Фрідріх Дюрренматт

Суддя та його кат

Вранці третього листопада тисяча дев'ятсот сорок восьмого року Альфонс Кленін, поліцейський із Тванна, побачив на узбіччі дороги, яка веде із Ламбуенна (одне із сіл у Тессенберзі), поряд із порослою лісом ущелиною Тваннбах, синій «мерседес». Надворі був густий туман, як це часто траплялося цієї пізньої осені, і Кленін уже майже пройшов повз машину, а потім раптом різко повернувся. Він кинув неуважний погляд на переднє скло із каламутними дощовими патьоками, і йому здалося, ніби водій схилився на кермо. Спочатку він припустив, що чоловік п'яний, і це перше, що спало б на думку кожній порядній людині. Потім вирішив поговорити із незнайомим як особа цивільна, а не як поліцейський. І він підійшов до автомобіля із наміром розбудити заснулого, відвезти його до Тванна, а потім протверезити за допомогою гарячої борошняної зупи та чорної кави в готелі «Берен», бо хоча їздити п'яним за кермом і заборонялося, зате не заборонялося в нетверезому стані сидіти на водійському місці припаркованого на узбіччі автомобіля. Кленін відчинив двері автомобіля і по-батьківськи поклав заснулому руку на плече. І тієї самої миті зауважив, що чоловік мертвий. Його скроні були прострелені. Тепер Кленін також зауважив, що праві дверцята автомобіля відчинені. Крові було небагато, навіть темно-сірий плащ жертви не поплямився. Із кишені плаща поблискував кутик жовтого портмоне. Кленін витягнув портмоне і прочитав, що вбитого звали Ульріх Шмід, лейтенант поліції міста Берна.

Кленін не знав, що йому робити. На своїй посаді сільського поліцейського він ще ніколи не стикався із такою кривавою справою. Він нервово пройшовся вздовж краю тротуару сюди-туди. Коли сонце піднялося над туманом і освітило вбитого, Кленіну стало не по собі. Він повернувся до автомобіля, підняв сірий фетровий капелюх, який лежав під ногами жертви, і глибоко насунув убитому капелюха на голову, щоб не бачити рани на скронях. Після цього відчув себе краще.

Поліцейський перейшов на протилежний бік вулиці, що вела до Тванна, витер піт із чола і нарешті прийняв рішення. Він пересунув убитого на сусіднє із водійським крісло, дбайливо випростав його і припнув тіло шкіряним ременем, що його знайшов у машині, а сам сів за кермо.

Мотор не заводився, але Кленін без особливих зусиль до-штовхав-таки машину стрімкою вулицею вниз, до готелю. Там він заправився, і ніхто не запідозрив у респектабельній і нерухомій постаті мертвого. Це влаштовувало Кленіна, який ненавидів скандали.

Поки він їхав уздовж озера в напрямку Біля, туман знову насунувся щільніше і поглинув сонце. Ранок став темним, як останній день перед кінцем світу. Кленін потрапив у довгу чергу автомобілів, яка з незрозумілих причин просувалася повільніше, ніж це буває в такому тумані. Він мимохіть подумав, що цей темп нагадує похоронну процесію. Вбитий непорушно сидів поруч і тільки час від часу, коли на дорозі траплялися нерівності, кивав головою, мов старий мудрий китаєць, тому Кленін намагався не обганяти інші автомобілі. До Біля вони доїхали з великим запізненням.

У Білі почали розслідування цієї справи, а сумну знахідку передали у Берн, до комісара Берлаха, який раніше був безпосереднім начальником убитого.

Берлах багато років прожив за кордоном і став досить відомим криміналістом спершу в Константинополі, а згодом у Німеччині. Спершу він очолював кримінальну поліцію Франкфурта-на-Майні, але ще у тридцять третьому році повернувся до рідного міста. Причиною цього повернення стала не стільки любов Берлаха до Берна, який він часто називав своєю золотою труною, як ляпас, що його він дав одному високому посадовцю тодішнього нового німецького уряду. У Франкфурті тоді багато говорили про цей випадок, а в Берні до цього ставилися залежно від актуального стану європейської політики. Спочатку як до жахливої зухвалості. Згодом як до вартого осуду вчинку, який, щоправда, можна до певної міри зрозуміти. І, нарешті, як до справжньої, єдино правильної позиції швейцарця. Але до цього дійшло аж у сорок п'ятому.

Першим, що зробив Берлах у справі Шміда, був наказ протягом кількох днів тримати все в таємниці. Змусити підлеглих до виконання цього наказу він зміг, лише залучивши увесь свій авторитет.

