими кулачками йому в спину, штовхаючи до швидкольота.

Узявшись за руки, вони побігли, так і не зустрівши ніде жодної живої душі, хоч неподалік, за кілька кілометрів, вирувало життя великого міста над Дніпром.

Наступного дня Гнат згадав про знахідку на території старого заводу, зв’язався з інформаційною службою міста на Дніпрі і спробував щось довідатися про контейнери. Оператори інформцентру провели регіональний пошук, але він нічого не дав: за жодною організацією контейнери не значилися.

Тоді Гнат розшукав Станіслава Томаха й обережно натякнув йому про свою знахідку. Той сприйняв звістку серйозно.

— Яка, кажеш, там була емблема? — запитав він, суплячи вилинялі брови.

— Серп, кирка і колосся.

Про те, що він бачив ще один знак — людський слід, Гнат поки що не сказав, вирішив показати його на місці.

— Так, це емблема наших космічних колоністів. Дивно… Ну гаразд, Дякую за сигнал, я взнаю і подзвоню. Або краще подзвони після чергування сам.

— Добре, — кивнув Гнат і посмутнів. — Завтра наші грають на першість Системи, перша зустріч із збірною Місяця…

— Отакої! — здивувався Томах. — Ти кажеш так, наче сам не граєш.

— Граю, але… розумієш, не хочу. Не хочу! Перегорів? Чи вже вік?..

— Вік твій тут ні до чого. Першість ти повинен зіграти, а там подивимося, звідкіля оця твоя хандра. До речі, тебе шукала Аларіка.

— Шукала Ала… — Гнат завмер. — То чого ж ти мовчав?! Коли?

— Сьогодні вранці. — Томах пильно глянув на Гната. — В цій справі ти теж гравець, чи це всерйоз? Я до того, що жінка вона незвичайна…

— Йшов би ти, Славо!.. — буркнув Гнат. — Подалі!

— Ага, спасибі. Вже йду…

І зображення Станіслава розтануло.

На одинадцяту ранку в малому залі олімпійського комплексу було призначено тренування, але Гнат прибув туди майже на годину раніше, щоб трохи звикнути до передгрозової атмосфери майбутніх змагань. На його подив, майже вся команда була вже тут. Івар Гладишев показував хлопцям свої знамениті голографічні слайди підводного світу Юпітера. Гнат бачив їх, тому тихенько вийшов з кімнати психомасажу до порожнього залу, замислившись над тією таїною притягальності, яка приховується в кожній грі. Людина вигадала безліч ігор, кожна з них знаходила своїх прихильників і кожна була для гравців не лише засобом розваги, а й поштовхом до злету думки, інтелектуального напруження, породжувала в людині жагу самовираження, прагнення до самовдосконалення, підносячи її до рівня творця. Адже гра — це моделювання тієї ситуації, з якою ми нерідко стикаємося в житті, і хіба шукання правильного вирішення ігрової ситуації — не творчість?..

Заглиблений у свої роздуми, Гнат не помітив, як до залу увійшов Хрустальов, засунувши руки в кишені, став під стіною.

— Привіт, — гукнув задерикувато.

— А, це ти… Привіт.

Хрустальов підійшов ближче і заступив Ромашину дорогу.

— Ну?.. Хочеш щось сказати? — запитав Гнат.

— Маю честь попередити вас: не стійте у мене на шляху! — пишномовно вирік Леон.

Ромашин здивовано звів брови.

— По-моєму, це ти стоїш у мене на шляху…

— Ти що, справді не втямив нічого? Я кажу про Аларіку, — підвищив голос Хрустальов.

— А-а… — протягнув Гнат, втрачаючи інтерес до розмови. — Ну, це несерйозно. Навіть у часи минулі суперника не умовляли звернути з дороги…

— Я пожартував. — Хрустальов обм’як, зітхнув. — Хоча… невчасно ти появився на сцені. Хист у тебе якийсь особливий, чи що? Розумієш, я знаю Аларіку вже понад два роки… а тут прийшов ти і все зруйнував…

— Може, не я, а хтось інший?

Хрустальов безнадійно махнув рукою.

— Я ж не сліпий. Спершу я тебе ненавидів… навіть зрадів тоді на СПАСі, що загинемо обидва… Пробач мені, дурневі! А потім зрозумів, що справа не в мені…

— У ній самій.

— Так, на жаль. Тільки не думай, що мені нікому поплакатись, окрім тебе. Їй-богу, був би я сміливішим, відлупцював би тебе, як Сидорову козу! Гаразд, живи!

Гнат розреготався.

— Ну, спасибі.

— Друзями ми, напевне, не станемо, — провадив далі Леон, — але принаймні будьмо хоча б щирими.

Гнат потиснув простягнуту руку і провів Хрустальова поглядом. “Як за одну мить може змінитися думка про людину. Леон, виявляється, непоганий хлопець. Ось тільки в наших з Аларікою стосунках не розібрався зовсім. Усе таке хитке, розпливчасте… Що ж за людина був Сергій Ребров, коли він для Аларіки й досі еталон?.. Цікаво, навіщо вона мене шукала?..”

Швидколіт безшумно опустився поряд з контейнерами. Томах відсунув прозорий ковпак і першим стрибнув на землю.

Біля контейнерів уже стояли швидкольоти оперативної служби УАРС, технічного сектора управління, юрмилися люди.

Назустріч Томаху ступив цибатий, гостроносий, з ріденькою сивиною старий у формі експерта першого рангу.

— Матеріал стінок контейнерів деформаційно несталий, — сказав він хриплувато. — Враження таке, ніби контейнери випробували тривекторний ТФ-резонанс.

— Спасибі, Бруно, — мовив Станіслав. — Уже перевірили вміст контейнерів?

— Так, звичайно. Обладнання тераформістів: комплекти для гірничо-підривних робіт, генератори плазми й таке інше.

Томах обернувся до Богданова.

— Безперечно, це зниклі вантажі, ті, що для Садальмелека. Збігається все до дрібниць. А чого вони опинилися на Землі — хоч убий, не збагну!

— Комплекти для гірничо-підривних робіт… — поволі проказав Богданов. — Такий же вантаж посилали на Шемалі і в систему Суїнберна.

— Несподіваний висновок напрошується. Треба б дізнатися в центрі далекої розвідки, чи не пропадали у них такі вантажі?

— Далека розвідка не використовує комплекти для гірничо-підривних робіт і обладнання тераформістів, але запитати їх можна. Між іншим, контейнери виявив Гнат. Таланить же хлопцю на відкриття…

— Він запрошував мене на ігри чемпіонату Системи, завтра перший матч. Не бажаєш піти заради цікавості? Все ж гравець він першокласний, та й гра сама по собі красива, не пошкодуєш.

Богданов завагався.

— Навряд чи вдасться вибратися, але на всяк випадок нагадай завтра. Я б пішов тільки тому, що Гнат гратиме на такому рівні, можливо, востаннє… То тепер куди — в далеку розвідку чи зразу у відділ?

— Треба взнати, що нового у Тектуманідзе, потім уже до себе у відділ. По-моєму, Керрі невдоволений тим, що справа посувається повільно.

— Ми в цьому не винні. Надто вже розсіяна потрібна інформація, та й склад оперативних груп обмежений. Щодо Гната, то ти маєш слушність в одному: його допомога нам би ой як знадобилася.

До них знову підійшов схожий на журавля експерт техсектора.

— Скоро кінчаємо, докладні дані аналізу матиме сьогодні ввечері.

— Гаразд, Бруно, — кивнув Богданов. — Я викликав бригаду транспортного забезпечення, вона доставить контейнери за призначенням. Дякуємо.

— Нема за що, — буркнув Бруно, потоптався і додав: — Ваш стажер виявив на контейнерах цікаву деталь, хочете подивитись?

Він підвів інспекторів до одного з контейнерів.

— Ось…

Богданов помацав пальцями викарбуване в стінці заглиблення, схоже на слід босої ноги людини, нагнувся.

— Це? — Він якусь мить розглядав слід. — А знаєте, я десь уже його бачив…

— Ну й що? — знизав плечима Станіслав. — Знак якоїсь фірми, мабуть.

— Ні-ні, я бачив щось подібне, і зовсім недавно. — Богданов наморщив лоба, замислився. — Ні, не пам’ятаю, — сказав з досадою. — Але що бачив, це точно. Загалом форма справді цікава.

Експерт докірливо глянув на нього.

— Ех ви, спостерігачі! Справа не у формі, хоч і вона змушує задуматися. Весь фокус у тому, що ми не знаємо, яким способом зроблено це заглиблення. Матеріал стінок контейнерів — порошок з магнієвим каркасом, ви розумієте? Магнітні лінії гладенькі, в них неможливо зробити заглиблення.

Бруно знову обвів поглядом принишклих інспекторів і махнув рукою.

— Потім докумекаєте, наше діло надіслати у відділ ззедення з результатами аналізів та нашими висновками.

Уже коли швидколіт злинув у небо і пустир з контейнерами став маленькою латочкою на жовто-зеленому килимі землі, Богданов ляснув себе по лобі:

— Я згадав, де бачив такий знак. На Шемалі у квартир’єрів…

Станіслав здивовано присвиснув.

У відділі на них чекало повідомлення від Тектуманідзе, одержане через канал спецсектора.

— Про вовка помовка, — сказав Томах, вислухавши рапорт чергового по відділу. — Що ж, послухаємо, чим Шалва нас порадує…

Інспектор увімкнув відеозапис.

— Славо і Микито, моє вам шанування, — сказав Тектуманідзе. Мовби заздалегідь знав, що саме вони першими слухатимуть його повідомлення. — Я дещо розкопав по вашій лінії. Керрі натякнув, що ви продовжуєте роботу з “дзеркалами”. Перше: мої експерти мало не до гвинтика розібрали другу станцію над Дзором, ту саму резервну, на якій гостював хтось невідомий. Слідів — жодних, якщо за ці сліди не вважати відсутність програм у бортовому комп’ютері. Таке враження, ніби записи на фероголках стерли. Як це можна здійснити без порушення структури ферокристалів — я не знаю. Експерти також. Крім того, виявлено один незвичайний знак, я покажу його згодом Друге: перед тим, як зникнути… вибач, Микито, — Тектуманідзе глянув просто в розтвор відеокамери; очі в нього були почервонілі й ніби налиті слізьми.

Томах крадькома зиркнув на Богданова, але в того лише випнулися жовна і звузились очі.

— Перед тим, як зникнути, — вів далі Тектуманідзе, — Василь намагався реалізувати ідею глобальної гіпнообробки Дзора. На його замовлення постачальники доставили у важкодоступний гірський район планети гіпногенератор — проґавили служби контролю наслідків. Своїми руками він склав випромінювачі й мав намір увімкнути генератор. На думку Василя, — ми знайшли його інформ, — щоб запобігти війні на Дзорі, найліпше провести превентивне лікування від агресивності гіпнонавіюванням. Утішусь, якщо вам знадобиться ця інформація. Тепер демонструю знак, викарбуваний на панелі головного пульта розпечатаної станції. — Шалва показав голографічний знімок панелі, на якій інспектори побачили знайомий контур сліду босої ноги. — Між іншим, на корпусі генератора і на кобурі у Василя, — пам’ятаєте, він, як і всі офіцери Дзора, носив пістолет, — викарбувано той самий знак. У мене все, до зв’язку.

Тектуманідзе кволо помахав рукою, і запис закінчився.

— Втомився Шалва, — по паузі мовив Томах, хоча сказати хотів зовсім інше.

— Помітно, — погодився Богданов, теж думаючи про інше. — Що ж робитимемо? Слід цей, думається, перевершить і наші “дзеркала”! Чи не так?.. На кобурі, на генераторі, на пульті станції, на контейнерах і, врешті, на базі Шемалі — один і той же знак! Не тільки в далекому космосі, а й на Землі. Розумієш, чим це пахне? Адже той знак…

— Знак Ока, — докінчив Томах. — Ти це хотів сказати? Можливо, він і ще десь є, а ми проґавили?

— Але що він означає? Хто його ставить? Навіщо?.. Мене оце мучить думка: а що як між усім цим — ідеєю Василя, слідом та іншими явищами є зв’язок?

Томах помовчав, знічев’я переставляючи предмети на столі.

— Не виключено. Шалва теж подумав про це, інакше не став би квапитися з повідомленням. Виходить, комусь було вигідне зникнення Василя… Кому? Аборигенам Дзора?

Богданов похитав головою.

— У такому разі наших спостерігачів на Дзорі було б давно розсекречено, а це малоймовірно. Ні, ідзорити тут ні до чого.

— Тоді це таки справді Око. Йому не подобається, що ми дедалі активніше втручаємося в життя нашого зіркового регіону. Не можу збагнути — чому.

— А я можу. Він хоче змусити нас частіше “оглядатися вперед”, а то людство ще не вийшло з віку примхливого дитинства, котре всупереч волі вихователів робить те, чого не треба робити, і вже намагається диктувати свою волю. От Око й попереджає нас, що слід примхливого дитинчати на клумбі з квітами — не краще, що воно може залишити після себе.

— Далі не кажи, мораль твоєї тиради ясна навіть мені. І все ж доведеться зайнятися цим слідом серйозно.

— Я і не казав, що ми сидітимемо склавши руки. Доведеться просити помочі у Керрі, оперативних груп у відділі не вистачає. Я спробую підсумувати рові дані й дам їх машинам— для, аналізу й пошуку аналогій, а ти повизбируй відомості про це по планетах Системи. Землю теж не завадило б потрусити, звернися в Інститут історії Землі, в Академію, наук — нехай допоможуть знайти сліди і “дзеркала” в документах архівів.

— Буде зроблено, — зітхнув Томах. — Щось у мене після звістки Шалви фантазія розігралася. Відчуття таке, наче і мене хтось збирається викрасти…

Розділ 7

Нарада

Вони стояли на терасі над морем. Унизу шумів прибій, і бризки часом долітали до людей, змушували їх відбігати в глиб тераси.

— Резерву в мене немає, — сказав Керрі Йос, застібаючи куртку. — Ви ж знаєте, майже всі відділи й досі зайняті ліквідацією наслідків аварії на космотроні. До того ж ВКР нарешті визначила строки будівництва зони сонячних конденсаторів на орбіті Меркурія. Будівництво почнеться в середині січня і рятувальникам вистачить клопотів на довгі роки. Тож мусимо обходитися силами відділу. Бити на сполох по управлінню передчасно. Нема причин… поки що.

— Кепсько, — резюмував Богданов.

Порив вітру приніс солону водяну порохню і розсіяв по терасі — вся вона одразу стала мокрою і слизькою, як після дощу.

З-за чагарника, що відгороджував терасу від комплексу приміщень вантажного таймфага, чувся гуркіт транспортних платформ, брязкіт металу, гудіння й посвисти механізмів, що обслуговували таймфаг. Кущі заворушилися, розсунулись, і на терасу вийшов невисокий, худорлявий, з мідяною засмагою Януш Микульський, рятувальник з групи Томаха.

— На вас чекають, — сказав він коротко і дрібненько позадкував, ухиляючись від бризок.

Океан розбурхався не на жарт, по небу мчали низькі хмари, зливалися в суцільну сіру пелену.

Начальник відділу, а за ним Станіслав і Микита щезли за кущами.

Станція таймфага була схожа на великий аеропорт сторічної давності. Власне, вона й сама була портом — у тому розумінні, що служила людям як вузол комунікацій, як проміжна ланка в колосальній системі транспортних ліній, що сягали десятків зірок і майже двох сотень великих та малих планет.

Споруда таймфага являла собою половину кулі, яка верхівкою спиралася на землю, а торцем дивилася в небо. У нижній частині півкулі був отвір для прийому будь-якого транспорту, широкий пандус давав змогу доставляти до пускової камери будь-які вантажі, навіть десантні модулі. Отвір і пандус були захищені решітками, а всю півкулю станції охоплювала павутина силових відбивачів, які гасили ударну хвилю, коли пуск був невдалий. Діаметр торця півкулі дорівнював кілометру, висота станції сягала чотирьохсот метрів.

Поряд з головною будівлею розміщувалися куб енергостанції, два куполи технічних служб та управління, паралелепіпеди складів, невисоке косе вітрило пасажирської лінії таймфага і зітканий із світлового серпанку канал орбітального ліфта, яким вантажі доставлялися з космосу на Землю, до таймфага. Щоб уникнути зіткнень з транспортними трасами, канал ліфта робили видимим навіть удень, і він устромлювався в небо велетенським списом, схожим здалеку на слід древнього зорельота.

До комплексу прилягали кілометрова злітно-посадочна смуга для вантажних платформ, дві естакади наземного транспорту: магнітних поїздів та автопоїздів на повітряній подушці. По одній з них поволеньки йшов у сопки ланцюжок магнітних платформ, навантажених веселими жовтими кубиками продовольчих контейнерів.

Над півкулею таймфага і побіля всіх його споруд висіли й рухалися десятки гравікранів з трубами, цистернами, штабелями ящиків, контейнерів і деталями найрізноманітніших конфігурацій.

Керрі Йос попрямував до входу в головну будівлю. Вигляд у нього був заклопотаний, обличчя невеселе.

В ангарі пускової камери, що могла б умістити Ісаакіївський собор, безшумні гравікрани поралися коло чергової посилки, встановлюючи контейнери на відполірований до синяви диск передавальної антени.

Богданов уперше спостерігав роботу великого вантажного таймфага, тому з цікавістю розглядав дивовижні багатовиткові спіралі з білого металу в розтрубі ангара, гігантську решітку стелі, в якій ховалися опуклі щити, схожі на чиїсь пильні очі. Він звернув увагу, що людей в ангарі майже немає, тільки біля чорного штиря в центрі диска вовтузилися з приладами два хлопці у формі інженерно-технічної служби ТФ-зв’язку та біля багатоповерхових контейнерів стояла група людей — явно не з персоналу станції.

Тут були керівник спецсектора Іван Морозов, начальник технічного сектора Кімі Озава, Станіслав Томах, два інженери і начальник таймирської станції таймфага Ілона Реброва, висока, струнка блондинка з пишним волоссям.

— Усе готово, — сказав один з інженерів. — Апаратура по всій трасі функціонує нормально, можна починати.

— Ходімо в бункер управління, — запропонувала Реброва. — Вантаж перевірено, техніки завершують контроль систем.

— А можна зсередини камери спостерігати пуск? — запитав Морозов.

— Хіба що в перископи, та й то нічого ви не побачите, — повагавшись, відповіла Реброва. — Жодних світлових, ефектів при ТФ-запуску в камері не виникає.

— Тоді ведіть у свій бункер.

— А хто перевіряв вантаж? — поцікавився Керрі Йос.

— Я, — сказав Томах, — і зміна техніків, звичайно. Вантаж точно такий же, як і той, що не дійшов до Садальмелека.

Усі вийшли надвір. День був похмурий, осінній. Сіяв дрібний дощик.

— Не можна було без дощу? — буркнув Томах.

— Це не ми… — вибачливо сказала Реброва, обернувшись на голос. — Північний гідрометеоцентр попереджав ще вранці, що Таймир потрапить у зону штормів.

— Ти що? — шепнув Богданов на вухо другові. — Форму втратив?

— Мене щось муляє, — мовив Томах. — Здається, ми щось випустили з уваги, якусь важливу деталь. Не відгукнулося б це нам якимось чином, адже граємо наосліп… невідомо з ким. Але вже те, що цей хтось не поступається перед нами, — поза всяким сумнівом.

— Ну-ну, не панікуй. Експеримент необхідний, ти сам це чудово знаєш. Не пройде вантаж на Історію — значить задумаємось, пройде — всі твої страхи марні.

— Занадто категоричний ти у своїх міркуваннях, на себе не схожий. Подивимось. Є така цікава штука — інтуїція, так от вона мені шепнула, що вантаж пройде нормально, одначе тривогу з душі не зняла.

Богданов мигцем зазирнув у похмуро-спокійне обличчя Томаха і ступив до дверей, що відчинилися в малому куполі.

Ілона Реброва, глянувши на “високе начальство”, зробила три швидких перемикання на пульті, ревнув гудок, і білий диск над пультом спалахнув тремтливим зеленим світлом.

Зал принишк, потім збуджено заворушився.

— Вантаж пройшов, — доповів диспетчер. — Втрати в нормі, поле по глибині фокуса нижче позначки на…

— Дякую, Нік, — сказала Реброва і врочисто. звернулася до присутніх: — Вантаж, колеги, пройшов нормально!

Морозов, задоволений, статечно підвівся.

— О п’ятнадцятій нуль-нуль нарада, — сказав він. — У вас є до мене запитання? Міркування щодо сьогоднішнього запуску?

— Немає. Міркування ще треба обміркувати, — скаламбурив Керрі Йос.

Морозов у товаристві Кімі Озави та його інженерів рушив до пасажирської камери таймфага.

— Ну, а що тепер? — запитав Керрі Йос, проводжаючи їх очима.

— Як на мене, роботу продовжити. Шукати, — розважливо мовив Богданов. — Вантажі майже такого ж призначення ще не доходили до Шемалі та до планет Суїнберна. Проведемо експерименти, пересвідчимося, що ефект зникнення не повторюється…

— Не заперечую. Дійте. Буду потрібен, знайдете мене у відділі. Людей дам, але не більше однієї групи. — Керрі, ховаючи обличчя від колючого дощу в комір куртки, попрощався.

— А я на базу, — умовив Томах. — Мої хлопці докінчують своє діло по каналу пошуку особливої терміновості. Система дорога, зате і віддача неабияка. А головне — не треба витрачати час на те, щоб знайти документи в архівах.

Звіддалік споруда оперативного центру Управління аварійно-рятувальної служби скидалася на підсвічену зсередини кристалічну брилу аквамарину.

Однак, підлітаючи ближче, Гнат спостеріг, що брила ця не суцільна, складена з тисяч модульних блоків, хитромудро сполучених в ажурну конструкцію, схожу на атомну решітку якогось мінералу.

Наступної миті з дна чаші, що увінчувала відросток мінералу, зметнулась угору гнучка лапа, підхопила швидколіт і втягнула його досередини споруди.

— Прибули, — сказав Томах і першим сплигнув з кабіни на підлогу елінгу.

Богданов і Гнат вийшли за ним.