— Нам відомо занадто мало, а газети — це взагалі одна із найбільш непотрібних речей, винайдених протягом останніх двох тисяч років, — сказав він.

Здається, він багато очікував від цього тримання справи в таємниці, на відміну від свого «шефа», доктора Люціуса Лютца, викладача курсу криміналістики в університеті. На бернське відгалуження родинного дерева цього службовця благотворно вплинув у сенсі спадщини багатий дядечко із Базеля. Лютц нещодавно повернувся до Берна після відвідин нью-йоркської та чиказької поліції і тепер був вражений тим, «на якому печерному рівні ведеться розслідування злочинів у столиці Швейцарської федерації». Саме так він сформулював свою думку директорові поліції Фрайбергерові під час спільної поїздки додому трамваєм.

Ще того самого ранку Берлах вдруге зателефонував до Біля, а потім пішов у родину Шьонлерів, де на Бантігерштрасе мешкав Шмід. Берлах крокував пішки донизу вулицями старого міста, через Нюдекбрюкке, як робив це завжди, бо, на його думку, Берн був занадто маленьким містом для «трамваїв і всякого такого».

Сходи далися важко, йому було вже за шістдесят, і в такі хвилини це гостро давалося взнаки; але вже за мить він стояв перед будинком Шьонлерів і дзвонив у двері.

Відчинила йому сама пані Шьонлер, невеличка, товстенька і досить приємна жіночка, вона відразу ж пустила Берлаха досередини, бо знала його.

— Цієї ночі Шмід змушений був терміново виїхати у відрядження, — сказав Берлах. — Цілком несподівано. Він просив мене надіслати йому дещо. Я хотів би, пані Шьонлер, якщо можна, пройти до його кімнати.

Жінка кивнула, і вони пройшли коридором повз картину у важкій золотій рамі. Берлах глянув на картину, це був «Острів мертвих». [1]

— А куди поїхав пан Шмід? — запитала товстунка, відчиняючи двері.

— За кордон, — відповів Берлах і подивився на стелю.

Вікно кімнати знаходилося на рівні землі, і через ворота саду було видно невеличкий парк із старими брунатними ялинами, які, мабуть, хворіли, бо земля була рясно вкрита хвоєю. Напевно, це була найкраща кімната в усьому будинку. Берлах підійшов до письмового столу і знову обдивився довкола. На дивані лежала краватка вбитого.

— Пан Шмід напевно у тропіках, правда, пане Берлах? — поцікавилася пані Шьонлер, якій явно кортіло дізнатися побільше. Берлах злякався:

— Ні, ні, він не у тропіках, радше в горах.

Пані Шьонлер зробила круглі очі і сплеснула руками.

— Господи, в Гімалаях?

— Десь там, — відповів Берлах. — Ви майже вгадали.

Він зазирнув до теки на письмовому столі і відразу ж затиснув її під пахвою.

— Ви знайшли те, що повинні надіслати панові Шміду?

— Так, так, знайшов.

Він ще раз озирнувся, але цього разу вже не затримував погляду на краватці.

— Він найкращий пожилець із усіх, хто у нас мешкав. Ніколи не траплялося жодних історій із жінками чи чогось подібного, — сказала пані Шьонлер.

Берлах пішов до дверей.

— Час від часу я посилатиму когось або приходитиму сам. У Шміда тут зберігаються важливі документи, і, можливо, вони будуть нам потрібні.

— А чи отримаю я від пана Шміда листівку з-за кордону? — поцікавилася пані Шьонлер. — Мій син збирає поштові марки.

Але Берлах звів брови до перенісся і насуплено подивився на пані Берлах.

— Гадаю, навряд, під час таких ділових поїздок переважно не надсилають ніяких листівок. Це заборонено.

Пані Шьонлер знову сплеснула руками, цього разу розчаровано.

— Що тільки не забороняє ця поліція!

Берлах вийшов дуже втішений, що нарешті вирвався з цього будинку.

Він був глибоко занурений у свої думки, тож пообідав не як завжди, у «Шмідштубе», а в ресторані «Театральний». Там він уважно гортав теку, взяту з помешкання Шміда, а після другої повернувся на своє робоче місце, де його вже очікувало повідомлення про те, що мертвого Шміда привезли із Біля. Але він відмовився від останнього візиту до свого колишнього підлеглого, бо не любив мерців і прагнув залишати їх у спокої. Від візиту до Лютца він би теж радо відмовився, але такої можливості не було. Тому замкнув папку Шміда у своєму письмовому столі, не переглядаючи її вмісту ще раз, запалив сигару і пішов до кімнати Лютца, добре знаючи, як той щоразу дратується, коли Берлах дозволяє собі палити в кабінеті керівництва. Тільки одного разу, багато років тому, Лютц дозволив собі зробити зауваження, але Берлах тільки відмахнувся від нього рукою, відповівши, що він десять років палив у кімнатах своїх начальників у Константинополі. Доконечна неможливість перевірити цей факт надавала зауваженню ваги.

Доктор Люціус Лютц зустрів Берлаха знервовано, бо, на його думку, у справі ще нічогісінько не було зроблено. Лютц запропонував підлеглому крісло біля свого письмового столу.

— Із Біля ніяких новин? — спитав Берлах.

— Поки що ніяких, — відповів Лютц.

— Це дивно, — сказав Берлах. — А вони ж там працюють як бджоли.

Берлах сів і неуважно зиркнув на картини Траффелета [2] на стінах, кольорові малюнки пером, на яких часом під командуванням генерала, а часом і без нього марширували солдати під великим прапором, що майорів на вітрі.

— І ось ми з вами вкотре пересвідчуємося, — почав Лютц. — Вкотре з острахом спостерігаємо, що у криміналістики в цій країні ще молоко на губах не обсохло. Я багато до чого звик у цьому кантоні, але коли цілком спокійно реагують на вбивство лейтенанта поліції, так, ніби це найзвичайніша у світі річ, такий випадок виставляє компетентність сільської поліції в особливо непривабливому світлі. Я досі перебуваю під глибоким враженням від цього.

— Заспокойтеся, пане Лютц, — відповів Берлах. — Наша сільська поліція підготована до виконання своїх обов'язків не гірше, ніж чиказька, і ми знайдемо того, хто вбив Шміда.

— Ви когось підозрюєте, комісаре Берлах?

Берлах довго дивився на Лютца, а потім сказав:

— Так, докторе Лютц, у мене є підозрюваний.

— Хто?

— Цього я не можу вам сказати.

— Це цікаво, — сказав Лютц. — Я знаю, комісаре, що ви завжди ладні виправдати будь-які помилки в застосуванні сучасних методів розслідування. Але не забувайте, що час не стоїть на місці і не зупиниться навіть задля найвідомішого криміналіста. У Нью-Йорку та Чикаго я бачив злочини, про які ви тут, у нашому любому мирному Берні, не маєте найменшого уявлення. І ось убито лейтенанта поліції, це певний знак того, що навіть тут, у будівлі, яка символізує державну безпеку, не все гаразд. Тепер ми просто зобов'язані діяти рішуче.

Берлах відповів, що так він і робить.

— Гаразд, — відповів Лютц і закашлявся.

На стіні цокав годинник.

Комісар обережно притиснув ліву руку до шлунку, а правою загасив сигару в попільничці, яку поставив перед ним Лютц. Берлах сказав, що вже досить давно почуває себе не дуже добре, і лікар висловлює стурбованість. У нього часто болить шлунок, тому він просив би доктора Лютца призначити йому заступника у справі Шміда, який міг би допомогти в розслідуванні. Сам Берлах хотів би провадити цю справу з-за письмового стола. Лютц не мав нічого проти.

— Кого б ви хотіли в заступники? — спитав він.

— Чанца, — відповів Берлах. — Він ще у відпустці, у Бернських Альпах, але можна його викликати.

— Цілком з вами згоден. Чанц належить до тих, хто завжди намагається бути в курсі останніх досягнень криміналістичної науки.

Після цього він повернувся до Берлаха спиною і почав розглядати двір сирітського притулку, по якому бігало повно дітей.

За мить Лютца нараз охопило нестримне бажання подискутувати з Берлахом про важливість сучасної криміналістичної науки. Він озирнувся, але Берлаха в кімнаті вже не було.

Незважаючи на те, що доходила п'ята, Берлах вирішив ще сьогодні з'їздити до Тванна, на місце злочину. Він узяв із собою Блаттера, високого опецькуватого поліцейського, надзвичайно мовчазного, за що Берлах йому дуже симпатизував. Блаттер був за кермом. У Тванні їх зустрів Кленін із насупленим обличчям, готовий вислухати неминучі докори. Але комісар був налаштований доброзичливо, потиснув Кленіну руку і сказав, що дуже радий побачити чоловіка, здатного самостійно мислити. Кленін сповнився гордістю, хоча і не зовсім збагнув, що саме мав на увазі комісар. Він відвів Берлаха вулицею в напрямку Тессенберга, до місця злочину. Блаттер сунув за ними, незадоволений з того, що доводиться іти пішки.