Нараду відкрив генеральний секретар УАРС Норман Спенсер, темнолиций здоровань з гривою сивого волосся, що спадала на вуха і лоб. Він коротко торкнувся гострих проблем аварійно-рятувальної служби, навів статистику аварій і катастроф на Землі й у зоні космосу, яку освоювали земляни. Найбільшою з цих бід була катастрофа на космічному прискорювачі: загинуло сорок сім чоловік, а величезний район Сонячної системи між орбітами Землі та Марса забруднився радіоактивним газом.

Тоді так само коротко відповідальні керівники секторів доповіли про наслідки своєї роботи, про вжиті заходи та методи контролю за безпекою людських колективів.

Останнім слова попросив керівник першого сектора Дикушин.

— З космотроном усе ясно. — Він сердито хитнув головою. — Ось чим обертається оте наше людське “нехай”: зло, сподіяне предками, вдарило по нащадках! Заражену зону зараз розчищають, подібні сюрпризи вишукуємо у всіх куточках всесвіту. Щоб не повторилося…

— Але ж патрульна служба таки проґавила ракетоносець, — гукнув хтось із залу.

— Його виявили давно, та, як це в нас часто буває, махнули рукою: мовляв, автомат… А цими автоматами аж кишать простори Системи. Одне слово, як ото в прислів’ї мовиться: ти вгору, а чорт за ногу… Виходу в нас немає: треба очистити космос від техніки, яка своє відслужила. Тепер ще одне… Не секрет, що з січня наступного року Управління будівництва планетарних споруд планує почати спорудження зон сонячних конденсаторів в орбітальному поясі Меркурія. Справа надзвичайно важлива, адже людство, як ніколи, відчуває потребу в енергії: пояси надземних геліоелектростанцій уже на межі можливостей, а ми ще далеко не завершили освоєння Системи, та й інші світи чекають на своїх дослідників. Але потрібна спеціальна система заходів для попередження нещасних випадків. Масштаби нової роботи грандіозні, а ми всього-на-всього люди, здатні помилятись, та ще й як помилятись!

І останнє. У зв’язку з відкриттям формули Ромашина Академія наук і Земплан передбачають найближчим часом провести експеримент так званого галактичного просвічування, а точкою експерименту вибрано Фебу, супутник Сатурна. Так ось, я категорично проти Феби! І взагалі будь-якої іншої планети Системи! Експеримент складний, небезпечний, і проводити його треба в глибокому космосі.

— У чому суть експерименту? — почулися голоси. Дикушин, який збирався був сісти, глянув на Спенсера.

— Поясніть, — коротко сказав той.

— Нехай краще це зробить Хейдо, — мовив Дикушин. — То його парафія.

Спенсер обернувся до голови Технічної ради Землі.

— Як відомо, — почав Уессон, вмикаючи спік-візор, — сучасна космологія понині не розв’язала проблеми топології чорних дірок, пов’язаної з проблемою виникнення Великого Вибуху, що породив наш всесвіт. Себто, назріла необхідність перевірити деякі оригінальні гіпотези, що дасть змогу вченим уточнити космологічну модель всесвіту і почати практичну реалізацію найновіших теорій. Це перша передумова експерименту. Крім неї, є ще кілька, приміром: район космосу, контрольований нами, поступово розширюється, і для безпечного прокладання ТФ-трас необхідно знати точне розміщення мас тяжіння в цьому районі. Водночас експеримент дасть змогу фізикам розв’язати проблему телекінезу чи психокінезу — можливості керувати, ТФ-переміщенням з допомогою наказу думкою. Як бачите, діапазон питань, які може розв’язати експеримент просвічування, досить широкий, хоч я і не назвав усього. Сам же експеримент полягає в збудженні галактичного ТФ-поля з допомогою ТФ-вибуху. Ударна ТФ-хвиля вмить облетить галактику, відіб’ється від усіх мас тяжіння: зірок, туманностей, чорних дірок — і дасть повну картину їх гравітаційної взаємодії. Це все.

— Спасибі, — сказав Спенсер. — Значить, учені передбачають провести ТФ-вибух на супутнику Сатурна? А чи є вже розрахунки вибуху?

— Ні, — відповів Дикушин. — Ми дали завдання Інституту ТФ-зв’язку вирахувати параметри вибуху, але якісні характеристики вже відомі зараз.

Спенсер помовчав.

— Згоден, відкладемо обговорення цього питання до того часу, коли буде повен обсяг даних з експерименту. Залишилося останнє питання, найважливіше. Це операція “Око”. Кажіть, Керрі.

Перед учасниками наради з’явилося збільшене зображення Керрі Йоса.

— Всі уже в курсі, тому починати “аб ово” не буду, — мовив керівник відділу безпеки. — Повідомляю тільки факти. Двічі з травня цього року і чотири рази за всю історію існування таймфага вантажі, що посилалися із Землі на планети інших зірок, не доходили до адресата. І ось один з цих вантажів виявлено недавно на Землі!

Усі вантажі — це обладнання тераформістів, машини для активного впливу на планетографію, завважте це. Друге: уже вшосте косморозвідка та великі експедиції зустрічаються з так званими “дзеркалами”. На думку спеціалістів, “дзеркала” — прилади для збирання інформації, точніше, своєрідні відеокамери, що передають зображення… куди — невідомо… Оці “дзеркала” люди вже тричі помічали на Марсі — піввіку тому, під час перерозподілу гірських хребтів, і чотири рази на Землі — два й півтора сторіччя тому. Дані перевірені в архівах і сумніву не викликають.

Третє: над Дзором розпечатано обидві резервні станції, що були законсервовані й працювали в холостому режимі. Якщо виходити з сучасного розвитку науки й техніки, ми, люди, робити це ще не вміємо. Там же, на Дзорі, під час цих подій пропав безвісти наш спостерігач, Василь Богданов. Розслідування обставин його зникнення, яке тільки-но завершилося, показало, що його викрадено! Хто це зробив — невідомо, але з якою метою, ми починаємо здогадуватися. Нас попереджають у такий спосіб, щоб ми частіше замислювалися над наслідками проникнення в зоряні світи. Щоб космос зостався таким, яким він є, щоб служив не лише нам, а й тим, хто прийде після нас.

Керрі Йос помовчав. Хтось кашлянув, і знову в залі запала тиша.

— Четверте, — вів далі начальник відділу. — Ми провели експеримент: запустили такі самі вантажі на ті ж станції, куди раніше вони не прибули. Все скінчилося щасливо, але… Дві доби тому з Історії, Шемалі та планет Гамми Суїнберна надійшли повідомлення: знову появилися “дзеркала”! Це прямо підтверджує наші здогади. І останнє: на Землю повернувся далекий галактичний розвідник “Хевсур”, який досліджував зірку Рігель, Бету Оріона; шістсот світлових років, межа наших автоматичних експедицій. На його борту випадково виявлено викарбуваиий знак, ось такий, — перед аудиторією з’явилося збільшене зображення — слід босої людської ноги з вм’ятиною біля пальців, що формою скидалася на метелика. — Такі знаки виявлено вже на трьох розвідниках першого класу, що ведуть розвідку на відстанях до двохсот парсеків, а також на станціях над Дзором, на проміжній ТФ-станції третього сектора і… на Землі.

Керрі Йос сів і вимкнув спік-візор.

Пролунав голос Спенсера:

— Факти вражають. Який висновок?

— Висновок досить тривожний, — вирік Морозов, з’являючись перед присутніми. — Хоча начальник відділу безпеки займає в цьому питанні, як на мене, дуже благодушну позицію. Той факт, що нами зацікавилася цивілізація вищого типу, повинен змусити нас переглянути принципи “зоряних походів” і серйозно зайнятися екоетикою. Щоправда, деякі натяки Ока вельми прозорі, як, наприклад, “крадіжка” вантажів. На попередження це мало схоже.

— То тільки на перший погляд, — сказав Керрі Йос. — Я аж ніяк не благодушний і недарма звертав вашу увагу на характер зниклих вантажів. Справа, мабуть, у тому, що Історія, Шемалі, планети Суїнберна — прекрасні планети, немовби навмисне створені для того, щоб милуватися ними. А ми туди вибухову техніку, здатну пересунути гірські хребти і висушити ціле море! Уявіть собі, що в наш земний музей, скажімо, в Ермітаж, прийде хтось і почне пересувати стіни, перевертати догори ногами картини, класти на бік скульптури! І тільки тому, що йому так, бачте, зручніше споглядати.

— Ви вважаєте, що для згаданих планет ми уподібнюємося цьому варвару? — запитав хтось із залу, не вловивши іронії в словах Йоса. — Виходить, що чорні пейзажні Шемалі викликають почуття естетичної насолоди? Чорний колір швидше пригнічує, а не радує.

— А чому ви думаєте, що ми, люди, єдині поціновувачі прекрасного в галактиці?

Богданов разів зо два безшумно плеснув у долоні.

— Браво, Керрі!

— Припущення Керрі йоса узгоджуються з наведеними фактами, хоч порівняння роду людського з варваром… — Спенсер похитав головою, — з варваром, який не цінує красу, мені не подобається. Що ж до внутрішніх проблем нашої цивілізації, то їх вистачає, і деякі з них теж цілком можуть непокоїти наше гіпотетичне Око.

— Однак дехто у ВКР схильний думати, що ми перебільшуємо, — сказав Морозов.

— Знаю. — Спенсер спохмурнів. — Однак вважаю, що вживати екстрених заходів рано. Безпосередньої загрози людству немає, а те, що нами цікавиться інша високорозвинута цивілізація, факт скоріше величезного наукового значення, аніж захисно-прикладного. Просто аварійно-рятувальна служба — даруйте за тривіальне нагадування — зобов’язана реагувати на будь-яку небезпеку, навіть таку, що прогнозується в далекому майбутньому, і тут ніхто не зніме з нас відповідальності, якщо ми не підстрахуємо один одного. Хотілося б у світлі всього сказаного почути, які заходи вживає спецсектор?

Керрі Йос поглянув на Морозова, той кивнув.

— Група експертів, — повідомив начальник відділу, — зайнята дослідженням “дзеркал”, викарбуваних знаків і розрахунком імовірного вектора втручання Ока, якщо, звичайно, воно має намір втручатися. Найближчим часом почнемо на місцях аналізувати причини появи “дзеркал”, знаків, дослідження планет, на яких побували розвідники. В подальшому передбачається обробка результатів аналізу на більших універсальних обчислювальних комплексах Інституту позаземних культур. І як найостанніший захід… — Керрі Йос спідлоба оглянув зал. — І якнайостанніший захід — тривога за формою “Шторм”.

Станіслав, Гнат і Богданов перезирнулися.

Потім Богданов продемонстрував усім відеофільм: перший — знятий на Шемалі, коли вивчалися “дзеркала”, другий — станція над Дзором, яку відвідувало невідоме Око, і третій — сліди, залишені Оком на обшивці розвідкораблів, на контейнерах і на станціях ТФ-зв’язку — дивні знаки у формі сліду людської ноги.

Після наради Гнат повертався до найближчого таймфага разом з Томахом і Богдановим.

Уже біля синьо-білого вітрила таймфага, над яким горіли видимі навіть удень букви “ТФ”, Гнат запитав:

— Хіба Спенсер не знає про заходи, які ви вживаєте? Чому він спитав про це на нараді?

— Звісно, знає, — відповів Томах. — Але не знають інші начальники секторів та відділів.

— А чого ти мене притягнув на нараду? Я ж не входжу до керівництва управління.

— Поки що ні, але перший крок ти вже зробив.

— Коли ж? — здивувався Гнат.

— Коли висадив СПАС-сім.

— А якщо серйозно?

— Я тобі вже казав: через місяць-два ми вирушимо в нову експедицію, туди, де працюють поки що лише розвідники. Це й стане твоєю перевіркою, повною — від фізпідготовки тіла до психіки та інтелекту. Щоправда, фізпідготовку ти маєш непогану…

— У наш час добре розвинені м’язи ще не можуть служити критерієм сили, — сказав задумливо-неуважний Богданов. — Дехто з юнаків нарощує м’язи за допомогою біотрансляції за два дні. Модно.

Гнат посміхнувся, угледівши, як він іронічно примружився. У Станіслава в очах блиснули веселі іскорки.

— Ну, особисто я в нього вірю. Тебе щось бентежить, Гнате?

Гнат засміявся, потім стиха сказав:

— Як я зрозумів, рано чи пізно доведеться кидати великий волейбол?

— У тебе з’являться інші тренування, адже ти працюватимеш в оперативній групі, а там потрібна не лише розумна голова, а й сильне тіло.

— Значить, втрачати таки доведеться…

Томах кашлянув, замість нього відповів Богданов.

— Цей біль ниє в грудях майже в кожного з нас. Може, ти не знаєш, але Славко, наприклад, був майстром спорту з регбі, наш начальник відділу в двадцять п’ять років мав чорний пояс з дзюцу, керівник сектора Морозов — екс-чемпіон Землі із стрільби з пістолета. Продовжувати?

— Не треба, — буркнув Гнат. — Мені ж… — Він хотів сказати: “Мені від цього не легше”, — але передумав.

Вони стояли біля входу в таймфаг кілька хвилин, мовби не наважуючись розстатися. Затим Богданов мовчки потиснув усім руки, збираючись іти, і тут Томах сказав:

— Знаєте, у мене народилася дивна думка… Богданов зупинився на півкроці, обернувся.

— Дивна, їй-богу, думка… — провадив далі Томах. — Чи не зацікавилася нами, людством у цілому, організація типу нашого управління? Так би мовити, УАРС галактики? А то й усього космосу?

— Ого, оце масштаби! — усміхнувся Богданов. — Від чого ж нас, себто людство, треба рятувати?

— Ну, хіба мало… може, не рятувати, а провести профілактику чи, скажімо, лікування від байдужості. Хіба не з’являються у нас рецидиви цієї хвороби? Ще й досі?..

— Знову твоя сумнозвісна теорія байдужості! Коли-небудь тебе за неї добряче віддубасять теоретики-соціологи.

— Це не теорія, це факт, — образився Томах.

— Факт? — Богданов сумовито посміхнувся. — На жаль. Тут я з тобою згоден. Ну, до зв’язку.

Розділ 8

Будні

Гнат зняв контактор, вимкнув інформ і потягнувся в кріслі всім тілом. “Завтра Славко влаштує прочухана за позаурочне заняття, — подумав він. — Я був би радий зайнятися чимось іншим, якби знав — чим…”

У коридорі було темно й тихо. Тільки іноді стелею пропливав ручай блідого світла — працювали невтомні роботи.

Гнат зачинив кабінет і покинув приміщення північноамериканської філії управління, напівзануреної в темінь: оперативні відділи й диспетчерські пункти не спали цілодобово. Не хотілося ні про що думати, тільки йти, йти… Десь перегодом йому причулося, що руку кусає біосигнал особистого відео. Повернув браслет, і над сріблястим квадратиком виник мініатюрний Станіслав Томах.

— Де тебе носить, Ромашин? Ніяк не можу зв’язатися… Слухай сюди, вилітай на третю південну базу, знаєш, де це?

— Здається, в Австралії?..

— Західна Австралія. Аліс-Спрінгс, сьомий таймфаг, вихід на естакаду Т. Запам’ятав?

— Щось трапилося?

— Нічого особливого… Просто я дещо змінив у програмі твого стажування. Жду тебе… — Томах глянув на годинник, — за сорок хвилин.

— То що скажеш? — запитав Керрі Йос, не підводячи голови від столу.

Перед ним лежали дві розгорнуті папки з якимись документами і жовто-брунатний диск кристалокартотеки. Папкам було, певне, років сто, якщо не більше. Богданов помітив блискучі аркуші і якісь знімки.

— Починати треба з експедиції “Орла”. Вони перші сповістили про “дзеркала”.

Керрі кивнув, не відриваючи погляду від паперів.

— “Орел” пішов до Гамми Дракона.

— Зірка Етамін, спектральний клас К5, сто п’ятдесят світлових років. Вони відкрили велику планетну систему, а на другій планеті, найближчій за параметрами до Венери — життя.

Керрі звично схилив голову набік.

— Згоден, перший кидок зробите до Дракона. Щоправда, довелося натиснути через ВКР на Земплан. Виникли деякі проблеми.

— Які ж?

— Енергетичні передусім. Уже зараз ми висимо на балансі: польоти розвідників до нових зірок такі енергетично дорогі, що ВКР змушена маневрувати за рахунок скорочення внутрісистемних споживачів. Крім того, ще й наші рейди. А в Системі стільки нерозв’язаних проблем.

— Ну, ці розмови я чув не раз. Навіщо нам космічна експансія, коли ми захрясли в турботах’ про планети Системи!.. От здійснимо свої внутрішні завдання, тоді й подумаємо про зірки… Так?

Богданов наткнувся на іронічний погляд начальника відділу.

— Приблизно так. Якби ми не експортували в космос оці свої нерозв’язані внутрішні завдання… А то що виходить: ще на Землі не знищено повністю сліди капіталізму, а вже вони появляються за десятки світлових років од неї! — Керрі журно посміхнувся. — Експорт байдужості.

— Що?

— Експорт байдужості — як каже Станіслав. Ти ж знайомий з його теорією.

Богданов махнув рукою.

— По-моєму, можна вже вважати доведеним, що поява Ока — наслідок цього ж таки експорту. Станіслав, на жаль, не помилявся.

Вони зустрілись очима, помовчали. Потім Богданов ледь чутно сказав:

— Отже?..

— Отже, за тобою керівництво експедицією. Якщо все так, як пропоную я, “благодушний” Керрі Йос, то боятись Ока не слід, просто, за порадою Морозова, треба серйозно подумати про космоетику.

— Коли старт?.

— На початку лютого. Зараз переглянемо склад учасників і комплектування, тільки спершу викличемо Бруно.

Йос торкнув сенсор селектора і наказав викликати експерта технічного сектора Бруно Осиніго.

— До речі, — згадав Богданов, — а яким чином стало відомо, що експедиція “Орла” зустріла “дзеркала”? Як правило, розвідники не надсилають ТФ-повідомлень про виконану роботу — обмежені енергетичні ресурси.

— Знаю, але “Орел” усе-таки надіслав повідомлення через три місяці після старту — від проміжної бази “Дракон-два”.

— Значить, у них щось трапилося.

— Судячи з повідомлення, — хмуро проказав Керрі, — життя на відкритій ними планеті не дуже гостинне до прибульців.

— Істотне доповнення. І “дзеркала” вони, звісно, помітили не одразу…

Начальник відділу пильно глянув на Богданова.

— Ну-ну…

— “Дзеркала” з’являються лише тоді, коли люди в чужих світах починають у планетарному масштабі втручатися в події. Вже на Шемалі можна було допевнитися цього.

— Не знаю. — Керрі Йос замислився. — А тобі не стає страшно від таких припущень? Ти розумієш: над нами хтось встановив контроль!

Богданов несподівано розсміявся.

— Страшно? Ні. Хіба ми самі не контролюємо події на Дзорі? З яких міркувань ми це чинимо? З міркувань істинного гуманізму — даруйте за ці гучні слова. То чому ж вищий розум менш гуманний, аніж наш? Ні, Ока я не боюся. Воно просто нагадує нам одну досить давню суперечку: в двадцятому сторіччі якось прокотилася хвиля дискусій — що можуть дати людству зорі, якщо йому всього вдосталь на Землі? По-моєму, дискутувати треба було зовсім з іншого приводу: не що можуть дати нам зорі, а що ми їм принесемо!

Керрі Йос мовчки розглядав Богданова.

Крейсер УАРС першого класу “Шукач” стартував з австралійської бази другого лютого дві тисячі двісті вісімдесят першого року. Перший його стрибок довжиною десять парсеків до проміжної бази розвідфлоту “Дракон-два” було полегшено стаціонарним таймфагом — точнісінько так долають простір вантажі для людських поселень у різні кінці обжитої зони космосу. Далі в глибину сузір’я крейсер мав прямувати своїм ходом.

“Шукач” був повністю спеціалізованим і автоматизованим кораблем аварійно-рятувальної служби, якого не лякали жодні планетарні катаклізми — скажімо, виверження вулкана, землетруси чи цунамі. Екіпаж “Шукача” складався з п’яти осіб: командира, двох інженерів бортових систем і двох інженерів-пілотів. Група рятувальників (дванадцятеро), з-поміж яких був і Гнат Ромашин, розташувалася в шести каютах пасажирського відсіку, здатного вмістити до ста п’ятдесяти чоловік — коли проводили рятувальні операції й евакуйовували людей. Але тепер перед крейсером стояло завдання далеко складніше, тому й експедицію було екіпіровано особливо ретельно.

Керував експедицією Богданов, який одержав сертифікат офіціала УАРС, тобто в разі необхідності мав найвищі повноваження.

Гнат спершу почувався серед професіоналів-рятувальників не зовсім упевнено і не брав участі в дискусіях, що їх, як правило, починав Станіслав.

— Цікаво, навіщо тобі було затівати суперечку про місію розуму? — запитав Богданов Томаха, коли вони після однієї з таких дискусій вийшли з кают-компанії.

Гнат ступав позаду і теж хотів почути, що скаже Станіслав.

— По-перше, тому, що це мене цікавить, — лукаво всміхнувся Томах. — А по-друге, проблема “місії розуму”, як ти сказав, щільно змикається з нашою проблемою Ока.

— Це ж як?

— А так, що єдине, через що варто було б зберегти всесвіт за всяку ціну, — його краса і гармонійність! Од атома до пейзажів, які тішать нас, людей, і до не бачених ще красот, що ними милуються інші розумні істоти, котрі випередили нас у розвитку.

— Око?

— І воно теж, — мовив Станіслав. — Люди, на жаль, часом виносять у космос згубний досвід земної практики хижаків! Ось і доводиться Оку втручатися. Судячи з усього, Око виконує функції нашого відділу безпеки, тільки в галактичному масштабі. Впевнений, вантажі, які зникли на шляху до Шемалі та інших планет, точніше, сам факт їх зникнення — це попередження не застосовувати техніку, здатну глобально змінити обличчя і клімат тих планет.

Богданов уповільнив ходу.

— Мене переконувати не треба, я давно це збагнув. Але чому “дзеркала” появилися біля розвідників? Вони ж не уповноважені застосовувати подібну техніку, та й немає її у них.

— Прилетимо на місце, розберемося. Богданов зітхнув.

— Твоїми б устами та мед пити…

Він зник за дверима каюти, куди вже увійшов Бруно.

У сусідній, своїй, каюті Томах увімкнув автоматику, перетворив стіну в ліжко і сів, втупившись у підлогу.

— Знаєш, Славо, — порушив мовчання Гнат. — Може, і немає ніякого Ока? А всі ці “дзеркала”, сліди, випадки з вантажами — просто вияв якоїсь глобальної, всегалактичної совісті природи? Сказати б, зворотний зв’язок між майбутніми шуканнями людства і сьогоднішніми сподіваннями?

Томах гмукнув, сперся спиною об стіну,

— Всегалактична совість природи? До чого тут тоді ми, люди?

— До того, що природа — це ми, а ми насамперед — природа.

Станіслав засміявся.

— Здаюся, філософе! Можливо, якоюсь мірою і можна з тобою погодитись, але все ж Око реальне й матеріальне, а всі твої припущення не що інше, як заклик до нашого людського сумління, наслідок, а не причина подій.

— Увага! — почувся із стіни тихий голос. — Просимо пасажирів заблокуватися за формулою нормального старту. Старт о десятій нуль-нуль.

— У нас усього двадцять хвилин на підготовку, — спохопився Томах. — Надягай компенсатор.

Уже засинаючи в сповитку захисного поля, Гнат помітив, як ожив віом на стіні, а в каюту заглянув один з пілотів корабля, щось веселе сказав товаришам поруч і на його місці спалахнула гігантська зоряна пасмуга Чумацького Шляху…

“Шукач” вийшов з ТФ-каналу за дві астрономічні одиниці від Етаміна — Гамми Дракона. Визначившись у просторі й запеленгувавши маяк “Орла”, він почав розгін з допомогою планетарних двигунів, прямуючи до маленької оранжевої зірочки, що майже не виділялася на зоряному фоні з відстані трьохсот мільйонів кілометрів.

Через п’ять годин “Шукач” підходив до другої планети Етаміна (вона ще не мала назви в каталогах земного астрономічного центру), намагаючись зрівнятися у швидкості з “Орлом”, який неквапом плив по орбіті.

— Не так уже й далеко вони забралися, — сказав Гнат. Він спостерігав, як наближається крапля розвідкосмольота, відбиваючи густе оранжеве світло зорі. — Близько п’ятдесяти парсеків. До Шемалі далі.

— Недосліджені зоряні системи є ще ближче до Сонця, — мовив Богданов; вони разом з іншими, вже одягнені по-похідному в компенсаційні костюми рятувальників, стояли в кают-компанії біля головного віома. — В межах ста парсеків навколо Сонця майже шість тисяч зірок! А ми дослідили всього чотири десятки!

— Чому ж розвідники такі непослідовні? Ще не досліджені найближчі зоряні околиці, а ми телющимося за сотні парсеків!

— Це, брате, вирішує Академія зореплавання, — відповів своїм розкішним басом Романенко, схожий на билинного богатиря.

— Точніше, Центр дальрозвідки академії, — доповнив Томах. — Розвідники насамперед працюють з найцікавішими з точки зору астрофізики об’єктами. Експедиції донедавна укомплектовували здебільшого астрономами й фізиками.

— А тепер?

— Ну, тепер на першому місці ксенобіологія, все-таки унікальність життя у всесвіті, особливо життя розумного, змушує нас уважніше придивлятися до будь-якого його вияву; Нині в експедиції мало не на дві третини — співробітники Інституту позаземних культур та планетографи.

За півсотню кілометрів од зовні безмовного “Орла” крейсер рятувальників загальмував остаточно. З торця інженерно-технічного диска, висунутого з його надр; протягнувся до корабля розвідників безінерційний ліфт — тонкий і прямий, як спис, напівпрозорий рукав. У корпусі “Орла” тричі блимнула зелена зірка.

На стінах і стелі кают-компанії загорівся сигнал: “Вихід дозволяю”. Богданов підняв руку вгору і першим покинув затишний зал.

За двадцять секунд непомітного польоту всередині прозорої труби Гната прийняла пругка посадочна силова подушка, і він скочив з диска на підлогу ангара “Орла”.

Більшу частину площі стометрового конуса займали швидкольоти різного класу і два танки-лабораторії типу “Мастиф”. Один з танків мав жалюгідний вигляд, біля нього, не звертаючи увагу на гостей, копирсалися три механіки. Біля похилої стіни навпроти виходу з ліфта стояв на довгому верстаку дивовижний механізм з довгим і чорним, мовби обвугленим, стволом, і Гнат з цікавістю затримав на ньому погляд.

— Імпульсний розрядник, — прогув над вухом бас Романенка. — Скелі ним дроблять.

— Не тільки скелі, — уточнив один з господарів, блідий, з темними кругами під очима, невисокий чоловік.

На його рукаві червонів шеврон заступника начальника експедиції.

— А для чого ж іще? — здивувався Романенко.

— Побачите…

У цей час з ліфта вийшов Богданов.

— Дарій, — подав йому руку блідолиций. — Заступник начальника експедиції з екоетики.

— Богданов, — назвався Микита. — Шеф-офіціал спец-групи Управління аварійно-рятувальної служби. А де ж сам начальник експедиції?

— У базовому таборі, — зніяковів Дарій. — Унизу, на планеті. Розумієте, я пробував доповісти йому про ваш візит, але зв’язок…

— Що зв’язок?

— Ви не турбуйтесь, у нас часто таке буває, — втрутився другий супроводжуючий.

— Немає зв’язку з табором? — перепитав Богданов.

— Немає, — стиха мовив Дарій.

— Діла-а… — протягнув Томах, переглянувшись з Микитою.

— Планета має індекс АД-8 за шкалою безпеки, — перейшов майже на шепіт Дарій. — Перерви в зв’язку не найгірше…

— Ходімо, — сказав Богданов. — Розкажете що й до чого, а потім ми спустимося на планету. Сполучення з табором на поверхні — модулями?

— Так, з допомогою ДМ. У нас було чотири модулі, лишилося… три.

— АД-8 — це ж біомаксимум! — шепнув на вухо Томаху Гнат. — І поглянь на цього Дарія — видно, живеться йому несолодко!

— Розберемося, — буркнув Станіслав.

Планетологічній експедиції “Орла” пощастило, хоча Гнат, поміркувавши, дійшов висновку, що везіння — річ відносна. По-перше, в Етаміна виявилася планетна система з п’яти планет і трьох поясів газу й пилу. По-друге, на другій планеті розвідники відкрили життя, активне і навіть буйне. Можливо, надміру буйне, тому що табір експедиції першої ж ночі був атакований фауною з усіх боків. Обійшлося без жертв, але побит на планеті виявився для розвідників важким випробуванням, плани досліджень горіли один за одним, строки зривалися, а життя Тріаса — так назвали планету — щодень підносило сюрпризи. Людям доводилося силою пробиватися на всіх маршрутах, рятувати один одного від хижих тварин і вести розвідку в основному на потужних “Мастифах”, що звужувало район пошуку і планетографічних досліджень у кілька разів.

— Таким чином, — вів далі Дарій, — ми перебуваємо, вживаючи стародавнє визначення, у стані війни з фауною планети. І кінця-краю цьому не видно.

— А ви не пробували розібратися в причинах агресивності тваринного світу? — запитав Томах.

Дарій криво посміхнувся.

— Пробували, але начальник експедиції сказав, що в плані робіт немає такого пункту.

— А ви?

— Що я?

— Ви ж його заступник!

Дарій спідлоба глянув на Станіслава.

— Так, я його заступник з екоетики, а це все одно, що в складі експедиції зайвий рот.

— Ну, це ви даремно… — м’яко сказав Богданов. — Повноважень у вас не менше, тим паче в таких умовах.

Дарій розвів руками.

— Гаразд, про це поговоримо окремо. Коли ви вперше помітили “дзеркала”?

Дарій замислився.

— Десь із місяць тому, але не надали цьому значення, думали: випадкові природні утворення.

— А коли зрозуміли, що “дзеркала” не випадкові утворення?

— Не іронізуйте, будь ласка, — сказав сусід Дарія, худорлявий молодий чоловік з випнутими вилицями і розкосими очима. — Через ці “дзеркала” довелося влаштувати пошуковий аврал: думали, що проморгали на планеті цивілізацію.

— А ми не іронізуємо, — мовив Богданов. — З “дзеркалами” зіткнулись і ми, причому в інших секторах космосу. У нас інтерес до них особливий. Що ж, час уже знайомитися з обстановкою на Тріасі, — звернувся вік до Томаха.

— Може, все-таки спершу попередимо Момму, — нерішуче сказав Дарій. — Зв’язок переривається ненадовго.

— Ні, в несподіванках є свої переваги. Якщо зв’язок відновиться, повідомте начальника про наше прибуття, а ми спеціально ждати сеансу не будемо.

— Тоді хоч вивчіть особливості Тріаса, його тваринний та рослинний світ, інакше…

— Інакше уподібнимось авантюристам, — резюмував Богданов. — Звичайно, почнемо з вивчення планети. Матеріалу у вас, очевидно, достатньо.

До вечора рятувальники знали про тваринний світ планети стільки ж, скільки й Дарій. Після цього Богданов зібрав групу.

— Відчалюємо, хлопці. Запитання до господарів є? Нема? Чудово!

— Підете на нашому модулі? — запитав Дарій.

— Його ж іще не відремонтовано, — втрутився вилицюватий.

— А що з ним? — поцікавився Микульський.

— Напад горгон, — неохоче відповів Дарій. — Одна з них проповзла через модуль, у якому вимкнула захист.

Коли рятувальники покидали зал зв’язку “Орла”, Богданов спитав Дарія:

— Повідомлення про “дзеркала” передали ви?

— Я, — посміхнувся заступник начальника експедиції. — Через це й сиджу тепер отут, у кораблі. Момма усунув мене від планетарних робіт, звинувативши у використанні службового становища, злочинній перевитраті енергії і невідповідності посаді, яку займаю.

Богданов у задумі пожував губу, потиснув Дарію руку і побіг наздоганяти своїх.

Розділ 9

Тріас

За півгодини модуль з групою рятувальників із п’яти осіб, у якій був і Гнат, відчалив від циліндра “Шукача” і вгвинтився у сіро-голубу атмосферу Тріаса.

Посадка була не з легких: модуль спочатку потрапив у сильні широтні вітри, які відкинули його від передбаченого коридора входу на космодром наземної бази “Орла” на двісті з лишком кілометрів. А затим наштовхнувся на крило урагану, що, на щастя, повернув на північ.

На космодром — якщо можна так назвати майданчик розміром півкілометра на кілометр — модуль усе-таки не втрапив, а сів за два кілометри.

— Що ж робити? — запитав Богданов, споглядаючи похмурий пейзаж у віомі. — Ждати, поки виясниться?

Модуль сів у неглибокій низовині, порослій чагарями, які скидалися на клубки колючого дроту. В блідо-сірому світлі, що просочувалося крізь кошлату хмарну завісу, все навкруги було темно-зеленим: грунт, кущі, гігантські дерева, які оточували низовину, але в сяйві прожектора картина змінилася. Грунт, схожий на рихлий шлак, виявився криваво-червоного кольору, чагарник — коричневого, з фіолетовим полиском, і тільки мовчазний велетень ліс, до дерева сягали півсотні метрів заввишки, так і лишився темно-зеленим.

— Тут уже недалеко, — мовив Гнат. — Надінемо генграви і хвилини за три будемо на місці.

— Не можна на генгравах, — заперечив пілот. — Ми давно ними не користуємось, як і швидкольотами. По-перше, диноптери… Уявляєте махину з розмахом крил двадцять метрів! Атмосфера тут щільніша від земної разів у п’ять, ось і літають… По-друге, “лісові стрільці”…

— Ми знаємо, — сказав Богданов. — Наш товариш пожартував. Зв’язку й досі немає?

Пілот, обплутаний датчиками біоманіпуляторів, винувато засовався в кріслі.

— З базою немає, з вашим крейсером і “Орлом” є.

Богданов помовчав і підвівся.

— Рушаємо. Скафандри ПС, генграви — на всяк випадок; пістолети, аптечки, НЗ. Все?

— Я візьму переносний автомед, — сказав лікар.

— Ще й генератори поля, — підказав Бруно.

Богданов кивнув.

…Першим на поверхню Тріаса ступив Богданов, тут же спіткнувся й упав на пругкий дріт чагарника. Підвівшись, увімкнув генератор поля, що горбом випинався на спині, утвердився на голому грунті, тонучи в ньому мало не по коліно, і махнув решті рукою.

Атмосфера планети справді була набагато щільнішою від земної, вона утруднювала рух майже так само, як і вода.

— Маяки не вмикайте, — порадив з люка пілот (він залишався тут). — Горгони реагують на світло і на радіо миттєво. Напрямок запам’ятали?

— Так, дякую, — сказав Богданов. — Постараємося не встрявати у конфлікти, я триматиму вас у курсі…

— Ех, на вашому місці я б усе-таки зачекав, — сказав пілот. — Момма знову спитає за це з Дарія… — Він розвів руками і зник в отворі люка.

Коротка плита пандуса лягла на місце.

— Не відставати. — Богданов оглянувся і ступив уперед, вибираючи дорогу.

За ним ланцюжком вишикувалися Томах, Бруно, Лихолєтов і Гнат.

З низовини вибрели до лісу. Вітер тут стих, заплутавшись у гіллі, ступати стало трохи легше, хоч ноги й грузли по коліна в грунті. Зате погіршала видимість, і Богданов наказав перейти на інфразір і зняти з поясів “універсали”.

Гнат лиш у школі УАРС ознайомився з цією зброєю, спорідненою з генгравом. Пістолет “універсал” міг випромінювати гравітаційне поле у вигляді імпульсів різної просторової форми, і звикнути до зброї, здатної пробити будь-яке матеріальне тіло, було непросто.

Богданов двічі зупинявся, звіряючись із світною ниткою дороговказу в руці. Тричі з хащів чувся якийсь клекіт… А коли вони спустилися косогором до невеличкого ручая з чорною водою, над ними зі свистом пролетіла велика безформна маса і зникла, перш ніж люди схопилися за зброю.

Пройшовши кілометрів зо два, група без особливих пригод вибралася на узлісся, за яким починався плаский прямокутник космодрома бази, освітлений інфрачервоними прожекторами з чотирьох бронековпаків по кутках поля. В центрі прямокутника стояв самотній модуль, чорний і безмовний, за полем оббігала споруди табору опромінена вертикальними ліхтарями доріжка, її було видно ніби крізь лискучу прозору плівку, і Гнат зрозумів, що це захисна енергетична завіса.

— Дійти то дійшли, — сказав Бруно. — А увійти як? Крізь енергостіну не проникнути навіть у наших ПС.

— Ніккі! — гукнув Богданов. — Зв’язку все ще немає?

— Немає, — озвався пілот. — Поки не знято захист, його і не буде.

Гнат наблизився до космодромного поля — це був спресований до щільності бетону грунт — і раптом краєчком ока вловив якийсь рух на узліссі. Тієї ж миті він дав попереджувальний сигнал.

Те, що рятувальники сприйняли за горб метрів за сто від них ліворуч від космодрома, виявилося живим створінням. Створіння одним махом подолало відстань до людей і завмерло, нависаючи над ними чорною масою. У напівтемряві її важко було розгледіти, Гнат бачив у цій масі лише два якихось світлих косих трикутники.

— Не стріляти! — тихо, але з притиском сказав Богданов. — Не рухатися…

Люди, затамувавши подих, дивилися на потвору. Так минула хвилина, друга, п’ята.

Душі рятувальників млоїв неспокій, зринало бажання щось робити, бігати, кричати — тільки б не стояти на місці, не мовчати… Потім з’явилася байдужість до всього на світі, не хотілося ні думати, ні згадувати. Лягти б і заснути.

“Схоже, що горгони випромінюють якесь поле… — подумав Гнат. — Чому ж потвора не нападає?.. А досить їй поворушитись — і де б ми й були зі своїми “універсалами”… Що ж ця клята горгона замишляє?..”

— Психоіндукція, — прошепотів Лихолєтов. — Щось близьке до хвилі “омега сімсот тридцять”: відчуття сонливості, втоми.

— Ну, довго ще отак стояти? — нетерпеливився Томах. — Треба або тікати, або…

— Стріляти?

— Не стріляти, а діяти…

Ніби у відповідь на слова Станіслава страховисько раптом витягнулось угору, поточилося, аж задвигтів грунт, і з гучним бурмотінням, від якого завібрували скафандри, посунуло в темінь недалекого гірського пасма.

— Якась містика… — задумливо мовив Лихолєтов. — Дарій казав, що варто людям вийти з-під захисту, як горгони накинуться на них…

— Тут щось не те, — повернувся Томах до колег. — Та чого ви всі ніби води в рот набрали?..

— А що тут скажеш? — подав голос Гнат. — Мабуть, стріляти справді не треба. Адже горгона теж кинулася до нас, а ми не стріляли… Можливо, у працівників експедиції вже виробився стереотип: біжить до них отака озія — значить, збирається напасти…

— Так воно, певне, і є, — підтримав Гната Богданов. — Обережніше, хлопці, зі зброєю. Дарій мене повідомив…

Але про що повідомив його Дарій, Микита так і не доказав.

— Має ж хтось бути в таборі, — мовив Томах. — Припустимо, аеросторожа збив диноптер, але автоматика захисту, безперечно, помітить…

— Та погляньте на космодром! — раптом вигукнув Лихолєтов.

Усі прикипіли поглядами до того місця в дентрі, де щойно стояв модуль. Там виднілась яма, схожа на величезну чорну кляксу.

— Щоб отак утоптати в цей грунт модуль, — флегматично зауважив Бруно, — тиск має дорівнювати приблизно ста кілограмам на квадратний сантиметр. Отже, маса горгони не менше десяти тисяч тонн. Дивує одне: чому страховисько не перевернуло модуль, а втоптало?

— Повинен же хтось бути в таборі, — розмірковуючи, повторив Томах, глянув угору й раптом побачив фіолетову тінь, що стрімко опускалася на них.

— Лягай! — крикнув він, падаючи і відстібуючи з пояса “універсал”.

Люди припали до землі, війнуло вітром, щось заскреготіло в повітрі, залопотіли велетенські крила, і тінь шугнула в хмари.

По той бік захисної завіси до них бігло двоє. Завіса щезла, і в навушниках почувся сердитий голос:

— Швидше в зону, диноптер зараз повернеться…

Рятувальники кинулися вперед, і тільки-но вони опинились, у зоні, як енергозавіса з’явилася знову, перепиняючи до табору шлях будь-якій живій істоті.

— Чому у вас немає зв’язку з кораблем? — суворо запитав Богданов одного з тих, хто їх зустрів і супроводжував, — сутулого хлопця з вилинялою до жовтизни чуприною.

— Та-а… — хлопець почухав потилицю. — Велику антену пошкодили горгони, аеросторожа знищили диноптери, а малі ТФ-передавачі не пробивають захисну завісу.

— То вимкніть захист — і буде зв’язок, — пробурмотів Бруно. — Там же люди непокояться…

Хлопець іронічно посміхнувся.

— Вимкнути захист!.. У тім-то й річ, що ми не можемо його вимкнути. Ось тільки перед вашим приходом трохи втихомирилося, а то ці горгони дихнути не дають. Ви ще їх не знаєте…

— Вже зустрічалися, — мовив Томах. — І уявіть собі, нас потвора не зачепила, зате модуль ваш утоптала в грунт.

Хлопець здивовано глянув на Станіслава.

— Не зачепила? Не може бути!

Рятувальники перезирнулись, і хлопець знітився.

— За модуль не переживайте, — сказав він. — Це просто болванка з пластика, копія… Горгони, як правило, після розправи з модулем зникають. От ми й вигадали їм забавку… А в нас у таборі зараз майже нікого немає. Загін пішов на плато Спокою. Там виявлено багато печер із слідами якихось двоногих істот. Група Шеміса вирушила туди третього дня-і ні слуху ні духу. Ну, Момма й послав усіх на пошуки. Ходімо за мною.

Хлопець завів рятувальників до кімнати, схожої на кают-компанію крейсера: гнуті янтарні стіни з іскрами, стандартні крісла, стіл з чорною матовою поверхнею, величезне вікно віома, пульт відеоселектора під стіною.

У кімнаті було двоє: червонощокий здоровань з руками, як лопати, і сивий, сухорлявий чоловік із зморшкуватим обличчям. Сивий глянув на незнайомців холодно й вивчаюче.

— Рятувальники, — якось несміливо сказав хлопець і відійшов до столу.

— Ось уже кого не ждали! — вигукнув здоровань. — Яким побитом? Та ще й спецсектор до того ж, га?

— Це, очевидно, з приводу ТФ-грами мого заступника? — мовив сивий.

— Так. З приводу ТФ-грами вашого заступника з екоетики Дарія.

У сивого зметнулися вгору брови, а в очах — заклопотаність і цікавість.

— Що ж, гостям раді, проходьте. Я — Ісіро Момма, начальник експедиції “Орла”. Це мій заступник з технічного оснащення груп Кузьма Зотов. — Він глянув на здорованя. — Інженер захисту Влад Гирич, — недбалий кивок у бік хлопця.

Богданов відрекомендував прибульців.

— Чудово. — Момма показав на крісла і сів сам. — Отже, чим вас зацікавило повідомлення Дарія? За яке, між іншим, він одержав прочухана… Наскільки я розумію, з доброго дива УАРС не стане ганяти крейсер у таку далечінь? На чому ви прибули?

— До Етаміна на “Шукачі”, сюди на модулі.

— Модуль повернувся назад?

— Ні. Чекаю на зв’язок. Обличчя Момхми похмарніло.

— Владе, — звернувся він до інженера захисту. — Зніми на хвилину енергозавісу й накажи пілоту: нехай повертається на корабель.

Влад підвівся.

— Постривайте, — мовив Богданов. — Не треба давати такої команди.

Момма ще більше насупився.

— Я знаю, що кажу. З горгонами не жартують… йди!

— І все-таки, — незворушно сказав Богданов, — пілот підлягає тільки мені, це раз; нашому модулю не страшні горгони, це два, і три: зв’яжіться з кораблем, люди ждуть вістей, непокояться за вас…

Момма рвучко відкинувся в кріслі, забарабанив пальцями по столі.

— Ви не знаєте особливостей Тріаса, а берете на себе відповідальність за життя людини. А що таке горгони, знаєте?