Берлаха здивувала назва Ламбуен.

— Німецькою село називається Ламлінген, — пояснив Кленін.

— Он воно що, — сказав Берлах. — Набагато краще.

Вони прийшли до місця злочину. Той бік вулиці, що знаходився праворуч від них у напрямку до Тванна, був огороджений кам'яним муром.

— Де стояла машина, Кленін?

— Тут, — відповів поліцейський і показав на вулицю. — Майже посеред дороги.

А оскільки Берлах майже не дивився в той бік, додав:

— Можливо, було б краще залишити машину із убитим тут?

— Чому? — спитав Берлах і подивився на шпилі гір Юра. — Мертвих слід забирати геть якомога швидше, їм уже нічого робити серед нас. Ви правильно зробили, що привезли Шміда до Біля.

Берлах підійшов до краю дороги і подивився вниз, у напрямку Тванна. Між ним і старовинним поселенням лежали тільки виноградники. Сонце вже зайшло. Вулиця повзла між будинками, мов змія, а на вокзалі стояв довгий товарняк.

— Унизу нічого не було чути, Кленін? — спитав він. — Місто так близько, звук пострілу мав би долинути.

— Не чути було нічого, окрім звуку мотора, який працював усю ніч, але ніхто не запідозрив нічого поганого.

— Звичайно, як же інакше.

Він знову подивився на виноградники.

— Як вино цього року, Кленін?

— Хороше. Можемо спробувати.

— Непогана ідея. Я б зараз не відмовився від скляночки молодого винця.

І він наступив правою ногою на щось тверде. Нахилився і підняв випростаними пальцями плаский, подовгастий, невеличкий металевий предмет. Кленін і Блаттер зацікавлено подивилися.

— Куля з револьвера, — сказав Блаттер.

— Як вам це вдалося? — здивувався Кленін.

— Випадково, — сказав Берлах, і вони спустилися до Тванна.

Молоде вино тваннських сортів винограду не пішло комісарові на користь, наступного ранку він зізнався, що цілу ніч блював.

Лютц зустрів комісара на сходах і стривожився станом його здоров'я. Він порадив йому піти до лікаря.

— Гаразд, — пробурмотів Берлах і додав, що лікарів він любить ще менше, ніж сучасну криміналістичну науку

Діставшись до свого робочого місця, Берлах відчув полегшення. Сів за письмовий стіл і витягнув теку померлого колеги.

Берлах усе ще уважно вивчав документи із теки, коли о десятій перед ним з'явився Чанц, який повернувся із відпустки ще попередньої ночі.

Берлах здригнувся, нараз йому здалося, що у дверях стоїть покійний Шмід. Чанц був убраний у такий самий плащ, який носив Шмід, і дуже подібний до Шмідового фетровий капелюх. Іншим було тільки обличчя — кругле і трохи просте.

— Дуже добре, що ви приїхали, Чанц, — сказав Берлах. — Нам треба поговорити про вбивство Шміда. Ви повинні долучитися до розслідування, бо я погано себе почуваю.

— Так, — сказав Чанц. — Я знаю.

Чанц сів, присунувши стілець до письмового столу Берлаха і поклавши на нього ліву руку. На столі лежала відкрита тека Шміда.

Берлах сперся на спинку свого крісла.

— Вам я можу сказати це, — почав він. — Між Константинополем і Берном я бачив тисячі поліцейських, хороших і поганих. Багато з них були нічим не кращими за тих бідолах, якими ми наповнюємо в'язниці, їх відрізняло тільки те, що вони випадково опинилися по інший бік закону. Але Шмід був найбільш здібним серед них, тут нема чого сказати. Він міг заткнути за пояс усіх нас. Тверезий розум, який знає, чого хоче, і мовчить про те, що знає. Він говорив тільки тоді, коли це було необхідно. Ми повинні брати з нього приклад, він мав велику перевагу над нами.

Чанц повільно повернув голову до Берлаха, відірвавши погляд від краєвиду за вікном, і сказав:

— Можливо.

Берлах не відчув у його голосі переконаності.

— Про його смерть відомо небагато, — продовжив комісар. — Ця куля — все, що у нас є.

І він поклав на стіл знайдену у Тванні кулю. Чанц взяв її в руки і оглянув.

— Із армійського револьвера, — сказав він і повернув кулю Берлаху.

Берлах закрив теку на своєму столі.

— Насамперед нам невідомо, що робив Шмід у Тванні чи Ламлінгені. У жодному разі це не була службова поїздка, інакше я би про це знав. У нас немає нічого, що пояснювало б причину його поїздки.

Чанц слухав Берлаха неуважно, поклав ногу на ногу і зауважив:

— Нам відомо тільки те, як убили Шміда.

— Звідки вам може бути це відомо? — спитав здивований комісар після паузи.

— Кермо в автомобілі Шміда розташоване зліва, кулю ви знайшли також з лівого боку вулиці, якщо дивитися з машини. У Тванні чули, як усю ніч працював мотор. Убивця зупинив Шміда на дорозі з Ламбуена до Тванна. Можливо, Шмід знав убивцю, бо інакше не зупинився б. Він відчинив убивці праві дверцята і повернувся назад за кермо. У цей момент його застрелили. Шмід не підозрював про наміри убивці.

Берлах трохи подумав і сказав:

— А зараз я хотів би все ж таки викурити сигару.

А після того, як припалив, додав:

— Маєте рацію, Чанц, приблизно так все і мало би виглядати із цим убивством, я хотів би вам вірити. Але це не пояснює, що робив Шмід на дорозі із Тванна до Ламлінгена.

Чанц зауважив, що під плащем на Шмідові був фрак.

— Цього я не знав, — сказав Берлах.

— Ви що, не бачили труп?

— Ні, я не люблю мертвих.

— Але це було і в протоколі.

— Протоколи я люблю ще менше.

Чанц промовчав.

Берлах сказав:

— Але це тільки ускладнює справу. Що робив Шмід у фраку біля ущелини Тваннбах?

Чанцові здавалося, що це, навпаки, спрощує справу. Поблизу Ламбуена точно живе небагато людей, які організовують вечірки для гостей у фраках.

Він витяг невеличкий кишеньковий календарик, який, за його словами, належав Шмідові.

— Я дивився у нього, — кивнув Берлах. — Нічого важливого там немає.

Чанц заперечив:

— На середу, другого листопада, Шмід запланував собі щось, позначене літерою «Г». Згідно з висновком судмедексперта, незадовго до півночі цього ж дня його вбили. Наступне «Г» стоїть навпроти середи, двадцять шостого, а потім у вівторок, вісімнадцятого жовтня.

— Це «Г» може означати що завгодно, — сказав Берлах. — Жіноче ім'я, наприклад, або щось інше.

— Навряд чи це жіноче ім'я. Подругу Шміда звати Анна, а він був серйозним чоловіком.

— Про неї я також вперше чую, — зізнався комісар і додав, побачивши здивування Чанца, — мене, Чанц, цікавить тільки те, хто вбив Шміда.

Той ввічливо відповів:

— Звичайно, — похитав головою і засміявся. — Що ви за людина, комісаре Берлах?

Берлах цілком серйозно відповів:

— Я великий старий чорний кіт, який любить ловити мишей.

Чанц довго не знав, що на це відповісти, і нарешті сказав:

— Кожного дня, який позначений літерою «Г», Шмід вбирався у фрак і їхав кудись у своєму «мерседесі».

— А це ви звідки знаєте?

— Від пані Шьонлер.

— Он воно як, — відповів Берлах і помовчав. Але потім додав: — Усе це факти.

Чанц уважно подивився на обличчя комісара, запалив цигарку і, повагавшись, сказав:

— Пан доктор Лютц сказав мені, що у вас є конкретний підозрюваний.

— Є, Чанце.

— Оскільки я ваш заступник у справі вбивства Шміда, чи не краще було б, якби ви назвали мені ім'я цього підозрюваного, комісаре Берлах?

— Бачите, — повільно сказав Берлах, зважуючи кожне слово так само ретельно, як і Чанц. — Моя підозра не базується на науковій криміналістиці, я не маю жодних доказів. Ви ж самі бачили, як мало мені відомо. Чесно кажучи, у мене є тільки ідея, хто б міг бути вбивцею, але той, кого це стосується, повинен ще дати докази своєї провини.

— Що ви маєте на увазі, комісаре? — спитав Чанц.

Берлах посміхнувся.

— Я мушу зачекати, поки достатньо буде непрямих доказів, щоб арештувати його.

— Якщо я повинен працювати разом із вами, було б добре знати, проти кого я маю скеровувати слідство, — ввічливо пояснив Чанц.