— Саме тому й беремо на себе відповідальність, що знаємо…

— Вони кажуть, що зустріли горгону поблизу бази, і вона не напала, — кивнув уже від дверей Влад.

— Це щось новеньке! — Момма підвівся. — Горгона побачила вас і не напала?! Нонсенс! Може, ви сплутали її з диноптером?..

— Диноптер нам теж зустрічався, — сказав Томах. — Але й він не зачепив нас.

— Тоді здаюся! — Момма розвів руками. — Світ перевернувся.

— Ми, власне, прибули на Тріас з іншого приводу: ваші дослідники виявили “дзеркала”…

— Ах, це… Через таку дрібничку!.. Вибачте, не розумію.

— І не треба. У нас свої завдання, у вас — свої. До речі, мене уповноважено розібратися в обстановці і вжити відповідних заходів.

— Яких же?

— Забезпечити експедицію необхідним обладнанням, — з іронією мовив Томах.

Момма хитро посміхнувся — він зрозумів Станіслава.

— Тепер далі. — Богданов помовчав і дуже лагідно додав: — Ви все-таки сповістіть на корабель про стан справ. Там чекають на зв’язок.

— То що ви збираєтесь робити? — мовби не почувши цього, запитав Момма. — Врахуйте, машин зайвих у мене немає, людей теж. План досліджень горить, і я не можу зупинити пошукові роботи, навіть якби й захотів.

— Постараємося не тривожити вас. Єдине прохання — покажіть “дзеркала”. Без проводиря, звичайно, не обійтися.

— Одного я вам дам — того хлопця, що зустрічав вас, Влада Гирича. Все?

— Поки що все. — Богданов підвівся. — Хочу, проте, запитати: чи потрібна наша допомога в пошуках групи Шеміса?

— Вже поінформовані? — буркнув Момма. — Самі дамо ради, спасибі.

— Але ми б пришвидшили пошук, — мовив Гнат. — Ваших товаришів вивільнили б для планових робіт. Досвід у нас у таких справах, насмілюсь вас запевнити, є.

— Нічого, півдня чи день ролі не відіграють, — з нетерпінням відповів Момма.

З усього було видно, що він не звик змінювати своїх рішень, якщо навіть вони були й не кращими.

“Ну й норов у начальника експедиції!..” — подумав Гнат.

Розділ 10

Принадність несподіванки

Влад таки зняв захист над базою, і Бруно зв’язався з “Шукачем” та з пілотом модуля, передав, яке спорядження необхідне рятувальникам на Тріасі. Після сніданку вони вже вивантажували із модуля, що прибув з орбіти, танк-лабораторію “Мастиф”.

Табір бази, розташований на рівному місці, займав площу з добрий гектар. З усіх боків його оточував ліс, хоч у смузі двохсот метрів від межі табору не росло жодного дерева.

— Ви навіщо дерева біля бази повирубували? — запитав у Влада Гнат.

— Мусили вирубати, — відповів той. — Мімікрозаври…

— Про мімікрозаврів ми начулися, — втрутився у розмову Томах. — Побачити б…

— Побачите… — якось загадково відповів Влад.

Танк легко зрушив з місця і, здіймаючи голубу куряву, запетляв між деревами. Станіслав, який вів машину, трохи загаявся і мало не налетів на одне з них. Влад запропонував:

— Може, я поведу? Я знаю місцевість…

Томах зиркнув на Богданова, і той ствердно кивнув. Влад упевнено надів на зап’ястя кільця біоманіпуляторів.

“Мастиф”, оминувши пасмо невисоких пагорбів, порослих лісом (дерева нагадували земні мангри: короткий товстий стовбур спирався на безліч ніг — коріння — і пускав угору пучок таких же рук — гілля, тож якби дерево можна було перевернути, воно ніскільки не змінило б свого вигляду), виїхав у річкову долину, проплив трохи по воді й вибрався на суходіл.

Береги річки густо поросли лишайником, що своїм кольором скидався на скипілу кров; серед цих товстих “ковдр” та “подушечок” де-не-де виднілися оранжеві язики полум’я.

— Квіти? — спитав Гнат у Влада, показуючи на вогні.

— Ми назвали їх полум’яниками, — озирнувшись, відповів той. — Гарні вони лише здалеку. Досить таку квітку зірвати, як вона почне виділяти жахливий сморід…

Не встиг Влад доказати, як найближче від “Мастифа” дерево раптом вирвало коріння з грунту і простерло до танка своє страпате гілля.

Влад зупинив машину і глянув на пасажирів. Ті завмерли.

“Дерево” обхопило танк з усіх боків, трясучи й розхитуючи.

Влад увімкнув захисне поле, і “дерево” сахнулося від машини, кинулося в річку, ревучи й завиваючи.

— Ось вам і мімікрозавр, — з посмішкою сказав Влад.

— Симпатичний, — буркнув Бруно.

“Мастиф” заглибився в ліс. Дерева стояли тут грубезні, діркасті й дуплаві. Світло-голубі при корінні, вони що вище, то більше темніли, а у верховітті були зовсім чорними. Під ними лежали чорні зморщені плоди з колючками.

— Каштани! — зраділо вигукнув Лихолєтов.

— Точно, — не обертаючись, потвердив Влад. — Ми їх так і нарекли: каштани Тріаса.

За півгодини Влад, розгублено роззираючись, зупинив машину біля “мангрів”.

Богданов поворушився в кріслі.

— Приїхали?

— Приїхати приїхали, тільки “дзеркал” чомусь не видно.

— А хіба тут не працюють ваші групи? — поцікавився Томах.

— Вже ні. Це місце ми покинули тиждень тому. Одне “дзеркало” було вмонтоване у стовбур лабіринтопода, — Влад показав на найбільше дерево. — А друге висіло просто в повітрі. А зараз — нічого.

— Завів, Іван Сусанін! І ми добрі: треба було зразу спитати, куди їдемо, а то тільки час згаяли.

— Але ж вони були, чесне слово! — Влад зашарівся.

— Ми віримо, — зітхнув Богданов. — Та річ у тім, що “дзеркала” з’являються лише там, де є люди. Ви пішли звідси, зникли й вони. Тепер “дзеркала”, мабуть, треба шука’ти десь поблизу бази, на новому місці. Доведеться повертатись. А де працюють ваші групи?

— У різних місцях. На нашому материку три: біологічна і дві — планетологи. На плато Спокою загубилися саме біологи. А на другому материку чотири групи: атмосферники, океанологи, біологи та планетоморфологи. Всі групи автономні, мають “Мастифи”, пересувні реактори та інструментальні бункери. До найближчої — сімдесят кілометрів.

За годину рятувальники повернулися на базу, об’їхали її і виявили двоє “дзеркал”. Одне було сховане на стовбурі пологого лабіринтопода, друге — в перистому чагарнику.

Момма тільки мугикнув, вислухавши гостей, а його заступник Зотов не приховував задоволення: неподалік від табору працювати було зручніше й безпечніше.

Рятувальники вивантажили апаратуру і, розділившись на дві групи, заходилися досліджувати “дзеркала”.

До вечора першого дня стало відомо, що “дзеркала” точнісінько такі ж, як і на Шемалі. ТФ-трасери двічі фіксували відлуння хвильових передач: “дзеркала” справно передавали нагромаджену інформацію невідомому Оку. Однак визначити напрямок передач не вдалося, не допомогли ні розроблені спеціалістами методи ТФ-пеленгації, ні надчутливі датчики.

Гнат працював у парі з Бруно на трасерах: обидва добре розумілися на ТФ-апаратурі, знали її плюси й мінуси. Інші експерти техсектора під орудою Романенка вивчали фізичні властивості “дзеркал”, спектральний розподіл випромінювань і щільність полів біля цих об’єктів.

Відколи рятувальники повернулися на базу, горгони жодного разу не турбували їх, лише якось приповз мімікрозавр, але й той, ніби засоромившись свого грізного вигляду, поволікся в хащі.

— Моторошне затишшя, — наче аж скрушно мовив Влад до Богданова. — Вимерли ці звірюки, чи що? То носа не могли виткнути через усе це відьомське поріддя, а тепер тихо, як у вусі.

Богданов подивився на бузкове, з купками хмарин небо.

— Так, — кивнув він. — Дивно. Якщо не сказати більше.

А за кілька хвилин по тому, немов почувши цю розмову, з лісу вистрибнула горгона. Й одразу завила сирена сторожового автомата.

— Усі в танк! — наказав Влад, хапаючись за “універсал”.

До зони, захищеної енергозавісою, було всього метрів двісті п’ятдесят, але ніхто з рятувальників не зрушив з місця: бачили, що Богданов не збирається тікати.

— Спокійно, хлопці, я вас прикрию, — гукнув з танка Томах. — Тільки станьте ближче один до одного.

До них позадкував і Влад, виставивши короткий ствол зброї назустріч горгоні.

Тепер Гнат міг добре роздивитися незвичайну тварину. Тіло горгони не мало певної форми, воно скидалося на складчастий наплив лави, завбільшки з добру гору. Голови в звичайному розумінні цього слова не було, замість неї на тулубі випинався нарост з двома світлими трикутниками, напевне, очима. За розмірами звір перевищував усі живі створіння, що їх будь-коли бачили рятувальники.

Страховисько майже безшумно наблизилося до вкляклих людей. Якийсь час люди й тварина розглядали одне одного.

Несподівано з бази почувся сигнал, і з дверей ангара викотилася платформа, на якій височів плазмовий розрядник.

— Не стріляйте! — нестямно заволав Богданов. — Прошу, не стріляйте!

Але його чи не почули, чи не зрозуміли. Платформа виїхала на космодромне поле, з решітчастого кожуха розрядника вихопилася неяскрава синя блискавка і вп’ялася в бік горгони. Звір гойднувся всіма своїми брижами і наростами й кинувся до лісу, на ходу зачепивши танк Томаха.

Услід горгоні платформа викинула довгий хвіст прозоро-голубого вогню, в лісі гримнуло, і всіх накрила хвиля гуркоту, немов десь поблизу валилися скелі.

— Пронесло! — з полегкістю сказав Влад, ховаючи “універсал”.

— А що воно так грякало? — запитав його Бруно.

— Кричала горгона…

З протилежного боку галявини до них бігли Романенко та члени його групи.

— Хто скомандував стріляти? — стримуючи гнів, запитав Богданов.

— Я, звичайно, — підійшовши до розвідників, з олімпійським спокоєм сказав Момма. — Треба ж було її відігнати. Тільки плазмогармати тварюка й боїться, отож надалі неодмінно беріть цю надійну зброю з собою.

— Ви чули крик? — допитувався в нього Лихолєтов.

— Чув. Ну й що?

— А те, що немає крику без болю! Ви… Ви…

Гнат застережливо стиснув лікоть лікаря, і той замовк.

— Славо, — наказав тихо Богданов Томаху, — візьми Януша й Романенка, проскочте до найближчої стоянки планетологів, поговоріть з розвідниками. Одне слово, шукайте “дзеркала”.

— Куди це вони? — здивовано спитав Влад, проводжаючи поглядом танк. — Небезпечно ж!

Йому ніхто не відповів.

Увечері наприкінці третьої доби перебування на планеті група рятувальників зібралася в кают-компанії бази. Ділилися враженнями дня.

— Нічого не чути про зниклу групу? — запитав Томах Гната.

— Чому ж? Живі, слава богу. Їх завалило в одній з печер, ледве вибралися на поверхню.

— Знайшли що-небудь?

— Новий вид тварин. Схожі на двопалих кротів.

— Нападів не було?

— Не цікавився.

— Даремно. А то б звернув би увагу на одну дивну річ…

У цю мить до кімнати, широко ступаючи, зайшов Момма. З офіційно-холодним виразом на обличчі зупинився перед Богдановим:

— Хто вам дав право знімати енергозавісу навколо бази?

Балачки стихли, всі глянули на Момму. Микита нерозуміюче знизав плечима.

— А хіба я вас не попереджав?

— Щось не пам’ятаю…

— По-моєму, нема сенсу вмикати завісу в нічний час. Над базою є аеросторож, він подасть сигнал тривоги, коли виникне небезпека. До того ж з’ясувалися деякі цікаві обставини.

— Мене не цікавлять обставини, які не входять у компетенцію начальника експедиції. За безпеку експедиції відповідаю я, і ваші міркування, ваші аргументи… — Момма підвищив голос. — Надалі попрошу без мого дозволу не міняти внутрішній розпорядок бази.

Богданов дістав з кишені куртки білий прямокутник.

— Ось мій сертифікат офіціала УАРС.

— Можете його сховати… Тут командую я, і тільки я маю право скасовувати власні розпорядження.

— Ваші розпорядження я не скасовую, просто захист ночами вимикали, як було передбачено давнішою програмою. А єдиноначальність керівника експедиції поширюється до певних меж. Я не був готовий до сьогоднішньої розмови, та коли ви вже почали, то вислухайте. Право виносити рішення, що стосуються, до речі, не лише дотримання режиму роботу та необхідного ступеня безпеки, а й виконання норм екоетики, мають і ваші заступники. Чому ж тоді жодна з вимог заступника з екоетики Дарія не тільки не записана до журналу розпоряджень, а й взагалі не виконується? Чому Дарій, місце якого тут, на планеті, перебуває на борту корабля? І останнє: чому ви заохочуєте, підтримуєте конфліктну ситуацію експедиції з тваринним світом Тріаса?

Момма стиснув губи так, що вони витягнулись у вузеньку лінію.

— Відповідаю по порядку. Перше: вимоги мого заступника з екоетики, йдучи врозріз із дійсністю, згубно відбиваються на графіку робіт і тому, природно, не виконуються. Друге: Дарій як спеціаліст на базі дорівнює нулю. Кажучи відверто, він просто заважає… всім. І третє: конфліктну ситуацію з фауною Тріаса створено не нами — ми змушені захищатись, і тільки. Ви задоволені відповідями?

Богданов заперечливо похитав головою, дивлячись на Момму з якимось співчуттям.

— У мене є ще запитання. Як ви гадаєте, чого на нас, я маю на увазі загін рятувальників, за три доби не вчинено жодного нападу?

— Випадковість. Причому щаслива випадковість…

— Гаразд, нехай буде випадковість. Тоді чого на базу теж не було нападу? Адже я зняв захист дві доби тому.

— Я не ксенобіолог. У психології та інстинктах горгон нехай розбираються спеціалісти.

— Правильно, спеціалісти, — погодився Богданов. — А головний спеціаліст у цьому, між іншим, ваш заступник Дарій. Слухати його, одначе, ви не стали, як не слухали й молодих біологів з групи Шеміса, котрі запропонували провести експеримент — припинити стрілянину й подивитися, що з цього вийде. Ну, як же, це ж могло порушити план, затверджений за сто світлових літ на Землі. А ось іще задачка: мій заступник Станіслав Томах три доби провів далеко від бази, зустрів гурт горгон і цілий “гай” мімікрозаврів, виходив до них у скафандрі і без зброї. І що б ви думали?..

Момма скривив губи.

— Вони, звісно, не напали, чи не так? Нічого собі експеримент! По-моєму, висновок тут тільки підтверджує правила.

Богданов немов не помічав ущипливих слів Момми.

— У біофізиків є таке поняття: емоціональне випромінювання. Кожна людина випромінює цілу низку біохвиль, у тому числі й хвилі страху та зла, а також протилежні їм хвилі довіри й приязні. Виявляється, горгони гостро реагують на ці випромінювання, відчувають їх.

Микита на хвилю замовк, потім провадив далі:

— Кажу про це не задля ефектного аргументу в суперечці. Це відкрили ваші ж товариші з груп Шеміса і Старикова, тільки ви проігнорували факти. Експертам УАРС довелося попрацювати, щоб устигнути перевірити всю нагромаджену інформацію і вловити зв’язок між випромінюванням нашого з вами мозку та поведінкою горгон.

— Мабуть, ваші експерти однаково компетентні з усіх питань фізики й біології, — висунув голову з-за спини Зотов.

І при цьому кинув оком на Момму. Гнат зрозумів цей побіжний погляд: Зотов перестраховувався. Йому ж іще довго працювати з начальником, і ризикувати він не хотів.

— Так, експерти технічного відділу УАРС професіонали не лише з відшукування помилок у технічних системах, — сухо відповів Богданов.

— І все ж я не второпав, — знизав плечима Момма. — Ви, значить, знайшли спосіб, як рятуватися від горгон?

— Ви здогадливі… Коли горгони перестали нападати на базу?

— Ну, перед вашим прибуттям…

— Дуже добре. А коли ваш резерв (оті вісім чоловік) вирушив з бази шукати групу Шеміса?

Момма замислився, тінь розгубленості лягла на його ще недавно таке самовпевнене обличчя.

— Теж перед нашим прибуттям, — відповів сам собі Богданов. — Але на цей загін при переході на плато Спокою було п’ять нападів горгон та мімікрозаврів, а на базу — жодного! Ми підрахували: того потоку негативних емоцій, що його випромінювали в таборі дев’ятеро чоловік, було недостатньо, щоб пробити енергозавісу. Звідси й утихомирення, заспокоєння горгон. Ці повзучі гори напрочуд чутливі до всіх біополів. То основна їхня зброя в боротьбі за існування: аби прогодувати себе, вони повинні відчути здобич задовго до того, як здобич відчує їх; замаскуватися ж так, як це роблять мімікрозаври, горгони неспроможні. Певне, вони належать до вимираючого класу; як свідчать біологи, на планеті виявлено всього одинадцять стад горгон, з них сім — на вашому материку, і в кожному стаді близько двох десятків тварин. Двісті двадцять горгон на всю планету! А ви ведете з ними справжню війну! “Мисливці на бізонів”…

Богданов пригладив долонею чуба і провадив далі:

— Ви можете запитати: чому горгони не напали на нашу групу, коли ми тільки-но приземлилися? Відповідь проста: ми не випромінювали страху і зла! І не випромінюємо зараз, тому й припинилися напади на базу, хоч захист і вимкнуто. А почуття, чи, якщо хочете, інстинкт, який змусив тварин звернути увагу на людину, не що інше, як допитливість! А ви тут з перших кроків сприйняли це як вияв агресивності, гатите з усіх стволів по не таких уже й дурних створіннях.

“Дурниця”, — промовляв погляд Момми, але вголос він цього не сказав.

— Хвацько! — кинув репліку Зотов. — Хвацько ви підвели базу! Одначе дозволю собі засумніватися в деяких ваших висновках. Дуже вже швидко у вас виходить: прийшов, побачив, переміг! Фактичного ж матеріалу у вас майже немає: Я маю на увазі матеріал опрацьований, а не ті фантазії, якими вас напхали наші хлопці-молодці…

— Справді, фактів у нас мало, — мовив Богданов, — тим-то й треба все перевірити. Але я ще не згадав про головний наш доказ. Судячи з ситуації на Тріасі, “дзеркала”, до яких ви ставитеся так байдуже, з’являються саме в тих місцях, де людина свідомо чи несвідомо переступає межу дозволеного, чітко визначену нормами екоетики. Вдумайтеся в це слово: екоетика! Глобальна відповідальність людини за все живе! А ви — плазмові розрядники, лазери, “універсали”!..

У кают-компанії запала тиша, порушувана тільки тоненьким писком пульта біля незрячої стіни віома.

Вранці наступного дня, що народжувався в сірому, студеному тумані, Богданов першим рейсом відіслав на крейсер непотрібну більше техніку та групу експертів на чолі з Бруно. Другим рейсом вирушали четверо: Богданов, Томах, Гнат і лікар Лихолєтов, задоволений тим, що його допомога нікому не знадобилася.

Жодне з “дзеркал” взяти з собою не вдалося: на ранок їх просто не стало.

Модуль голубою стрілою полинув у синьо-фіолетові хмари. А потім рятувальникам здалося, що він на повній швидкості наштовхнувся на кам’яний мур: удар струсонув рубку, і людей огорнула пронизливо холодна пітьма…

…Гнат підвів важку голову й роззирнувся. На його почуд, усі в модулі сиділи на своїх місцях, рубка була цілісінькою, пульт, як і раніше, вигравав спокійно жовто-зеленою гамою індикаторних вогнів, а в оглядовому віомі стрімко збільшувалась у розмірах незнайома планета.

— Нічого не розумію, — почувся кволий голос Томаха. — Тіло ніби пропустили крізь якусь молотарку… Всі живі? Куди ми падаємо? — Станіслав повернувся до Богданова.

— Не знаю, — незворушно відповів той.

— Як це — не знаю? Вмикай двигун — і подалі від цього негостинного Тріаса! Бува, не з диноптером ми зіткнулися? Я від поштовху на хвилину навіть знепритомнів…

— По-перше, з часу “поштовху” минула не хвилина, а півтори години, а по-друге, ми не над Тріасом.

— А де ж?

— Мені лиш відомо, що ми потрапили в чийсь ТФ-коридор, звідси — удар і непритомність, — сказав Богданов, знімаючи з голови контактор. — Вийшли з коридора вже тут, і тепер нас ведуть силовим променем. Двигун модуля не вмикається…

Всі четверо розглядали у віомі поверхню незнайомої планети, покреслену на різноколірні однакові квадрати. Кожен квадрат згори скидався на ретельно оброблене поле. Правда, одне з полів тут же розпалося на гори й долини, оповиті хвилястою габою…

Модуль провалився вниз на кілька десятків кілометрів. Підлога й стеля помінялися місцями, машину двічі сіпнуло, і вона міцно стала на дно дивовижного чотиригранного колодязя з різноколірними стінами, що сягали хтозна-якої висоти. Ці стіни пропускали світла саме стільки, скільки треба, щоб не напружувати зір, а дно було таким темним, що, здавалося, його немає зовсім.

Коли пасажири модуля трохи оговтались, Томах попросив Богданова ще раз спробувати увімкнути двигун.

Микита надів контактор і тут же зняв.

— Команди проходять! Можемо стартувати хоч зараз.

— То як? Може…

— Не думаю, що це найкращий вихід у нашому становищі. Нас посадили тут зумисне й чекають, що ми вчинимо, як поведемось.

— Тоді вийдемо, роздивимося. Цікаво ж, куди нас занесло.

За кілька хвилин, уточнивши характеристики атмосфери невідомої планети й надягнувши скафандри, вони ступили на чорне, як свіжий асфальт, дно колодязя.