— Насамперед ми повинні бути об'єктивними. Це стосується як мене з моїми підозрами, так і вас із вашим розслідуванням. Я не знаю, чи підтвердиться моя підозра. Тому чекаю на ваше розслідування. Ви повинні встановити, хто вбив Шміда, незважаючи на мої підозри. Якщо вони правильні, то ви самі вийдете на цю людину, але, на відміну від мене, це буде спосіб безсторонній і науковий. Якщо ж я помиляюся і ви знайдете справжнього винного, то не буде необхідності називати ім'я людини, яку я даремно підозрював.

Вони помовчали, потім Берлах спитав:

— Ви згодні з такими методами праці?

Чанц помовчав кілька хвилин, перш ніж відповісти:

— Гаразд, нехай буде так.

— Що ви збираєтеся робити, Чанц?

Заступник підійшов до вікна.

— На сьогодні Шмід запланував «Г». Я хочу поїхати до Ламбуена і розвідати, що зможу. Я вирушаю о сьомій, так само, як це робив Шмід, коли вибирався до Тессенберга.

Він знову обернувся і спитав ввічливо, але ніби жартома:

— Ви поїдете зі мною, комісаре?

— Так, Чанц, поїду, — несподівано відповів Берлах.

— Гаразд, — трохи розгублено сказав Чанц, не сподіваючись на таку відповідь. — О сьомій.

У дверях він ще раз озирнувся.

— Ви також ходили до пані Шьонлер, комісаре. Нічого там не знайшли?

Перед тим як відповісти, Берлах замкнув теку в шухляді письмового столу.

— Ні, Чанце, — нарешті мовив він. — Нічого я там не знайшов. Ви можете йти.

О сьомій Чанц приїхав до Берлаха в Альтенберг, де комісар мешкав від тридцять третього року у будинку на березі Ааре. Ішов дощ, і швидку поліцейську машину занесло на повороті біля моста Нюдекбрюкке. Але Чанц впорався із керуванням. На вулиці Альтенберг він їхав повільно, бо ще ніколи не був удома у Берлаха і намагався крізь мокрі шиби авто розгледіти номер будинку, що зробити було не просто. Він двічі посигналив, але ніхто не відгукнувся, тоді Чанц вийшов із машини і пройшов під дощем до дверей будинку. Після короткого вагання він відразу ж натиснув на клямку, бо не міг у темряві знайти дзвінок. Двері були незачиненими, і Чанц зайшов до передпокою. Навпроти побачив напіввідчинені двері, крізь які соталося світло. Підійшов до дверей і постукав, але відповіді не було. Тоді розчахнув двері. Перед ним була вітальня. На стінах — полиці з книгами. Берлах лежав на дивані. Комісар спав, хоча виглядав готовим до поїздки на озеро в Білі і був убраний у зимове пальто. У руці він тримав книгу. Чанц прислухався до його рівного дихання і нерішуче зупинився. Сон старого чоловіка і велика кількість книжок викликали у нього тривогу. Він уважно озирнувся довкола. У кімнаті не було вікон, зате двері у кожній стіні, мабуть, вели до сусідніх кімнат. Посередині стояв великий письмовий стіл. Поглянувши на цей стіл, Чанц отетерів: бо на ньому лежала велика бронзова змія.

— Я привіз її з Константинополя, — долинув із дивана тихий голос, і Берлах піднявся. — Бачите, Чанц, я вже в пальті, можемо їхати.

— Вибачте, — сказав Чанц, усе ще здивований. — Ви спали і не чули, як я зайшов. Я не знайшов дзвінка на вхідних дверях.

— Там немає дзвінка, він не потрібен. Вхідні двері завжди відчинені.

— І коли вас немає вдома, також?

— І коли мене немає вдома, також. Це завжди інтригує, коли повертаєшся додому і не знаєш, вкрадено щось чи ні.

Чанц засміявся і взяв до рук змію з Константинополя.

— Одного разу мене нею мало не вбили, — іронічно зауважив комісар, і тільки після цього Чанц зауважив, що голова змії — це ручка, а її тіло має гостроту леза. Він вражено розглядав орнаменти, які прикрашали цю страшну зброю. Берлах зупинився біля нього.

— Будьте мудрими, як змії, — сказав він і довго й уважно розглядав Чанца. А потім посміхнувся. — 1 ніжними, як голуби.

Потім легко взяв Чанца за плече.

— Я вперше за кілька днів заснув. Клятий шлунок.

— Погано? — спитав Чанц.

— Так, погано, — холодно відповів комісар.

— Вам слід залишитися вдома, пане Берлах. На вулиці холодно і дощ.

Берлах знову подивився на Чанца і засміявся.