Гнат тупнув ногою: дно (воно набрало форми квадрата, кожна сторона якого — зелена, яскраво-зелена, фіолетова і біла — дорівнювали десь близько ста метрам) пружинило й поглинало звук. Торкнув рукою стіну. Рука вільно пройшла крізь неї, неначе крізь туман, а Гнат відчув у пальцях тепло.

— Що там? — підійшов Богданов.

— Порожнеча. Ніякого опору. Тільки гріє… Таку ж властивість мали й інші стіни.

Побродивши по чорному майданчику, рятувальники зібралися біля модуля.

— Варто ризикнути пройти крізь одну із стін, — запропонував Томах. — По-моєму, речовина чи поле — з чого вона там складається? — нешкідливі.

— Але чого стіни різного кольору? — завагався Лихолєтов.

— Різноколірні, бо виходять, очевидно, на різні квадрати “мозаїки”, — кашлянув у кулак Богданов. — Пам’ятаєте, який калейдоскопічний вигляд мала планета з висоти? Нас заарканили на стику кількох таких квадратів; цей колодязь, мабуть, своєрідний тамбур.

— Логічно, — підтримав його Томах.

— Що ж, власне, чекає на нас там, за стінами?.. — Микита розмовляв ніби сам з собою.

За чверть години, екіпіровані так, ніби їм належало витримати одразу з десяток природних катаклізмів (у своїх гостроверхих, непрозорих” шоломах, з горбами генераторів поля за плечима вони були вуглуваті й незграбні), рятувальники перевірили автоматику скафандрів і знову спустилися трапом на чорне дно “тамбура”, вибираючи, яку стіну таранити.

— Можна, я першим? — благально глянув на Богданова Гнат, і не встиг той вимовити слово, як він ступив у хистку фіолетову запону.

По всьому тілу розлилася м’яка тепла хвиля, ніби він поринув у літепло.

— Усе нормально, йду далі, — наче вже з-за куліс висунув Ромашин із стіни голову і знову щез.

Перед Гнатом лежала чорна рівнина з розкиданими де-не-де по ній білими, як сніг, брилами. Над рівниною нависло похмуре фіолетове небо з трьома яскристими синіми зорями, чиє проміння викрешувало на брилах сліпучо-голубі іскри. До обрію тягнулися якісь темні масиви, чи то гори, чи то ліс — світла трьох зірок не вистачало, аби роздивитися все як слід. Дрібно-дрібно двигтів грунт і звідкілясь долинав глухий рокіт, неначе за обрієм вивергався вулкан.

Оскільки притягання тут майже вдвічі переважало земне, довелося вмикати генератор поля: він вивільнив тіло з-під преса сили тяжіння…

У цю хвилину Гнат оглянувся і, вражений, завмер на місці. Позаду лежала та ж сама рівнина, але стіни вже не було… Поруч виросла чиясь постать і озвалася голосом Богданова:

— Наступного разу за такі фокуси каратиму!

За Микитою з’явився Томах і сказав:

— Що, не дуже тут затишно, хлопці.

Богданов ступив два кроки вперед.

— Ага. А я був уже засумнівався… — Він показав на тонке світне кільце. — Це вихід. Тепер порядок…

Рівнина тяглася за обрій, моторошно пустельна, випалена, засипана чи то попелом, чи сажею, і лиш поодинокі білі брили, схожі на айсберги, відбивали своїми гранями холодне світло зірок.

— Усе як на Шемалі, — буркнув Гнат.

— Все, та не все, — заперечив Богданов. — Кольорова гама тут не та. Враження таке, ніби хтось загасив пекло…

— Ой чи загасив? Температура грунту плюс двісті сорок за Цельсієм.

— Тоді оті брили не лід і не сніг.

Помовчали.

— Не подобається мені тут! — сказав стурбовано Томах. — Не знаю чому, але не подобається.

Гната теж охопило гнітюче передчуття тривоги.

І тут справді-таки щось сталося. Гнат не збагнув одразу, що просто припинилося двигтіння грунту і вщух глухий рокіт — єдиний звук о цій чи то нічній, чи то денній порі на планеті.

— Не забудьте про зйомку, — попередив Богданов, поправляючи об’єктив відеокамери, вмонтованої в скафандр. — І запам’ятайте оте кільце… На випадок… ускладнень.

— Гадаєш, доведеться тікати?

— Хтозна. Давайте пройдемося трохи, до найближчого айсберга, чи що, і повернемося.

Вони рушили до брили завбільшки з шестиповерховий будинок. Та не встигли зробити й сотні кроків, як зненацька з-за обрію зметнулася дугою довга іскра і спалахнула в небі сліпучим голубим факелом. Усі предмети на рівнині виступили чітко й рельєфно, кинувши від себе вугільно-чорні тіні. Лише загадкові масиви так і лишилися невиразно бовваніти, неначе застиглі клуби диму.

З-за горизонту вихопилася ще одна іскра, потім ще. І тієї ж миті з димоподібних мас вихлюпнулися ручаї рідкого полум’я і, звиваючись, стрімко попливли до білих айсбергів.

По нервах людей ніби щось ударило — сильно, боляче.

Ручаї досягли брил, і ті раптом заворушилися, почали тріскатись, огортатися білою парою.

— Ходімо назад, — скомандував Богданов. — Інакше ризикуємо стати мішенями.

Мовби у відповідь на його слова із густої пітьми, окантованої далеким фіолетовим світінням небосхилу, вихопився сріблястий струмок і побіг до рятувальників.

— Не зупинятися, — наказав Богданов. — Мерщій на пагорб!

Троє вмить опинилися біля виходу — червоне кільце справно вказало дорогу до тамбура.

Богданов терпляче дочекався, поки струмок перетне ті кількасот метрів від своєї хмароподібної оселі до людей, ввімкнув прожектор. Яскравий’ клин світла впав на струмок, і той різко уповільнив свій плин. Микита вимкнув прожектор, трохи зачекав і знову ввімкнув.

Струмок наче сахнувся назад і зненацька спалахнув по-справжньому! Все навколо осяялось мерехтливим світлом. У бурому диму пролунали два глухих удари, заколивався грунт, і люди побачили, як з пітьми на них спочатку повільно, потім дедалі швидше покотився безформний вал. Біль у голові посилився, по нервах ніби стьобнули батогом!

— Микито! — крикнув Томах, але Богданов не став очікувати нових сюрпризів і метнувся назад.

Усі побігли за ним. Перевели дух лише на матово-чорній поверхні колодязя, в центрі якого затишно світилась габаритними вогнями башта модуля.

— Тиша і спокій. — відсапавшись, сказав Томах.

У рубці роздяглися, мовчки поїли, пильно поглядаючи один на одного.

— Що далі? — спитав нарешті Богданов за звичкою скоріше сам себе, аніж інших. — Ми надто мало побачили…

— Що правда, то правда, — погодився Томах. — І щось зрозуміти з отого побаченого важко.

— Треба знову йти, — озвався Лихолєтов, хоч було видно, що нікуди йти йому не хочеться.

— Доведеться, — кивнув Богданов.

— Тільки тепер напрямок вибиратиму я, — рубонув долонею повітря Станіслав.

Вони знову надягнули важкі балахони, загодя промацавши ефір у радіодіапазоні антенами модуля. Але в ефірі було порожньо й тихо, динаміки лиш кволо потріскували— нечисленні іони проривалися крізь товщу атмосфери.

— Я пропоную сюди… — Томах став біля темно-зеленої стіни.

Богданов не заперечував, і рятувальники майже одночасно ступили в малахітову перегородку, що відділяла тамбур від квадрата. Вони вже розпізнали особливості калейдоскопічної планети: кожен квадрат її мозаїки, очевидно, являв собою обмежений силовими завісами район з різко відмінними від сусідніх життєвими умовами. Люди опинилися в улоговині, всіяній чорними кулями з шипами. Посередині улоговини виднілося чи то озеро, чи то болото: важка, схожа на ртуть рідина по краях була затягнена іржаво-зеленою плівкою.

Чверть години поверхня озера була спокійною, а потім раптом з нього почали виповзати якісь дивовижні гігантські черв’яки, кожен завдовжки з десяток метрів. Судячи з напрямку їхнього руху, наміри цих огидливих створінь були видимо агресивними, і Микита подав рятувальникам знак повертатися. Знайоме яскраво-червоне кільце виходу так само правило людям за орієнтир, і незабаром вони вже стояли на чорній підлозі колодязя, обляпані в зелену твань з голови до ніг.

— Усім митися, — розпорядився Богданов. — Потім ще раз спробуємо…

— Навіщо? Що це дасть? — буркнув Томах. — Неприхильна до нас доля…

— А ми її прихилимо. Треба ж таки дошукатися причини, чого нас закинуто сюди. Чи, може, тобі вже все відомо?

— Що ні, то ні. В одному квадраті мало не згоріли, в другому… — і, не договоривши, Станіслав безнадійно махнув рукою.

Гнатові нараз здалося, що він знайшов розгадку їхньої появи на планеті-“мозаїці”, але думка промайнула і зникла, зосталося лиш почуття досади й жалю.

Переодягатися не стали, тільки почистили в коридорних фільтрах модуля скафандри. Поспішали: на огляд решти двох квадратів відпустили собі півгодини.

— Білий чи зелений? — запитав Богданов у рятувальників, коли вони вже зійшли з модуля на дно колодязя.

— Мене чомусь тягне в зелений, — зізнався Томах. — Погляньте: стіна ця світліша від тієї, крізь яку ми вийшли перед цим.

Богданов кивнув, і люди сміливо ступили у нову запону, не відаючи, який сюрприз піднесе їм Його Величність Випадок.

Розділ 11

“Червона книга”

Те, що рятувальники побачили за стіною, не очікував побачити ніхто з них. Вони опинилися… на Землі!

Перед очима лежало поле нескошеного жита, ліворуч понад полем тягнувся ліс, охоплений осінньою пожежею, праворуч — поле палало насправді, і пасма чорно-білого диму пливли над путівцем навздогін приземкуватим потворним машинам у камуфляжних плямах.

Здалеку гримкотіло, зблискувало, іноді гучно бухкало, і Гнат здогадався, що там точиться бій.

— За мною! — різким, зчужілим голосом наказав Богданов, і вони побігли нагинці, переметнулися через пагорок і залягли в негустому вербняку за поваленим деревом.

У повітрі почулося виття, воно дедалі наростало — і над полем промайнула тінь допотопного літального апарата, знайомого за історичними хроніками.

Стрілянина за лісом посилювалася, приземкуваті машини з довгими жерлами гармат зупинилися на курній дорозі і розвернули башти до лісу. Невдовзі сюди ж підкотило кілька вантажівок, з яких почали вистрибувати на землю люди в мундирах.

— Хлопці, здається, перед нами війна, — стривожено мовив Томах.

— Усе, що ми бачимо, — урвав його Богданов, — то наша Земля. Хтось вирішив нагадати нам про криваве минуле нашої планети… Може, це й слушно…

— По-моєму, все ясно, — сказав Томах, вдивляючись у картину бою.

— Що тобі ясно?

— Ну, з цим ось, — Станіслав накреслив рукою у повітрі коло. — Нам показують частину людської історії, і, скажемо відверто, частину далеко не ідеальну. Неясно тільки — відеофільм це на зразок наших ілюзій відеоцластів чи матеріальне втілення?

— Я більш ніж певен, — сказав Богданов, — те, що ми бачимо — об’ємний сенсорний відеофільм. Причому вмикається він тільки тоді, коли є глядачі.

— Питання це спірне, — примирливо мовив Томах. — З висоти ми бачили, що квадрати не пустельно порожні, там є ланшафт, а якщо б так, як міркуєш ти, то й мозаїки цієї не потрібно: прилітають глядачі — вмикається фільм.

— Надто вже реальний цей фільм, — озвався лікар. Він уважно подивився на товаришів і раптом вигукнув: — Ні, ви тільки уявіть: планету розділено на тисячу квадратів, і в кожному своє життя!

— До того ж не просто життя, — підтримав його Станіслав, — а життя розумне. Вас це не спонукає до деяких висновків?

Гнат згадав фіолетову пустелю із згорілими айсбергами (про розум у звичному для нього уявленні там ніщо не нагадувало) і враз упіймав думку, що так настійно тікала від нього. Тисячі світів на планеті! Тисячі життів! Але життів неблагополучних, якщо судити з подій у трьох навмання взятих квадратах. Кунсткамера? Зібрання окремих прикладів розвитку, життя у всій галактиці? Чи навіть у багатьох галактиках?!

Невгамовний Томах схопився на ноги, пройшовся туди-сюди по випаленій хлібній ниві, здіймаючи хмарки попелу, і несподівано впав.

— Лягайте!

Попадали й інші, ще не збагнувши нічого, притиснулися до землі. Томах при’клав палець до губів і показав у той бік, звідки вони недавно прийшли. За ріденькими сизими пасмами диму Гнат побачив, як із знайомої їм порожнечі виходу (квадрат-тамбур) виповзло щось чудернацьке. Це щось карикатурно скидалось на людину: голова — куб, руки — паралелепіпеди, ноги й тулуб — теж куби. Ця мара хитнула головою — двічі вліво й двічі вправо, ніби роздивляючись, затим здійнялася в небо і зникла з очей.

— Хто це був? — спантеличено запитав лікар, підводячись і обтрушуючись.

— А ви не здогадались? — усміхнувся Богданов. — Глядач, як і ми з вами. Дивуюся, що ми не зіткнулися з ним раніше.

— З ним?

— Не з ним, то з іншим. Глядачів, очевидно, багато, якщо наші здогади вірогідні. Чи не для того нас перенесли сюди, щоб ми згадали, якими люди були… І чим усе кінчається для тих, хто з вогнем і мечем зазіхає на волелюбний, будівничий дух людини-творця.

Микита, не оглядаючись, рушив уперед. За ним — решта.

Біля вирви, в центрі якої при їхньому наближенні спалахнуло в повітрі червоне кружало, Богданов зупинився.

— Спробуємо дострибнути? — з сумнівом мовив Лихолєтов.

— Ні. Щось ми випускаємо з уваги. Світ цей не безконечний, як може здаватись, і ми це знаємо. Межа його тут… Богданов пройшов ліворуч од вирви, постать його дивно загойдалась і… якась невидима сила повернула її раптом на сто вісімдесят градусів.

— Так! Пересвідчилися: стіна на місці. Може, ми просто не вміємо користуватися входом?

— Давайте накажемо йому… — Гнат не встиг докінчити фрази, як світляне кружало згасло і виникло вже поряд з вирвою.

— Молодець, — похвалив Томах Гната.

— Але ж я ще нічого не…

— А нічого й не треба. Досить того, що ти про це подумав. Як бачимо, і тут автоматика думконаказу, хіба що чутливіша за нашу.

…Стали на знайоме чорне дно колодязя й очима — в модуль.

— Той, квадратний, виліз звідси, — висловив лікар загальну думку.

— Глядач він, напевне, підкований, не рівня нам, то що йому чужа машина? Подивився і гайнув далі у своїх справах. А куди нам тепер? — Томах повільно, нога за ногою, обійшов модуль. — Додому?

— Але як? — вихопилось у Гната.

— Стартуємо? — повернувся до Богданова Томах. — Головне — на орбіту, а там видно буде… Якщо наш повелитель закинув нас сюди не з нашої волі, то він поверне й назад.

З колодязя-тамбура вийшли на висоті тридцять кілометрів. Звідси планета скидалася на кольоровий стільник. Пролетіли над зеленим квадратом, потім над голубувато-фіолетовим, за ним починався зовсім сірий, голий і рівний, як стіл. Траплялися квадрати білі, й чорні, й червоні, а над жовтим Богданов навіть пригальмував модуль — у цьому квадраті теж точилася війна: видно було, як армади незвичайних на вигляд машин методично винищували одна одну.

— Та-а-ак. Усе правильно, — поворушився за пультом Богданов.

— Що значить правильно? — обурено хитнув головою лікар. — Як на мене, то все тут неправильно й навіть жахливо! Немов зумисне зібрано колекцію воєн!..

— І ти такої думки? — запитав Станіслав у Гната.

— Та як тобі сказати… Ти мені якось розповідав, ща в двадцятому столітті була так звана “Червона книга”, в яку записували всі види земних тварин і рослин на межі вимирання…

— Була така книга, вона й нині є як цікавий документ споживацького ставлення до природи. Ну й що?

— Мені здається, що вся ця планета — “Червона книга” гинучих цивілізацій нашої галактики. Так, саме цивілізацій. Адже ми (я маю на увазі людство) з великими труднощами вилікувалися від страшної хвороби — капіталізму; війни — тільки видима сторона цієї недуги. Ось і… — Гнат зустрівся з уважним поглядом Богданова і затнувся.

— Приймай вітання, Ромашин, — кивнув Гнатові Микита. — Я дійшов майже такого ж висновку, але ти краще все це сформулював. “Червона книга” галактики… Перелік цивілізацій, котрі потребують термінової охорони генофонду чи, іншими словами, цивілізацій, котрі перебувають на обліку в якійсь вищій інстанції галактики…

Рятувальники ще не встигли визначитися в просторі, як раптова темінь упала на модуль, напливла в тіло й обірвала свідомість. Невидимий господар “Червоної книги” повернув їх назад, до людей. Він показав усе, що хотів показати.

Коли Гнат опритомнів, у рубці було темно, лише на пульті горіли два зелених вогники та над люком світився напис: “Блокування”.

Модуль стояв на чомусь твердому.

Гнат намацав пальцями сенсор вмикання борт-координатора.

— Прискорення нуль, тяжіння одиниця, повітря придатне для дихання, індекс безпеки Д-нуль, скафандри для виходу не обов’язкові.

— Що там? — почувся за спиною голос Томаха.

— Скафандри не обов’язкові, — озирнувся Гнат. — Здається, ми на Землі…

Він зняв скафандр, відкрив люк. У кабіну ринуло світло з коридора, що оперізував рубку кільцем.

— Знову ТФ-стрибок без підготовки, — буркнув Станіслав. — У стаціонарних таймфагах нічого не відчуваєш, а тут як лупне по всьому тілу… Куди це нас занесло? Невже й справді на Землю?

— Вмикайте світло, — попросив Лихолетов. — У мене в аптечці є тонізуючі голки, не бозна-який засіб, але від струсів допомагає.

Подальшої розмови Гнат не чув. Стрибнувши із зовнішнього люка на землю, він не втримався на ногах, перевернувся через голову і влетів обличчям у кущ. Відповз трохи назад і підвівся. Над ним висіло фіолетово-чорне із золотистим шарфом Чумацького Шляху небо, знайомі сузір’я приязно підморгували з високості, пахло зеленню, вологим піском і смолою; поряд з брилою модуля шелестіло на деревах листя, знайомо скрикнув птах; і Гнат щасливо усміхнувся: він був на Землі.

У рубці його зустріли запитанням:

— Де ми?

— Здається, це Південна Америка, точніше — північ її. Добре видно Південний Хрест, та й запах специфічний — сельва.

Микита набрав шифр спецсектора УАРС. Над пультом спалахнув віом: стрепенувся черговий американського філіалу і, набравши поважного вигляду, проказав:

— Слухаю, сорок третій південної тропічної.

— Дайте прямий канал з начальником відділу безпеки центрального бюро Керрі Йосом.

Черговий завагався.

— Час у них пізній… Щось термінове? Богданов кивнув.

— Дві дев’ятки.

Черговий мовчки зв’язався з Європою і зник з віома. За дві хвилини на його місці появився невдоволений, насуплений Керрі Йос.

Угледівши усмішку Богданова, він від несподіванки замружився і труснув головою. Впевнившись, що це не сон, що бачить своїх працівників наяв, прокричав:

— Номер! Де ви зараз?

— В Америці, десь біля дельти Амазонки.

— А ми вас шукаємо на Тріасі, мобілізували весь загін Момми!

— Скільки часу ми були відсутні? Керрі гмукнув.

— Хіба ви самі не знаєте? Ну й діла!.. П’ятнадцять діб! Два тижні я тут собі місця не знаходжу!.’. А втім, то все дурниці Самі зумієте добратися чи підкинути транспорт?

— Доберемось. Ось трохи оклигаємо — і доберемось. Тільки дай відбій на Тріасі, нехай припиняють пошук.

— Дам неодмінно, — Керрі вимкнув канал зв’язку.

Розвиднялося.

Перед тим як відлетіти, Гнат ще раз вийшов з модуля, аби подивитися, куди вони сіли вночі.

Корабель стояв на рівному майданчику, що з усіх боків був оточений чотириярусним лісом. У першому ярусі, заввишки близько трьох метрів, росли папороть і фікус, плелися ліани, а над ними здіймалися гігантські сейби з могутнім корінням, яке подекуди здибило, проламало сіру бетонну поверхню майданчика.

Нічною ямою виявився ідеально круглий колодязь діаметром близько чотирьох метрів і невідомо якої глибини. Трохи збоку в бетоні виднілося заглиблення, а в ньому — випуклий іржавий щит з викарбуваною шестикутною зіркою в центрі.

Гнат посмикав ручку люка — не піддається, прикинув вік майданчика: десь років понад двісті… До нього підійшов Томах:

— Ми чекаємо. Що ти тут знайшов?

— Бетон… Усе старе, занедбане… Треба б археологів викликати, це в їхній компетенції.

— Навіщо археологів? Я здогадуюся, що це таке… Бачиш — он іще один колодязь… Колодязі — то пускові установки. А весь майданчик — давня ракетна база. Ти ж вивчав у школі: колись імперіалісти понатикали їх по всій Землі — щоб залякувати й погрожувати іншим… Мало того, що нам показали “Червону книгу”, то ще й перенесли в таке місце, якб досить промовисто нагадує про оті гірші сторінки людської історії.

Керрі Йос ждав їх у відділі. Разом з ним у кабінеті були Норман Спенсер, Генрі Бассард, Морозов і Тектуманідзе, який ще на порозі кинувся їх обнімати.

— Розповідайте, — коротко сказав Керрі Йос після привітання.

— Хвилинку! — Богданов дістав касети з відеозаписом, зробленим на планеті-мозаїці, і вставив у проектор.

— Справді цікаво! — мовив Керрі по закінченні демонстрування. — “Червона книга галактики”!.. І все це ви пов’язуєте з так званим Оком? Які у вас докази?

— На жаль, ніяких, — відповів Богданов. — Є лише гіпотези… та інтуїція.

— На інтуїції не побудуєш ні теорії, ні плану подальших робіт, — втрутився Бассард.

— І все ж збігів надто багато, і всі вони дуже промовисті. Ще одне свідчення того, що космічна експансія людства комусь не до душі. Точніше, не комусь, а саме Оку.

— Гаразд, нехай буде по-вашому, нас притримують. Але дозвольте запитати — чому? З якої речі? — Бассард тицьнув перед собою пальцем у повітря. — І чому саме тепер, коли ми покінчили на Землі з антагонізмом у планетарному масштабі, коли соціальна гілка еволюції досягла, зрештою, своєї вершини?

— Тому що ми, на жаль (і я вже про це казав не раз), продовжуємо експорт байдужості, — мовив Томах. — Тільки якщо раніше, два сторіччя тому, все це було локально, в межах Землі, то тепер зачепили й космос…

— Поясніть докладніше, — попросив Спенсер, який досі мовчав.

— Будь ласка: Чи давно ми погодилися з тим, що космос — не звалище відходів нашої технології?

Бассард спохмурнів.

— Сказано сильно. Ми давно використовуємо безвідходну технологію.

— Помиляєтесь! У Сонячній системі — так, використовуємо, бо це наш дім. Але безвідходна технологія із замкнутими циклами водо-, повітря— та енергопостачання дуже дорога, і ми застосовуємо її далеко не на всіх планетах обжитої зони космосу. Приклади? Шемалі, Історія, Гамма Суїнберна…

— Але ж це… — спохопився Морозов. — Прошу вибачення, що перебив…

— Ви зрозуміли правильно. Саме на тих планетах, де не все гаразд з чистотою досліджень, і з’явилось Око. А порушення екоетики? Адже випадок з експедицією Момми не поодинокий! Давайте подивимося на себе збоку. Якими нас бачить Око? Що ми встигли зробити великого за двісті років з часу виходу в космос? Як на мене, найбільше-це те, що подекуди виправили свої помилки! Чи ні? Я читав твори письменників-футурологів минулого. В одному з них писалося, що всесвіт починає боротися з людством, щоб зберегти себе, щоб залишитися таким, яким він є. Щось надпесимістичне! Мати народжує дитя в надії, що воно, підрісши, буде піклуватися про неї, любити, цінувати. Ми, людство, — дитя всесвіту, дитя, природи. Чому ж ми нерідко забуваємо про неї? Забуваємо настільки, що пробуджується, за висловом Гната Ромашина, “глобальна совість всесвіту”, голос якої ми й чуємо не завжди. Тож давайте частіше згадувати уроки історії, краще прогнозувати наслідки своїх дій, щоб надії і сподівання Матері збулися. Інакше!… Людина-руйнівник — як це звучить? А мабуть, саме такими постаємо ми в очах Ока!

— Вибирав би висловлення, — з кислою міною промовив Бассард. — З експедицією Момми треба ще розібратися, а то ми полюбляємо чіпляти ярлики. Порушив інструкцію — хижак! Посилив вимогливість — егоїст!

Богданов і Йос перезирнулися.

— У Станіславових словах, звичайно, чимало патетики, — сказав Морозов, підморгнувши Томаху, — але багато в чому його міркування справедливі. Отже, Керрі, на вашу думку, немає приводу для тривоги?

— Приводу нема, і він водночас є, — подумавши, сказав Керрі Йос. — Поза сумнівом, людству зовні ніщо не загрожує. Тому приводу для тривоги такого масштабу немає. Око в делікатній формі попередило нас про згубність перенесення минулого досвіду насильства над природою, згубність експорту байдужості, кажучи словами Томаха. Тут привід для тривоги вже є. Він — у нас самих, у нашому ставленні до всього, чого торкається людська рука.

— Схоластика, — сердито кинув Бассард. — Психологічні етюди. Може, і немає ніякого Ока, а всі ці ваші “вияви його діяльності” не що інше, як непізнані явища неживої природи, фантазія якої, на відміну від нашої, безмежна.

— Таке вже висловлювалось, — відповів Томах. — Мені більше подобається ідея глобального галактичного поля совісті. Все, що ми, люди, робимо, відбувається в космосі і зворотним зв’язком повертається до нас у вигляді тих самих “психологічних етюдів”, про які ви так зневажливо відгукнулися; повертається як нагадування: не можна бути байдужим до наслідків своїх дій і вчинків, дуже часто ми втрачаємо найцінніші якості душі; не можна бути байдужим до чужого болю, бо тоді в кінцевому підсумку ми стаємо байдужими до самих себе.

Бассард посміхнувся,

— Ти, Станіславе, зі своєю “теорією байдужості” стаєш в управлінні притчею во язиціх.

— А знаєте, Генрі, — сказав Спенсер і теж посміхнувся, — я з вами не погоджусь. Чи добре ви уявляєте, які будуть наслідки, коли ми неправильно оцінюватимемо події?

Керівник УАРС попросив, щоб його інформували про всі новини, і зник. А за ним — і Бассард.

— Глобальні проблеми треба розв’язувати на свіжу голову, — сказав Керрі Йос, звертаючись до рятувальників. — У вас ціла доба для відпочинку. Завтра хлопці з відділу Шалви зроблять машинний аналіз привезених вами записів, а через пару днів повернеться “Тіртханкар” і привезе відомості про “дзеркала” на планетах Суїнберна. Після цього топтатимемо стежку до ВКР зі своїми висновками і рекомендаціями. Та-а-ак… — раптом у задумі промовив він. — Хотів би я побувати на вашій “Червоній книзі”! Знати б, де, біля якої зірки обертається ця планета. А може, вона десь тут, поряд?..

— Ти в медцентр? — запитав Станіслав у Гната, коли dони вийшли з кабінету.

— Не знаю, — пробурмотів той. — Можливо… Боюсь я туди йти, Славо.

— Отакої! Ех ти, куряча голова. — Томах поплескав його по плечу. — Боїшся — не ходи.

— А ти б пішов? — Гнат спідлоба глянув на друга.

— Я? — Станіслав зупинився, наче вагався — казати чи ні, і вирік: — Я б не упустив свого шансу ще п’ять років тому. Не ображайся, але це правда. Ну, бувай.

— Я не ображаюсь. — Гнат опустив голову, потер лоб. — Постривай, є ще запитання. До Керрі я посоромився з ним звертатися. Ми погодилися, що проникнення людини в далекий космос починає пригальмовувати Око, чи не так? Але якщо воно таке сильне й всюдисуще, а ми такі легковажні й бездумні, чому ж воно, образно кажучи, не зачинить двері космосу перед нашим носом?

Станіслав якусь хвилю розмірковував, потім м’яко обняв Гната за плечі.

— Напевне, воно покладається на нас. Вірить, що ми самі виправимо свої помилки.

Невдовзі Гнат навідав удома Івара Гладишева. Той саме збирався кудись: за московським часом була десята ранку.

— Які новини, сім’янине? — сказав Гнат, заходячи до квартири. — Де Кіра?

Гладишев сів на один з кубів піномеблів, розкиданих по кімнаті, допитливо подивився на Ромашина, потім жестом запросив його теж сісти.

— А ти, відколи ми не бачилися, змужнів. А моя Кіра в Рязані з сином. Відпочиває після пологів.

— У тебе син?! Вітаю! Скільки ж йому?

— Два місяці. Ось фото.

На столі стояв об’ємний знімок малюка.

— Богатир!

— А ти як думав! — Івар жартівливо випнув груди. — Бери приклад з мене. Що ж до новин, то в тебе їх, напевне, більше. Поділишся, сподіваюсь? А в нас… Солінд запитує про тебе іноді, цікавиться. Завітав би до нього чи принаймні подзвонив. Що іще? З команди пішов Леон Хрустальов. Кажуть, він взагалі кинув великий спорт, хоча точно не знаю… Скоро виступатимемо в розиграші Призу Весни… Оце, мабуть, і все.

— А Ребров?

— Що Ребров?

— Як і раніше, тренер збірної?

Гладишев якось дивно глянув на Гната.

— Хіба ти не знаєш?

— Ні… — стривожився Ромашин. — А що я повинен знати?

— Реброва затверджено начальником першої міжгалактичної експедиції.

Гнатові з несподіванки аж мову відібрало. Гладишеа розсміявся.

— Для тебе це новина? Дивно. Вже більше двох тижнів, як оголосили склад експедиції. Чи, може, ти здивований, чому затвердили саме його?

— Н-н-і… хоча, чесно кажучи…

— Тоді ти просто погано знаєш Мая. Він не тільки тренер збірної з волейболу, а й видатний соціолог, доктор ксенопсихології Інституту позаземних культур.

Гнат був украй здивований. Ні Солінд, ні Томах, ні Аларіка не говорили йому про це. Івар підвівся.

— Залишишся у нас? Вибач, я на годину відлучуся по роботі, я ж, як тобі відомо, наладник-енергетик. Зачекаєш?

— Увечері забіжу, зараз ніколи.

— Ну, як знаєш. До речі, якщо ти шукаєш Аларіку, — Гладишев сказав це вже на ходу, — вона, найімовірніше, в Центрі підготовки експедиції далекої розвідки.

Незабаром Гнат уже виходив із таймфага у кратері Аристарх на Місяці, де розміщувався Центр підготовки зоряних експедицій.

Йому сказали, що художник-відеопластик з оформлення замкнутих просторів Аларіка Консолата на третьому горизонті, в кімнаті відеопластичних композицій.

Відчинивши двері цієї кімнати, Гнат опинився в осінньому лісі. Ледве помітна стежка вилася поміж деревами, що стояли стіною: стрункі сосни і ялини, могутні берези, клени й осика з оксамитною корою. Обіч стежки росли кущі ожини. Гнат мимоволі простягнув до них руку, і з гілок та листя на нього впали великі дощові краплі.

На галявині біля дискових пультів порпалися два чоловіки в зелених комбінезонах. Біля них стояла Аларіка. Очевидно, регулювали відеопласти.

— Ріко! — він назвав її так, як не називав дуже давно, ще з дитинства. — Ріко, я по тебе…

Аларіка здригнулась, повільно рушила до Гната, очі її сяяли від радості.

У цю мить почулось легеньке покашлювання, до них простував Май Ребров.

— Радий тебе бачити, Ромашин, — мовив він до зніяковілого Гната. — І, як видно, не лише я.

Аларіка глянула на Реброва.

— Він не винен, Май.

— Яке я маю право когось звинувачувати?

— Маєш, але тільки мене. Я дала йому привід сподіватися.

— І що ж?

— Не знаю.

Гнат узяв себе в руки і втрутився в розмову.

— Вибачте, Май. Я знаю, що ви любили брата. Сергій був справжньою людиною… — слова були якісь безпорадні, і він замовк.

Ребров дивився на нього важким поглядом і ніби розмірковував, як з ним учинити

— Річ не в тім, що він мій брат… Але він кохав її! Розумієш, хлопче?! І я люблю її, і моя дружина, і діти. А ти?

— Май! — сердито мовила Аларіка.

Ребров лиш плечем повів.

Гнат витримав його погляд і сказав:

— І я кохаю її! Хіба що зрозумів це зовсім недавно… До побачення, Ріко. Бувайте, Май.

Ребров затримав його.

— Постривай. Як тобі сказати… Я відлітаю, відлітаю надовго, а ти зостаєшся. Що ти збираєшся робити?

— Май! — знову сказала Аларіка.

— Що робити? Жити. Разом з нею. Я хочу, щоб вона стала моєю дружиною.

— Це буде непросто.

— Знаю.

Щось тоскне й розпачливе з’явилося на обличчі Реброва, але тут же воно набрало свого звичайного — скам’янілого-виразу.

— Що ж, удачі! Хоч я і не впевнений у тому, що вибір Аларіки правильний. Я їй уже казав про це, коли вона стала дружиною Сергія, кажу ще раз.

— Ну, Май! — утретє з досадою мовила Аларіка.

— Але чому? — холодно запитав Гнат, уже здогадуючись, до чого хилить Ребров.

— Тому, що ти вже не конструктор ТФ-апаратури і не спортсмен, ти — рятувальник. І значить, твій основний дім — база рятувальників, і її, Аларіки, щастя — сумнівне чекання щастя, а для цього вам обом треба мати неабиякий запас терпіння. За неї я спокійний.

— Я зрозумів, — невесело мовив Гнат.

— Йди, — молитовно глянула на нього Аларіка. — Я знайду тебе…

Коли він вийшов, Ребров стояв якийсь час мовчки, потім несподівано запитав:

— Ти любиш його?

Аларіка вимкнула апаратуру і, впавши на груди Реброву, розридалася.

— Не знаю, я нічого…. не знаю… Дайте мені час розібратися самій… Ти відлітаєш, і ніхто, ніхто… не порадите… і Сергій… і Сергій теж…

— Нічого, нічого, — бурмотів Ребров, погладжуючи її тремтливі плечі. — Сергій би зрозумів тебе…

З-за дерев на них спантеличено дивилися колеги Аларіки.

Розділ 12

Австралійский експеримент

Керрі йос вислухав диспетчера і глянув на годинник.

— За десять хвилин з’єднайте, я закінчу інструктаж.

— Земплан? — запитав Богданов.

— Земплан. А ти звідки знаєш?

— Вони дзвонили, коли тебе не було. Наш відділ за січень-лютий перевищив якісь там норми витрат матеріальних ресурсів.

— Якісь… Треба було з’єднати їх з плановим бюро і повідомити Морозова. А втім, тепер я це зроблю сам. Продовжимо. Відділ зобов’язали, вибачте за каламбур, забезпечити безпеку експерименту “Галактичне просвічування”. У зв’язку з цим я перерозподілив обов’язки. Богданов і надалі вестиме роботу над “дзеркалами”, в його розпорядженні залишається група Микульського. Томах з цієї хвилини займається тільки експериментом, йому на підмогу виділено групу Ромашина. Поточна робота переходить до Кротова. Запитання є?

— Хто відповідає за проведення експерименту?

— Інститут ТФ-зв’язку та Академія астрофізики. Якщо запитань більше немає, ви вільні. За винятком Томаха.

Коли керівники груп вийшли з кабінету, Керрі Йос сказав:

— Забув тебе попередити, Станіславе. Перевір розрахунки по експерименту. Експерти перевірять його зі свого боку, але…

— Вчені стверджують, що під час експерименту нічого небезпечного не повинно бути. У всякому разі, місце його проведення — далеко за межами обжитої зони Системи.

— У Дикушина щодо цього точка зору інша. Нептун, як і Сатурн — не краще місце для експерименту такого масштабу. В тебе є ТФ-спеціалісти, той же Ромашин… Одне слово, ти мене зрозумів…

Томах кивнув.

— Перестрахуватися таки справді не завадить.

Керрі замислено глянув кудись поверх його голови, і Станіславові раптом чомусь стало ніяково, незручно, ніби він що?ь сказав невлад.

Гнат зайшов до кабінету і зупинився біля порога.

— Проходь-проходь, — припросив його Томах, трохи здивований похмурою стриманістю друга. — Що з тобою?

— Усе в нормі. Не зважай. — Гнат пройшов до столу і сів на диван.

— Ага. Тоді слухай. З сьогоднішнього дня твоя група підлягає безпосередньо мені. Починаємо впритул займатися експериментом фізиків “Галактичне просвічування”. Отже, тобі перше завдання: перевірити розрахунки ТФ-вибуху, виконані експертами.

— Я цим займався за завданням Травицького.

— Он як? Мені він нічого не казав.

— Щоправда, вторинних ефектів я не розраховував, тільки глобальні характеристики.

— Домовилися. Зустрінься з Травицьким, нехай допоможе з апаратурою. Між іншим, Кирило добився у ВКР дозволу на свій експеримент, так би мовити, таймфаговий “мінівибух” для перевірки деяких міркувань “приватного порядку”, як він висловився. Потужність експерименту невелика, всього шість кларків, і дозволили його проводити на нашому полігоні в Австралії. Якщо бажаєш, можеш взяти участь не лише як інспектор, а й як ТФ-інженер. Але спершу маленька інспекційна поїздка місцями спорудження нових ТФ-антен, твоїх, до речі, антен, а там побачимо…

— До чого тут мої антени? Яке ми зараз до них маємо відношення?

— Найбезпосередніше. Ми відповідаємо за безпеку всього експерименту, а антени потрібні для вловлювання ТФ-відлуння від усіх зірок і мас тяжіння галактики. Вибух, як правило, утворює ударну хвилю, ТФ-вибух — ТФ-хвилю. — Томах засміявся. — Та що я тобі пояснюю, спеціалісту? Словом, антени впіймають відлуння вибуху, решта — справа теоретиків. Завдання зрозуміле?

— Так точно! — жартівливим тоном вигукнув Гнат. — Коли починати?

— Вчора, — не змигнувши оком, відповів Станіслав.

Два дні Гнат витратив на перевірку параметрів ТФ-вибуху в майбутньому експерименті “Галактичне просвічування”. Підтвердилися всі висновки спеціалістів і його власний про те, що вибух на Тритоні, супутнику Нептуна, де вирішили проводити експеримент, ніяк не відіб’ється на поселеннях людства в Сонячній системі. В перерахунку на еквівалент старовинної ядерної зброї він рівнозначний вибуху двохсот мільярдів атомних бомб, але оскільки його задумали здійснити під поверхнею Тритона на глибині тридцять кілометрів, то жодних видимих руйнувань рельєфу планети не повинно бути: вся енергія вибуху мала передатися ТФ-випромінюванню, яке вільно пронизує вміст планет і зірок.

Доповівши про наслідки аналізу, Гнат відбув на Меркурій, а звідти — на Плутон і Тритон: на всіх трьох планетах споруджувалися антени нового типу — кілометрові металеві голки, розраховані за його формулою. Інші три таких антени зводились у відкритому просторі: одна в поясі астероїдів, дві — над полюсами екліптики Сонячної системи. Через кілька днів він повернувся в управління і доповів про хід будівництва Керрі Йосу й Томаху, а заразом передав і всі побажання будівельників.

— І ще один момент, — сказав Гнат, ділячись враженнями. — Всі дослідницькі станції на Тритоні на час експерименту доведеться евакуювати. Хвиля коливання кори планети в місцях їх розташування досягне десяти-двадцяти балів. Куполи станцій не пристосовані до таких струсів.

— Евакуюємо, — кивнув Керрі. — Це нам по силі.

Гнат не став уточнювати можливості спецсектора і, одержавши дозвіл на участь в Австралійському експерименті, покинув відділ.

Аларіка все ще жила на Місяці, в центрі підготовки експедиції Реброва. До старту, призначеного на двадцяте травня, лишалося всього десять днів, і вона працювала майже цілодобово. Гнат досадував, мучився, що ніяк не вдавалося зустрітися з нею. До того ж передчуття якоїсь біди не полишало його ні вдень ні вночі, тому був настільки неуважний до роботи, що здивував навіть Томаха.

Дванадцятого травня Гнат прибув на Австралійський полігон УАРС разом зі Станіславом і Керрі Йосом.

Місце для проведення малого ТФ-вибуху, чи, як його на. зивали фізики, “експерименту пробудження”, вибрали на околиці полігону. Монтували установку не під землею, як на Тритоні, а на поверхні. Вигляд вона мала солідний: стометрової висоти рупор, що розширився в небі, ажурна в’язь конструкцій.

Представників відділу безпеки зустрічав Кирило Травицький, непоспішливий і, як завжди, ніби чимось засмучений. У Гната в душі заворушилося почуття провини, але Травицький, мудрий Травицький, котрий знав його, як рідного сина, не дав йому заглибитися в хащі самоаналізу. Привітавшись з усіма, затримав Гнатову долоню в своїй і сказав:

— Ти, звичайно, хочеш попрацювати на матеріалі?

— Хоче, хоче, — мовив Томах і з удаваною безтурботністю махнув рукою. — Мені він добряче надокучив, забирайте його до себе.

— Спихаєте? — теж напівжартома сказав Травицький, дорікаючи невідомо кому, і задумався. — Угловський працює на каскаді автоматики ініціатора, візьми на себе контроль управління, якщо… не втратив навичок.

Ще один маленький докір. Ромашину-інженеру. Але Ромашин-рятувальник сприйняв його як належне. Кирило Травицький мав підстави бути невдоволеним його вибором, хоч і висловлював свої почуття дуже коректно.

Керрі Йос і Томах залишилися з керівником експерименту, а Гнат, перш ніж рушити на свою ділянку, для ознайомлення обійшов будівництво навколо. Він був в універсальному робочому костюмі — голубувато-сірій куртці й таких самих штанях з автоматичним регулюванням температури — тож перевдягатися не довелося.

Конструктори, з якими він пропрацював пліч-о-пліч шість років, прийняли його без зайвих розпитувань, і, втішений таким їхнім ставленням, Гнат з головою поринув у роботу.

— Передовсім таке запитання. — Керрі Йос глянув просто в очі Травицькому. — Чому ви вирішили провести цей попереджувальний експеримент?

— Тому, що я злякався, — простодушно зізнався Травицький. — Науково обгрунтованої відповіді у мене нема, не сподівайтеся, є тільки передчуття, а це, самі знаєте, із сфери психічного суб’єктивізму.

— Але ж ВКР ви переконали, — наступав Керрі. — Як і Земплан. А їй подавай аргументацію, а не передчуття. Річ у тому, що в мене теж недобрі передчуття, і я б хотів їх розвіяти. Сподіваюся, ваш дослід малого вибуху розставить усі крапки над “і”, і великий експеримент на Тритоні пройде успішно.

— Я теж сподіваюся, — мовив Травицький.

— І все ж дивує, що Земплан пішов на витрати, пов’язані з цим дослідом. Наскільки мені відомо, є важливіші завдання, які вимагають більших витрат енергії та матеріалів. Адже в науковому плані ваш експеримент не вельми інформативний?

— Я б цього не сказав… Земплан пішов на витрати, бо втрутився відділ далекого координуючого прогнозу ВКР, — мовив Томах. — З’ясувалося, що збігаються думки двох різних організацій: УАРС в особі керівника першого сектора Дикушина та Інституту ТФ-зв’язку в особі керівника бюро Травицького.

— Ну, якщо ВКР зацікавилася… — подав голос Керрі. — Проте все одно незрозуміло. Що стосується Владибора, то я знаю, що ним керувало. А які міркування, окрім передчуття, в Кирила?