— Дурниці, адже потрібно знайти вбивцю. Чи вас би влаштувало, якби я залишився вдома?

Коли вони вже сиділи в машині і їхали вздовж мосту Нюдекбрюкке, Берлах спитав:

— Чому ви не поїхали через Аарегауерштальден до Цолліко-фена, Чанц, це ж ближче, ніж через місто?

— Бо я хочу їхати до Тванна не через Цоллікофен-Біль, а через Керцерс-Ерлах.

— Це незвичний маршрут.

— Не такий уже й незвичний, комісаре.

Вони продовжували подорож мовчки. Повз них пропливали вогні міста. Але коли проїздили через Бетлегем, Чанц спитав:

— Ви колись їздили зі Шмідом?

— Так, і не раз. Він був обережним водієм. — І Берлах із осудом подивився на спідометр, який доходив до поділки десять тисяч.

Чанц трохи збавив швидкість.

— Я одного разу їхав зі Шмідом. Страшенно повільно. Пригадую, що він якось дивно називав свою машину. Він вимовив це слово, коли заправлявся. Не пам'ятаєте, що це було за ім'я? Ніяк не можу пригадати.

— Він називав свою машину синім Хароном, — відповів Берлах.

— Харон — це з якогось грецького міфу, я не помиляюсь?

— Харон возив мертвих до підземного царства, Чанц.

— У Шміда були багаті батьки, і він вчився в гімназії. Мої не могли собі цього дозволити. Тому він знав, хто такий Харон, а я не знаю.

Берлах сховав руки в кишені і знову зиркнув на спідометр.

— Це правда, Чанц, — сказав він. — Шмід був освіченим, знав греку і латину, у нього було велике майбутнє, бо він мав диплом, але я би все ж скинув швидкість до ста.

Відразу після того, як минули Гюмменен, машина різко загальмувала біля заправки. До них підійшов чоловік, маючи намір обслужити.

— Поліція, — сказав Чанц. — Нам потрібна інформація.

Вони бачили нечіткі контури зацікавленого і трохи наляканого обличчя, яке нахилилося до машини.

— Чи не зупинявся біля вас близько двох днів тому водій, який називав свою машину синім Хароном?

Чоловік здивовано похитав головою, заперечуючи, а Чанц вів далі:

— Ми хотіли б поспитати у всіх.

На заправці у Керцерсі теж ніхто нічого не знав.

Берлах пробурчав:

— Те, що ви робите, не має жодного змісту.

В Ерлаху Чанцові пощастило. Там йому сказали, що бачили одного такого в середу ввечері.

— От бачите, — сказав Чанц, коли вони біля Ландерона повернули на дорогу до Ноєнбурга-Біля. — Тепер ми знаємо, що в середу ввечері Шмід їхав через Керцерс-Інс.

— Ви переконані? — спитав комісар.

— Я ж дав вам стовідсотковий доказ.

— Доказ справді неспростовний, але що це дає вам, Чанц? — спитав Берлах.

— Так воно вже буває. Усе, що ми знаємо, може згодом допомогти, — відповів Чанц.

— Ви знову маєте рацію, — мовив Берлах і подивився в бік озера. Дощ припинився. Після Нойвевілля озеро вже можна було розгледіти крізь туман. Вони в'їхали до Лігерца. Чанц вів машину повільно, шукаючи поворот на Ламбуен.

І от машина видерлася поміж виноградниками. Берлах відчинив вікно і подивився вниз, на озеро. Над островом Святого Петра [3] яскравіло кілька зірок. У воді відбивалося світло, а по озеру плив моторний човен. Берлах подумав, що як на цю пору року пізнувато. Перед ними в глибині лежав Тванн, а за ними Лігерц.

Вони повернули і поїхали до лісу, який бовванів попереду в сутінках. Чанц був трохи невпевний і висловив припущення, що ця дорога може вести і до Шерлеца. Зупинив перехожого і поспитав:

— Ми правильно їдемо на Ламбуен?

— Весь час прямо, а побіля білих будинків на початку лісу повернете праворуч, у ліс, — відповів перехожий у шкіряному піджаку і посвистів своєму білому песику із чорною мордою, який бавився у світлі фар.

— Пінг-Пінг, ходімо!

Вони виїхали із виноградників і невдовзі були вже в лісі. Їм назустріч сунули ялини, що у світлі фар нагадували безкінечну колонаду. Дорога була вузенька і погано асфальтована, раз по раз у скло стукало гілля. Праворуч від них почався різкий спуск. Чанц їхав так повільно, що було чути шурхіт води в глибині під ними.