— Травицький чутливий до ТФ-коливань… Звідси всі його страхи, — злетіло в Томаха з язика.

— Бачите, — почав Травицький, поступово запалюючись, — людство до недавнього часу було географічно незрілою цивілізацією. Звідтоді минули роки, ми повністю обжили Землю, і географія перестала бути романтичною наукою. Тепер ми обживаємо космос. Сонячна система для нас — як Земля для мандрівника, скажімо, двадцятого сторіччя. Та ось чи стало людство космічно зрілою цивілізацією?

— Кириле, друже мій, — знову не втримався Томах. — Ти став довго говорити.

— Довго, — погодився Травицький, у його очах стояла зажура. — Але коротше не вмію.

— Та май же совість, — сердито мовив до Станіслава Керрі Йос і кивнув Травицькому: — Ми слухаємо…

— Власне, я вже все сказав. — Травицький зболено глянув на Керрі й розвів руками.

— Якщо я вас правильно зрозумів, ви говорите про здатність людства припускатися помилок? Так?

— Власне… н-ні. Помилки — це вже наслідок якихось прагнень, розумієте? Я ж казав про невідповідність… насамперед невідповідність наукових і психологічних устремлінь людини філософському змістові пізнавального процесу, психології та етиці космічного масштабу. Чи не про це, до речі, попереджає нас Око? Таке відставання в двадцятому сторіччі загрожувало загибелі цивілізації, а тепер?

— Страшно подумати! — гмукнув Томах. — Розвалимо весь космос!

Травицький дитинно всміхнувся.

— Можливо.

— Ви й про Око знаєте? — пробурмотів Керрі Йос.

— Може, таки справді думку треба було висловити інакше, — по паузі мовив начальник конструкторського бюро. — Якщо це про невідповідність, то двома словами можна сказати так: ми не завжди помічаємо невідповідність між своїми бажаннями і можливостями.

— Думка, чесно кажучи, не нова…

— А хіба від цього вона втратила свою суть?

— Гаразд, здається, я вас зрозумів. — Керрі Йос глибоко зітхнув. — Показуйте своє господарство.

— Чого ти мене будиш серед ночі? — невдоволено буркнув Томах, потягуючись і позіхаючи на весь рот. — Щось трапилося?

Гнат мовчки подав об’ємне фото. Станіслав стиснув фото пальцями, і сон як рукою зняло.

— Де?!

— У блоці обмежувача, на кришці каркаса.

Томах ще раз глянув на відбиток людського сліду на матеріалі й повернув знімок.

— Ч-чорт! Цього нам тільки бракувало!

— Не подобається мені це…

— Думаєш, мені подобається? Бачиш, і Оку теж.

— Вважаєш, це воно?

— Хто ж іще?

— Н-ну, хтось пожартував… Бассард, приміром. Що ж тепер?

— Навряд щоб це був Бассард. Зачекай, дай помізкувати…. По-перше, сповісти Микиту й Керрі, звичайно. По-друге, обшукай усю апаратуру, можливо, щось таки знайдеться. А вже потім вирішимо, як бути далі.

Гнат не зовсім утямив, що він має шукати, але перепитувати не став. Тривожне передчуття наближення якогось лиха знову закралося в душу, змушувало розум напружуватися в шуканні причин тривоги. Він міряв кроками кімнату, очікуючи, поки одягнеться Томах.

— А тебе що непокоїть? — запитав той.

Гнат немовби пробудився і зупинився на півкроці.

— Замріявся. До зв’язку.

Томах здивовано дивився йому вслід.

Через півтори години Гнат підлітав до будови. Вона виросла на обрії гроном вогнів, що відганяли геть нічний морок на сотні метрів довкруж.

Підвісною дорогою Гнат добувся до верхнього будівельного майданчика, а звідти пневмоліфтом спустився на дно установки, де були основні вузли енергорозподілювача і каскад автоматики.

Як і очікувалося, в приміщенні каскада нічого нового не виявилося, хоча Гнат і обнишпорив усі його кутки та закутки. Придивляючись до сліду на кришці приладу — єдиний доказ присутності тут Ока (в чому Гнат сумнівався, бо виходило, що Око або зовсім втратило обережність, або почало втручатися у всі події, що було явно несолідно з його боку), Ромашин згадував свої попередні припущення щодо появи загадкових відбитків. Раптом у лункому об’ємі конуса установки крізь шум почулися стривожені голоси. Він виглянув з приміщення каскаду автоматики і запитав у монтажника, який кудись поспішав, у чім річ.

— Канавокопачі біля основного фундаменту натрапили на чийсь давній кабель, — кинув хлопець на бігу.

Гнат заквапився нагору. За якусь хвилю він уже підходив до людей, що товпилися біля завмерлих роботів-дигерів.

— Дозвольте? — мовив стиха.

Люди розступились. У канаві на глибині півтора метра, вихоплені з пітьми прожекторами машин, тягнулися очищені від землі дві товстенні нитки кабеля. Канава була видовбана у скам’янілому грунті — щоб пісок і пил отак злежалися, спресувалися, минув, певне, не один десяток літ.

Гнат попросив огородити це місце, а сам подався до пункту координації будівництва викликати експертний відділ.

На ранок стало відомо, що кабель тягнеться на вісімнадцять кілометрів до гір Макдональда. До його кінців були приєднані якісь апарати. Протилежні кінці кабеля на глибині триста метрів якраз під будовою вели в металево-бетонний бункер, де виявлено ядерний пристрій.

— Очевидно, хтось двісті з лишком років тому тут теж експериментував з вибухом, — сказав Томах, зустрівшись уранці з Гнатом біля майже готової установки.

— Дивний збіг, якщо не сказати більше. Коли б ми не знайшли бункер, могла б статися катастрофа. А що тут було ще до полігону?

— Здається, космодром. Але чи точно на цьому самому місці, сказати не можу. Нічого. собі сюрприз! Ти знаєш, як одреагував Керрі на моє повідомлення?

— Здогадуюсь. Мовчки вислухав, запитав: “Усе?” — і відключився.

— Ясновидець ти, чи що? Так воно й було…

Гнат зробив невизначений жест рукою.

— Ми вже не дивуємось. Микита просив знайти тебе, хоче про щось перекинутися словом. Та ось і він, до речі. Від стоянки швидкольотів у супроводі Бруно Осиніго до них ішов Богданов.

— Одначе Око добралося-таки й сюди, — сказав він з дивною інтонацією, потиснувши друзям руки.

— Що ти хочеш цим сказати? — насторожився Томах.

— Потім зрозумієш. Ходімо подивимося.

Всі четверо попрямували до підйомника.

— Точнісінько такий, — мовив Богданов, обмацуючи слід босої ноги, викарбуваний на металевій кришці приладу. — Де ми цей знак тільки не зустрічали!

— Незрозуміло, чому раптом Око так взялося за людство.

— Очевидно, тому, що ми довго розкачуємося, — сказав Гнат. — Слід ноги, думаю, не що інше, як знак уваги, а не заборони. Заборонити нам воно нічого не може, а от звернути увагу… Що й робить…

Томах глянув на Богданова.

— Мета його зрозуміла, ти сам сформулював її недавно. Тільки-но ми надумаємо втручатися в природу інших світів чи провести експеримент, що матиме після себе якісь наслідки космічного масштабу… Ось вам вектор втручання Ока — екоетика космічного, галактичного масштабу! Щоправда, я б назвав цей слід знаком передбачуваної біди. Для нашого часу навіть сам байдужий погляд може стати знаком біди, а вже слід…

— Око в ролі няньки? — примружився Бруно. — Мало віриться. Хіба не досить нам сектора ВКР, який відповідає за соціальний та етичний контроль над небезпечними дослідженнями. Взагалі сама ідея глобального контролю над діяльністю людства — фікція!

— Фікція? — з робленою лагідністю перепитав Томах. — А факти, які ми маємо, теж фікція? Що б ти заспівав, якби увечері, коли сів дивитися фільм, стіну твоєї кімнати раптом розвалив сусід, бо йому, бач, заманулося пройти найкоротшим шляхом до другого твого сусіда? Через кімнату? Чим же ми різнимося від отого дивака? Навести приклади?

— Приклад ти вже навів, не зовсім вдалий, але образний, — мовив Богданов. — У мене запитання трохи інше: як воно це робить? Я маю на увазі сліди в металі.

Бруно знизав плечима.

— З точки зору технології такий відбиток нашими засобами зробити неможливо.

— Як неможливо? — здивувався Станіслав. — Поклав під гравіпрес…

— І на друзки! Річ у тім, що гравіпрес не здатний зробити відбитки в броні кораблів, яка підтримується силовим полем каркаса. Я вже казав про це. Судячи з усього, відбитки виготовлено безшумно і без деформації матеріалу навколо сліду. Це рівень внутріядерних процесів! Я, мабуть, зостанусь тут зі своїми хлопцями.

Богданов кивнув.

— Знадобишся — знайду тебе.

Вони вийшли з приміщення установки. Надворі стояла ясна сонячна днина.

— Хто вмер, ще й каятися буде, — мружачись од яскравого світла, весело проказав Томах — і до Микити: — То чого ти мене шукав?

Богданов звів брови на переніссі, збираючись із думками, і поспитав одразу обох — Станіслава і Гната:

— Вас не насторожило, що місце установки для ТФ-вибуху і місце, де двісті з лишком років тому планувався ядерний вибух, одне й те ж?

Томах і Ромашин перезирнулися.

— Випадковість…

— Ви ще вірите в такі випадкові збіги? Після того, що сталося на Дзорі? Після зникнення Василя? Після “дзеркал” і всього іншого?

— Здоров будь! Самі натяки… — відмахнувся Томах.

— Ти слухай, що тобі кажуть. Ходімо сядемо, бо якось незручно говорити, коли тут стільки народу вештається.

Попростували до швидкольотів. Залізли в кабіну чотиримісного “скуда”.

Гната заінтригувала ця таїна в Богданових словах.

— Хто визначав місце для будівництва установки? — продовжив перервану розмову Микита.

— Та, мабудь, той самий сектор безпеки ВКР, — глянув кудись убік Томах.

— Ні. Я взнавав. Травицький вибрав околицю полігона, саме цю точку, за порадою Керрі.

Станіслав гмукнув, кинув своє улюблене “ти ба!”. А Гнат стишеним голосом додав:

— Керрі є членом сектора безпеки ВКР.

— Ну й що? — Томах ловив очима погляд Богданова. — Щось я тебе не зрозумію.

— Про те, що Керрі член сектора безпеки, точніше, керівник секції контролю космічних досліджень, відомо одиницям. А як довідався ти, Гнате?

— Випадково. Карточка перевірки параметрів вибуху підписувалась у секторі, а підпис стояв Йоса.

Томах скептично скривив губи.

— То що, наш Керрі і є Оком? Нісенітниця! Казна-що!

— Саме на таку реакцію я і чекав. Подумайте на дозвіллі. Тільки будьте обачні, не насторожіть Керрі, я не хочу, щоб когось із вас спіткала доля Василя. Ну, бувайте, мені час…

Томах і Ромашин зійшли на землю.

Старт першої міжгалактичної експедиції, в складі якої було два космольоти, передавали по загальному інформбаченню у всі куточки Сонячної системи. Обидва кораблі (на борту першого з них — флагмана — перебував Май Ребров), на відміну від крейсерів УАРС, не призначалися для посадки на планети і своєю формою навіть віддалено не нагадували стрімкі обводи перших ракетних кораблів.

Аларіка і Гнат спостерігали цей старт з оглядового майданчика монітора, що плавав над Місяцем на висоті дві тисячі кілометрів.

— От і полетів Май, — сумно мовила Аларіка, коли кораблі розтанули в глибинах космосу.

— Вони повернуться. — Гнат обняв Аларіку за плечі, повернув до себе й обережно витер дві мокрі доріжки на щоках. — Повернуться через десять років. Експедиція захищена від усіх небезпек…

— Я знаю. — Аларіка мерзлякувато зіщулилась і притиснулася щокою до його долоні.

— Нічого ми там не знайшли. Рилися, як кроти, обшукали всю тридцятикілометрову шахту — і ніяких слідів. А чому ти так певен, що вони мають бути? — запитав Томах.

— А тому! Слід з’явився на установці в Австралії. Вона ж різниться від установки на Тритоні хіба що потужністю вибуху. Око не могло не застерегти нас про небезпеку експерименту на Тритоні, якщо поставило знак на Землі.

Томах подумав.

— Логічно. І що ж тепер? Обстежити весь Тритон? Око, коли б воно перебувало в Системі, від оцих наших шукань вже луснуло б зі сміху. Ти все ще грішиш на Керрі?

— А ти ні?

— Прирівняв! У мене ще отаке в голові… Все здається, що ми помиляємося в оцінці ситуації. Не знаю тільки, в який бік — кращий чи гірший. Якби Око хотіло контактувати з нами, воно давно б це зробило. Очевидно, ми в якийсь момент щось десь там зачепили в зоні його впливу чи повелися не так, з його точки зору, от воно нас попередило і зникло. А Керрі сюди тулимо, як горбатого до стіни…

— Та що ти кажеш?

— Те, що чуєш.

Обмінявшись з Томахом цими традиційними в їхніх суперечках жартівливими фразами, Богданов перейшов на серйозний тон.

— Тоді Око не лишило б сліду на установці в Австралії. Ні, воно тут, у Системі, його щось тривожить, непокоїть.

— Може, експеримент? Розрахунки вибуху перевірено, й перевірено не один раз. Сектор безпеки ВКР теж засідав двічі і не знайшов причин, через які можна було б експеримент заборонити.

— Знаю. Але мене це не заспокоїло.

— Мене теж, — зітхнув Томах.

Вони невесело глянули один на одного, збираючись іти: у відділі вже нікого не було.

— І все ж, — притримав Станіслав Микиту, — зізнайся відверто, чому ти такий певний, що саме Керрі — Око? Я довго сушив собі голову, намагаючись підвести базу під твою впевненість, одначе…

— А ти добре знаєш Керрі? — кинув йому зустрічне запитання Богданов.

— Та ніби ж.

— Він здатен дивуватися?

Томах з цікавістю глянув у вічі Микиті.

— В якому розумінні?..

— У прямому. Ти пам’ятаєш такий випадок, щоб Керрі здивувався з якогось приводу?

— Не думав про це.

— Так от, поява “дзеркал”, зникнення вантажів і всі події, пов’язані з Оком, його не здивували.

— І тільки на цій підставі ти вважаєш?..

— Не тільки. А той факт, шо на установці на Тритоні не виявлено сліду, лише підтверджує моє припущення. Свого загадкового знака він міг не залишити з двох причин: або боявся виявити себе, або тому, що великий вибух не загрожує небезпекою.

— То яка ж тоді його мета?

— Його мета — змусити сектор безпеки діяти ефективніше, пильніше “оглядатися вперед” на наслідки діяльності людства в космосі, думати не лише про людську цивілізацію, а й про середовище її існування.

На Станіславове обличчя набігла тінь.

— Але якщо справа стоїть так, ти ризикуєш зникнути, як і твій брат. Своєю поінформованістю ти стаєш небезпечним для Ока. І воно не зупиниться на попередженні, а просто ліквідує тебе як свідка.

Микита усміхнувся.

— Навряд чи це трапиться, однак я буду обережним. До того ж якщо Око розумне, а воно розумне, це поза всяким сумнівом, то, досягнувши мети, не стане розшифровуватися до кінця.

— Ти в цьому переконаний?

— Цілком.

Гнат по відео перевірив пости, розставлені навколо ТФ-установки в радіусі двадцяти кілометрів, доповів Томаху про готовність усіх підконтрольних служб і залишився стояти на відкритій галереї, що з’єднувала броньовані конуси спостережних пунктів.

Звідси до розтруба ТФ-установки, налаштованої здійснити вибух, було близько двадцяти кілометрів по прямій. Довкіл неї ледве не суцільною стіною розташувалися поглиначі ударної хвилі, захисні башти та інші машини, начинені автоматикою і молектронікою, готові втрутитися в хід подій при перших же ознаках небезпеки для людей за межами зони.

Накрапав дрібний холодний дощик. Гнат розчаровано похитав головою і глянув на годинник: до пуску лишалося всього двадцять хвилин. Він повільно рушив до люка спостережного пункту.

У круглому залі з похилими стінами, в які були вмонтовані віоми та екрани оптичних посилювачів — стояла тиша. Біля центрального розподільчого пульта юрмилися наукові керівники експерименту. Були тут і Кирило Травицький, Керрі Йос, Владибор Дикушин, Генрі Бассард…

— Пости готові, — доповів Гнат Йосу. — Дезактиватори на вихідних позиціях, групи тривоги у всеозброєнні.

— Добре, — озвався начальник відділу, ховаючи усмішку: Томах щойно доповів йому про це, причому тими ж словами.

Гнат підійшов до Травицького.

— А, це ти, — сказав той замість привітання. — Поки що побудь тут, я зараз прийду… Діло до тебе є.

Начальник конструкторського бюро кудись зник, і Гнатові не лишалось нічого Іншого, як гадати, що це за діло.

Увімкнули відеосистеми, і сліпі досі вікна далекобачення прозріли, показуючи ТФ-установку з усіх боків і згори, звідки на неї націлилися завислі над пустелею відеозондн.

— Одного не збагну, — сказав Дикушин, приплющивши очі. — Чому установки тут і на Тритоні неоднотипні? Там під шаром материкової кори, тут — на поверхні землі…

— Тому, що експерименти мають різні цілі, — жваво пояснив котрийсь із учених. — Експеримент на Тритоні глобальний, завдяки йому ми висвітимо всю галактику, а те, що вибуховий пристрій встановлено на тридцятикілометровій глибині, так це, щоб ліквідувати вплив будь-яких факторів і не забруднювати Систему. Тут же, в Австралії, ТФ-вибух на п’ять порядків слабший, тому висвітити (знову скористаюся цим терміном) всю зоряну систему Чумацького Шляху він не зможе, і ми надумали енергію вибуху сфокусувати у вузький промінь. Така спрямована ТФ-хвиля прониже галактику по радіусу через активне ядро, а ми спробуємо вловити відлуння за допомогою вже готових антен.

— Увага! — пролунав дзвінко голос координатора у залі. — Три хвилини до завершення ініціації! Даю відлік.

З динаміків почулися клацання метронома і голос автомата, що рахував секунди у зворотному порядку. На баштах силового захисту спалахнули яскраво-червоні сигнальні вогні, завили сирени, попереджаючи людей про необхідність негайно спуститись у сховище.

Гнат спершу з тривогою, потім з острахом подумав про Травицького: де він?

Вибравшись із натовпу збуджених єпеціалістів, він непомітно увімкнув відео й стиха наказав своєму заступнику:

— Кельвін, перевір негайно, чи ніхто не появлявся в зоні без сигналу? І попередь пости. Чуєш, негайно!…

Поруч з Гнатом виріс Томах.

— Що трапилось?

— Травицький…

Пискнув сигнал відео.

— У зоні швидколіт! — доповів стривожений Кельвін. — Тримає курс на лінію перехоплювання! Ніхто не думав, що він…

— Ех, ви! — скрипнув зубами Гнат і вигукнув на весь зал: — Зупиніть пуск!

— Негайно зупиніть пуск! — відлунням зринув скрик Томаха.

Проте було вже пізно. Автомат дорахував секунди, реакція ініціації ТФ-розпаду досягла критичного рівня, і почалася ланцюгова реакція, яку вже не можна було зупинити нічим.

За двадцять кілометрів від спостережних пунктів над похмурою мокрою пустелею спалахнув смарагдовий вогонь, клином увіткнувся в низьке небо. Задвигтіла земля. Гігантський смерч зірвав тисячотонні шари піску, з несамовитою силою погнав у повітрі, розкидаючи на всі боки. Раптово потемніло. Та ось наелектризовану піщану хмару пронизала блискавка, і за мить вона вдарилася в невидиму силову стіну, закрутилася дзиґами смерчів, здибилася на десятки кілометрів угору і знову з гулом наштовхнулася на захисний бар’єр. Повітряні потоки, видуті вибуховою хвилею крізь очисні раковини поглиначів ударної хвилі, здерли з барханів кірку такира і накрили спостережні конуси жовто-коричневою пеленою…

Гнат і ще кілька рятувальників з його групи вискочили із залу, не звертаючи уваги на застережливі вигуки, але пробитися крізь піщану імлу не змогли. Лише через півгодини, коли буревій влігся, вони дісталися до машин у капонірі й вилетіли на пошуки невідомого швидкольота.

Травицький лежав під розбитим “скудом” за три кілометри від захисних пристроїв. Цілими в нього були тільки руки, що прикипіли до руків’я аварійного викиду.

Гнат з товаришами витягнув його обм’якле, обважніле тіло з-під уламків і став осторонь, неуважно дивлячись на непотрібну вже метушню лікарів швидкої допомоги. Разом з медиками прибув сюди й Томах. Він теж трохи постояв мовчки, потім доторкнувся до Гнатового плеча.

— Ходімо. Ніхто не винен у тому, що сталося. Передбачити таке ми не могли. Ходімо, йому вже нічим не зарадиш.

Гнат не поворухнувся. Станіслав позітхав, потоптався поруч і відійшов.

— Прошу вибачення, — по хвилі мовив до Ромашина старший з лікарів. — Ми прибули занадто пізно… п’ятдесят сім хвилин… численні крововиливи… Ось візьміть. — Він подав Гнатові якийсь невеличкий плоский предмет. — Це знайшли в нього…

Гнат машинально поклав предмет до кишені й побрів у пустелю — навмання, не розбираючи дороги.

— Навіщо Кирила сюди занесло? — пробурмотів Томах, глдчувши поруч дихання Керрі Йоса.

— Квапився, — похмуро сказав той, дивлячись на мертвого Травицького. — Значить, розраховував устигнути.

— Куди встигнути? Всім обладнанням можна було управляти із спостережного пункту.

— Не всім. На його прохання монтажники встановили в ланцюзі захисту переносну камеру таймфага.

Вони зустрілися очима.

Станіслав зачекав, поки лікарі заберуть тіло Кирила, і сів на крило швидкольота — ждав Гната.

Перестало мжичити, і в просвіток між хмарами прозирнуло насторожене сонце.

Розділ 13

Оглянься вперед

Кирило Травицький загинув, так і не встигнувши сповістити, що він хотів довести своїм експериментом. Майже усі в управлінні вважали, що він загинув безглуздо, і тільки Богданов, Томах і Гнат були іншої думки, хоч і не мали доказів. Єдиний відомий факт: за завданням Травицького фахівці змонтували пересувну ТФ-камеру, але для чого вона знадобилася, не знав ніхто.

— Ясно як божий день: він хотів під час експерименту бути в ТФ-камері, — сказав після триденного розгляду нещасного випадку Томах на короткій нараді в керівника УАРС. — У камері була апаратура синхронізації пуску.

— Але як це перевірити? — буркнув Спенсер. — Так чи інакше, а конкретний винуватець загибелі Травицького — ваш відділ.

— Ми не знімаємо з себе провини, — блимнув почервонілими очима Керрі Йос. — Та, на жаль, Кирило не залишив жодних записів, які б відкрили нам його наміри, і що він мав перевірити — невідомо.

— А я думаю — чи випадковість це? — мовив Богданов, косуючи на Томаха. — Що як знову втрутилось Око?

Він, мабуть, згадав зникнення брата.

— Око не може бути байдужим, — похитав головою Керрі Йос. — У цьому випадку воно діяло б далеко рішучіше. Зникнення Василя Богданова, звісна річ, якось пов’язане з появою Ока, але в цій події багато загадкового й випадкового. Те ж саме можна сказати й про загибель Травицького. Між іншим, не завадило б перевірити характеристики змонтованої за його вказівкою ТФ-камери.

— А що це нам дасть?

— Не знаю. — Керрі потер пучкою шрамик на лобі. — Може, й нічого. Очі часом бувають сліпі, треба шукати серцем…

“Може, й нічого… — подумав за ним і Гнат. — І все-таки, що хотів перевірити Кирило? Нову конструкцію камери? Ціною життя? Безглуздя!.. Він або погано розраховував час на шляху до камери, або його просто затримали, от і не встиг долетіти. Але мета, мета?

Експеримент в Австралії пройшов вдало… якби не смерть Травицького. ТФ-промінь пронизав галактику і вихопився за її кордони, антени спіймали відбитий сигнал рід згустків матерії, що трапилися на шляху променя, і вчені засіли за нові розрахунки, з нетерпінням очікуючи великого вибуху на Тритоні.

Частота таймфага… нестандартна частота… Кирило не залишив записів щодо цього… не залишив…”

Гнат раптом згадав, як на місці загибелі Травицького один з лікарів сунув йому в руку якийсь плоский предмет — коробочку. Де ця коробочка? Може, в кишені? З досадою поморщився: костюм інший. Той, старий, місячної давності, вже, здається, в утилізаторі. Але не міг же він не перевірити кишені, перш ніж кинути костюм туди…

Вдома він понишпорив у шафі і намацав у кишені куртки жовту коробочку. Там щось торохтіло. Відкривши, побачив кристал домашнього відео. Гарячково налаштував відеопроектор і вставив молочно-білий циліндр в отвір копіра. На відеопласті з’явилося зображення кімнати, в якій біля пульта обчислювача сидів живий Травицький і розмовляв сам з собою.

— Кириле! — глухо мовив Гнат. — А всі гадали, що ти не лишив записів…

“Отже, проблема не розв’язується трансгресивно, — сказав Травицький, дивлячись кудись поперед себе. — Можливо, вона взагалі не розв’язується з позицій нашої фізики. Ти розберися Гнате, ти зможеш…”

Гнат скам’янів. Травицький, мертвий Травицький, звертався до нього, живого. Ніби знав, що Гнат перший почує його.

“Тепер далі. — Кирило змінив позу, поклав руку на пульт. — Експеримент необхідний, це безперечно, але я боюся, що мала потужність вибуху дасть якісно інші характеристики ТФ-поля. По-перше, бідність спектра і, можливо, навіть відсутність гармонік, на яких працюють таймфаги дальнього зв’язку. По-друге, варто ще раз наголосити, що ТФ-поле не має нічого спільного з матеріальним силовим полені, це властивість простору, пов’язана з його топологією. І по-третє… — Травицький звів очі, і в Гната до болю стиснулося серце. — По-третє, як знати — чи не скористається ще хто-небудь у галактиці частотами таймфагової мережі, які збудяться під час великого вибуху. Адже ми збираємося — не багато й не мало — струсонути всю ТФ-метрику простору…”

Зображення затяглося кольоровим туманом. Ледь чутно клацнув замок копіра, запис скінчився.

Кілька хвилин Гнат сидів непорушно, потім вийняв кристал відеозапису, одягнувся і вийшов з дому.

До Інституту ТФ-зв’язку він потрапив через годину, коли вже повечоріло. У знайомій лабораторії горіло світло, а на колишньому Гнатовому місці працював незнайомий опасистий чоловік у блакитному костюмі, що кидав виклик м’якому кольоровому комфорту кімнати.

Привітавшись і трохи повагавшись, Ромашин сів за пульт свого комбайна.

Спочатку Гнат пройшовся по етапах обчислення ТФ-вибуху, що забрало півтори години часу й силу-силенну енергії. Довелося вдатися до тонізуючих препаратів, хоч їх вживання під час роботи і заборонялося інструкцією. Результат обчислення нічим не різнився від попередніх висновків, та, власне, іншого Гнат і не чекав.

“Проблема не розв’язується трансгресивно”, — повторив він подумки слова Травицького. — Може, я проходжу повз вирішення, не помічаючи його? Всі характеристики вибуху розраховані з точністю до сорокового знака, частоти полів визначені, з Тритоном нічого не станеться, хіба що пробіжить п’ятибальна хвиля “тритонотрусу”… Що ж іще?

Спектр частот, — згадав він. — Кирило натякав про спектр частот, на яких працюють наші стаціонарні таймфаги… Що він хотів сказати? Струс усієї ТФ-метрики…”

Що хотів перевірити Травицький, здійснюючи експеримент в Австралії? Кирило летів до камери таймфага, щоб дізнатись, як впливає ударна ТФ-хвиля на стан каналів під час ТФ-передачі на частоті вибуху! Він вирішив випробувати дію хвилі на собі й… не встиг! Навіщо він летів? Хіба не можна було встановити в камері регістратори?!

Двічі під час роботи спрацьовував автомат психонавантаження, і двічі Гнат вимикав його, поки не заблокував намертво.

О другій годині ночі він тремтливими руками зняв контактор і зморено відкинувся на спинку крісла. Точно так сидів у цьому ж кріслі місяць тому Кирило Травицький, але Гнат того не знав. Минуло півгодини, перш ніж крізь стихаюче гудіння крові до мозку пробилися сторонні звуки. Гнат прислухався і збагнув, що то сигнал вхідного автомата. Хтось просив дозволу ввійти.

Гнат через силу підвівся й відчинив двері. Перед ним стояла Аларіка.

— Ти тут! О господи! — притиснулася до нього і міцно обняла за шию.

— Як ти мене знайшла?

— Думала, з тобою щось сталося… раптом заболіло серце… Цілий місяць ти не дзвонив, і я зрозуміла — тобі потрібна допомога, але просити її ти не…

— Не зміг би, — мовив Гнат і поцілував її в щоку. — В мене горе, Ріко, загинув Травицький…

— Я знаю… Але ж ти не винен.

— Може, й не винен. А все-таки… Він наштовхнув мене на одну думку!..

І цієї миті у Гната в мозку зринуло тривожне: “Тритон! Експеримент небезпечний! Мерщій в управління!..”

Він ступив крок, але ноги були як мотузяні. Гнат заточився і мало не впав. Перелякана Аларіка допомогла йому добратися до крісла, і він одразу потягнувся рукою до пульта зв’язку.

Кілька хвилин пішло на марні розшуки Керрі Йоса, потім Гнат згадав, що найлегше ж подзвонити диспетчеру відділу, і викликав чергового. Керрі Йос і Станіслав Томах мали тепер бути на Тритоні, і додзвонитися до них можна було тільки через спецканал рятувальної служби.

Спалахнув віом і перетворив лабораторію на диспетчерський пункт.

— Слухаю вас, — підвела голову статечна жінка-диспетчер з великими уважними очима.

Гнат назвав себе, коротко виклав своє прохання, і жінка зв’язалася з Тритоном.

— На Тритоні нікого з керівників експерименту “Галактичне просвічування” немає, — сказала вона, вислухавши відповіді абонентів. — Усі зараз на борту крейсера “Великий”. А Керрі Йос годину тому вилетів на Землю…

— Я-а-ак на Землю? — збентежено вигукнув Гнат. — Навіщо?..

Диспетчер із співчуттям поглянув на його розгублене обличчя, збираючись вимкнути зв’язок.

— Постривайте, — благав Гнат. — Тоді викличте Станіслава Томаха або Микиту Богданова, вони на крейсері…

Однак ні Томаха, ні Богданова на “Великому” теж не виявилося.

— Може, вас з’єднати з керівником експерименту, — перейнялася тривогою Ромашина диспетчер.

Гнат глянув на годинник: до початку експерименту лишалося трохи більше двох годин.

— Спробуйте, будь ласка, — хрипко мовив він і відкашлявся. — Хоча… ні, дякую, краще з’єднайте з ким-небудь з відповідальних за безпеку від управління.

Віом змигнув і зображення в ньому змінилося: замість круглого, приміщення диспетчерського пункту перед Гнатом відкрився трикутний командний зал крейсера “Великий”. Біля центрального пульта координатора команд стояла група людей, серед яких Ромашин упізнав Дикушина і всюдисущого Генрі Бассарда у формі офіціала УАРС. Певне, він тут і був офіціальним представником управління.

Бассард у відповідь на виклик з подивом глянув на диспетчера центру і підступив ближче до відеокамери.

— У вас до мене справа? — запитав він з притиском на останньому слові.

— До всіх, — хрипко проказав Гнат. — І до вас теж. Річ у тім, що я зробив нові обчислення ТФ-вибуху, врахувавши деякі сумніви… точніше, рекомендації Кирила Травицького. Експеримент проводити не можна, він небезпечний, і небезпечний насамперед не нам, а…

— Про що ви?! — перебив Гната Бассард. — Розрахунки вибуху зроблені давно, їх перевіряли спеціалісти, і ваші нові обчислення на основі “деяких сумнівів”… Погодьтеся, що говорити тепер, небезпечний чи ні запланований вибух… Та й самі ви визнаєте, що він загрожує не нам. А кому?

— Іншим… Іншим розумним істотам.

— Іншим? А хіба є докази, що інші існують? — запитав Бассард знущальним тоном.

— Не блазнюйте! Ми були на “Червоній книзі”…

— З цією вашою “Червоною книгою” ще треба розібратись. Я казав і не побоюся сказати знову, що то — міраж, фата моргана, чуєте? До речі, а яке нам діло до інших розумних істот? Експеримент не загрожує навіть Тритону, а ви оплакуєте всю галактику!

— В попередніх обчисленнях вибуху не враховано фазових переходів…

— Даруйте, мене ждуть. І повірте, ми зробили все необхідне для безпеки Системи. — Бассард повернувся до Гната спиною і через плече кинув: — Вас, здається, теж ждуть?

Кров ударила Гнатові в голову, стиснулися кулаки, але зусиллям волі він стримав себе. Отямився від голосу диспетчера. Жінка дивилася на нього з віома і щось говорила.

— Що? — не зрозумів її Гнат.

— Зв’язок у ТФ-діапазоні припиняю, — повторила диспетчер. — Наказано перейти на світловий і радіо. Вибачте…

Віом згас.

Гнат безпорадно глянув на Аларіку, що стояла поруч. Аларіка ніжно, як це вміють робити тільки жінки, провела рукою по його щоці.

З пульта пролунав тритональний сигнал загальної уваги. Гнат машинально ввімкнув віом.

— Передаємо оголошення, — сказав диктор Центрального інформбачення. — У зв’язку з проведенням експерименту на супутнику Нептуна Тритоні, пасажирські лінії таймфагів не працюватимуть з четвертої до шостої години за середньосонячним часом. Повторюю…

Гнат кинув погляд на відеобраслет: йшла четверта година ночі за московським часом.

“Це ж тепер я навіть зі Спенсером не встигну зв’язатитися. — Ромашина знову огорнув неспокій. — Особливо якщо він не на Землі…”

— Що ж робити? — запитав Гнат уголос.

— Треба летіти в управління, — рішуче мовила Аларіка, збагнувши всю складність ситуації. — Звідти ти зможеш потрапити на Тритон за розпорядженням Спесера.

— На Тритон — так, але не на крейсер “Великий”, а саме звідти керують експериментом. Може, додзвонимося…

— Ти ж чув, ТФ-зв’язок відключено, а радіозв’язок неоперативний. Ми ще встигнемо добратися до найближчої стоянки швидкольотів. Дорогою щось придумаємо…

Швидколіт злинув у нічне небо. Гнат відключив обмежувач швидкості, й апарат зразу подолав звуковий бар’єр, недозволений для машин цього класу.

У відділенні загальнотранспортної інспекції диспетчер почув сигнал контрольного супутника, схопився за голову й оголосив тривогу в повітряному коридорі, де з’явився порушник.

Усе б скінчилося щасливо, Якби Гнат не змінив горизонт — за звичкою рятувальника обрав найкоротший шлях до північного таймфага міста. Саме в цю хвилину після профілактичних робіт запустили один з орбітальних ліфтів. Ромашин не помітив у повітрі попереджувальних знаків, а коли попереду виріс світловий стовп, було вже пізно…

Патрульний автомат інспекції, який ішов на перехоплення порушника, встиг застосувати червону завісу, але на такій відстані компенсуюче силове поле лише трохи послабило силу удару. Швидколіт врізався в захисне поле ліфта (треба було йти на автоматі!” — майнула думка), тріснув і розлетівся прозорими бризками ковпак кабіни, скрикнула Аларіка, і на Гната впала ніч…

Опритомнів від болю і, ще не розплющивши очей, згадав катастрофу й крик Аларіки. Сперся на лікті, роздивився. Він лежав на схилі пагорба, а за кілька кроків, напівнакрита зім’ятим сидінням, під нерівною стіною кущів скорчилась Аларіка. Поодаль горів швидколіт, і на мокру від недавнього дощу траву, на бліде нерухоме обличчя жінки лягали оранжеві відблиски полум’я.

Гнат звівся на ноги, застогнавши від болю в спині, дошкутильгав до Аларіки і, відкинувши зім’яте сидіння, опустився на коліна.

— Ріко! — підклав їй під голову свої долоні. — Що з тобою, Ріко? Ну, не мовчи!..

Хтось доторкнувся до його плеча, Гнат озирнувся і побачив… Керрі Йоса.

— Ви?! Тут? А я шукаю вас… Аларіка — бачите?..

— Бачу. — Керрі Йос присів навпопічки біля жінки, намацуючи пульс у неї на зап’ясті, і запитав: — Навіщо ж ти шукав мене?

— Експеримент на Тритоні… але ось Аларіка!..

— З хвилини на хвилину прибуде швидка. Допоможи…

Удвох вони поклали Аларіку зручніше, вона застогнала, і Гнат ледве не закричав від радості: жива!

— Ну, експеримент — і що? — знову спитав Керрі Йос.

— Його треба негайно зупинити! Він небезпечний! — Гнат проковтнув у горлі давучий клубок.

— Ясніше, будь ласка, і коротше. — Керрі випростався, витер носовичком спітнілий лоб.

— ТФ-вибух дасть гармоніки частот вищого порядку — аж до світлового бар’єра, — пересилюючи млість, сказав Гнат. Потім благально зазирнув начальнику відділу безпеки в очі: — Де ж швидка? Я боюся за Аларіку!

— Не хвилюйся. У неї шок, але, думаю, нічого страшного. Ти сказав усе?

Гнат сів, винувато всміхнувся.

— Вибачте… Я перевантажив мозок роботою, а тут ще це. Проґавив попереджувальну зону ліфта. Вибачте… Що я казав? А… Отже, вибух на Тритоні збурить ТФ-поле на всіх частотах, а це значить, що таймфаги, які працюють, можуть під час вибуху розлетітися вщент. Щоправда, потужність збурюючої хвилі на тих частотах, що їх використовують наші таймфаги, мала, серйозних наслідків не буде, однак…

— Правильно, я передбачив це, ми виконаємо таймфаги на час експерименту.

— Це ще не все. Травицький подав думку: інші цивілізації в галактиці можуть використати в своїх ТФ-системах саме той діапазон, на який падає основна потужність вибуху.

— Припущення — не факт.

— Є і факти. Коли ми досліджували “дзеркала” на Шемалі, одне з них передало імпульс на тій самій частоті. Але головне — люли наш модуль після відвідання “Червоної книги” дослідили експерти, з’ясувалося, що він зазнав багатовекторного ТФ-резонансу якраз на небезпечних частотах! Чи можна після цього ризикувати? Адже вибух, хай йому чорт, рознесе ТФ-метрику на шматки, загинуть десятки тисяч розумних істот!.. — Гнат здригнувся від однієї цієї думки. — Я багато передумав після експерименту в Австралії. Микита мав слушність: треба підрахувати не те, що нам, людям, дадуть зірки, а що в кінцевому підсумку принесемо зіркам ми.

— Та-ак! — протягнув Керрі Йос, підносячи до очей браслет відео. — До вибуху близько години, але експеримент уже почався. Ти повідомив про свої висновки на крейсер?

— Намагався, проте… Там Бассард… Він не захотів мене зрозуміти.

Керрі якусь мить розмірковував, затим повернув кільце відео. В мініатюрному об’ємі передачі з’явилося обличчя головного диспетчера центру.

— Сигнал “Шторм” по всіх секторах УАРС! — наказав Керрі Йос. — Вимкнути і заблокувати не тільки пасажирські ТФ-лінії, а й лінії зв’язку та контролю, крім спецканалу! Системі СПАС на час експерименту відключити від прослуховування ТФ-діапазон, одразу після експерименту перейти на вищі регістри частот! Черговим патрулям перевірити ТФ-станції; вивести весь обслуговуючий персонал з апаратних на лініях, що з’єднують далекі зоряні системи!

Диспетчер дивився на Йоса, розкривши рота.

— Та ви що, Керрі? Відключивши ТФ-станції, ми мінімум на півроку перервемо сполучення в Системі! Щоб запустити канали, треба…

— Я знаю. Тому й не блокую станції зоряних систем, а тільки внутрісистемні таймфаги. Записав? — знову звернувся він до диспетчера. — Виконуй!

— Я зобов’язаний доповісти Спенсеру…

— Доповідай, але якнайшвидше. Хвилин за десять я зв’яжуся з ним.

Диспетчер мотнув головою, немов пробуджуючись зі сну, і відключився.

Керрі Йос повернувся до Гната, який усе ще сидів на землі. Аларіка глибоко зітхнула, і обидва водночас глянули на неї.

— Я побуду біля неї, — тихо мовив Керрі. — А ти бери мій швидколіт. Таймфагом ще встигнеш добратися до Австралійської бази. Там пересядеш на “Шукач”…

— Навіщо? — звів на нього почервонілі очі Гнат. — Легше зв’язатися з крейсером, вам повірять більше, ніж мені.

— Пізно. Таймер уже спрацював, і за годину реакція ТФ-ініціації досягне, кажучи словами спеціалістів, критичної межі. Зупинити експеримент можна, лише знищивши пускову автоматику чи… не знаю, що ще, про це ти подумаєш сам. І тільки ти одразу зможеш визначити, що треба робити на місці. Іншим потрібно ще пояснювати.

Керрі дістав з кишені куртки золотий значок, на якому було’зображено людину, що затуляє голову руками, і подав Гнату.

— Це сертифікат офіціала УАРС за сигналом “Шторм”. Візьми. Покажеш командирові “Шукача”. Карт-бланш на спецрейс візьмеш у сейфі в рубці крейсера, шифр на зворотному боці значка. Треба встигнути на Тритон і зупинити вибух. Роби що хочеш, але встигни! І повернись! Це наказ!

Гнат узяв значок, підвівся і скорчився від болю.

— Що таке? — з тривогою запитав Керрі.

— Спина… Нічого, мине…

Гнат поцілував Аларіку і попрямував до швидкольота Йоса. Оглянувся, на мить зупинився. Його обличчя відбило душевну муку. Керрі заспокійливо кивнув:

— Не хвилюйся за неї, синку. Все буде гаразд. Хай тобі щастить!

Подумки він уже бачив, як стартує з полігона потужний зореліт, беручи курс на Тритон, як тисячі, десятки тисяч людей уклякли біля віомів зв’язку, на станціях СПАС, готові на перший поклик кинутися на допомогу.

“Нелегко тобі доведеться, хлопче, — зітхнув він. — Але найважчий крок ти вже зробив — подумав про інших. Не про себе — про інших розумних істот! І, отже, подумав про майбутнє! А це дуже непросто — пам’ятати про інших, не знаючи, хто вони й де…”

“А чи не час втрутитися?” — почувся раптом у свідомості негучний голос.

“Ні, — подумки відповів Керрі. — Я й так уже втрутився. Він устигне…”

“Хочеш сказати, що контроль більше не потрібен?”

“Не контроль — спостереження. Вони зрозуміли натяк, я бачу. Але ще довго вони шукатимуть контакту з Оком. Доти, доки не пересвідчаться, що Око — це вони самі, тільки на десять тисяч років старші”.

“І все-таки зникати тобі рано. Довго ще людський слід буде для нас знаком особливої уваги, знаком біди, поки вони, наші предки й твої сучасники, не навчаться уважно дивитися собі під ноги…” — Голос виплив із свідомості й загубився в шумах зоряного вітру.

Керрі Йос, примружившись, дивився в нічне небо Землі.

— Вони навчаться, — прошепотів він. — Неодмінно навчаться.

1

Синектор — спеціаліст, який володіє “механізмами творчості”. Від слова “синектика” — складання різнорідних елементів у творчості.

2

Генріх Гейне.

Content

Головачев Василий Васильевич Простір неспокою

Василь Головачов ПРОСТІР НЕСПОКОЮ

Розділ 1 Гра

Розділ 2 Поява “дзеркал”

Розділ 3 Формула

Розділ 4 Дилеми

Розділ 5 Цунамі

Розділ 6 Старий завод

Розділ 7 Нарада

Розділ 8 Будні

Розділ 9 Тріас

Розділ 10 Принадність несподіванки

Розділ 11 “Червона книга”

Розділ 12 Австралійский експеримент

Розділ 13 Оглянься вперед

1