— Ущелина Тваннбах, — сказав Чанц. — На тому боці дорога до Тванна.

Ліворуч у присмерку час від часу поблискували білизною скелі. Усе інше здавалося темним через молодий місяць на небі. Дорога більше не спускалася, і річка тепер текла поряд із ними. Вони повернули ліворуч і їхали через міст. Перед ними стелилася дорога із Тванна на Ламбуен. Чанц зупинився, загасив фари, і вони опинилися у цілковитій темряві.

— І що тепер? — спитав Берлах.

— Тепер зачекаємо. Уже за двадцять восьма.

Вони прочекали до восьмої, але нічого не трапилося, тоді Берлах вирішив допитатися у Чанца, що той планує робити далі.

— Ще нічого конкретного не планував, комісаре. Я ще не так давно займаюся цією справою, та ви і самі наразі ні в чому не впевнені, хоча у вас і є підозра. Сьогодні я роблю ставку на те, що цього вечора в місці, куди їхав Шмід, збереться певне товариство, і ми зможемо побачити когось із них, бо в наш час товариство, де вимагається фрак, повинно бути доволі великим. Ясна річ, це лише припущення, комісаре, але в нашій професії припущення для того й існують, щоб їх перевіряти.

Берлах скептично зауважив у відповідь на ці умовиводи підлеглого, що розслідування поліції Біля, Ноєнштадта [4], Тванна і Ламбуена, яке повинно було з'ясувати обставини перебування Шміда у Тессенберзі, не дали результату.

Чанц відповів, що це свідчить тільки про більшу спритність убивці Шміда від поліції Біля і Ноєнштадта.

Берлах спитав, звідки в нього такі дані.

— Я нікого не підозрюю, — сказав Чанц. — Але той, хто вбив Шміда, викликає у мене повагу, хоч, звісно, в цьому разі взагалі чи й можна говорити про повагу.

Берлах сидів нерухомо, ледь піднявши плечі, і уважно слухав:

— І ви збираєтеся піймати цього чоловіка, до якого відчуваєте повагу?

— Сподіваюся, що мені це пощастить зробити, комісаре.

Вони знову помовчали і зачекали. І тут щось зблиснуло у лісі Тванна. Їх засліпило різке світло автомобільних фар. Повз них у напрямку Ламбуена проїхав і зник у темряві лімузин.

Чанц завів мотор. Слідом їхали ще два автомобілі, великі, темні, повні людей. Чанц поїхав за ними. Ліс закінчився. Вони проїхали повз ресторан, вивіску якого було видно завдяки світлу, що лилося крізь відчинені двері, потім минули кілька сільських будинків, а вогні останньої машини все ще світилися попереду.

Вони доїхали до широкої рівнини Тессенберга. Небо було чистим, і на ньому яскраво світилися — Вега на заході, Капелла на сході, Альдебаран і вогнистий Юпітер.

Дорога повернула на північ, і попереду з'явилися темні лінії Шпітцберга і Хассераля, біля підніжжя яких світилися вогні сіл Ламбуена, Діссе і Нодса.

Машини попереду повернули ліворуч, на польову дорогу, і Чанн зупинився. Він опустив шибку і висунувся з неї. У полі можна було роздивитися нечіткий силует будинку, оточеного тополями, його ґанок був освітлений, і перед ним зупинялися автомобілі. Звідти долинали голоси, але потім усі зайшли досередини, і стало тихо. Світло над входом згасло.

— Вони більше нікого не чекають, — сказав Чанц.

Берлах вийшов назовні, із задоволенням вдихнув холодне нічне повітря. Він спостерігав, як Чанц припаркував машину з правого боку, з'їхавши майже в поле, бо дорога на Ламбуен була вузькою. Нарешті Чанц теж вийшов із машини і підійшов до комісара. Вони попрямували немощеною стежкою до будинку посеред поля. Земля була грузькою, всюди стояли калюжі, мабуть, тут також пройшов дощ.

Підійшли до низького муру, але ворота, що вели всередину, виявилися замкненими. Іржаві залізні прути, крізь які вони розглядали будинок, здіймалися понад муром.

Сад світив голими гілками дерев, а поміж тополями, неначе великі тварини, лежали лімузини. Світло не пробивалося назовні, і все це справляло досить похмуре враження.

У темряві вони ледь змогли розгледіти таблицю, що криво висіла посередині заґратованих дверей, мабуть, вилетів один із цвяхів, якими вона була прибита. Чанц посвітив кишеньковим ліхтариком, прихопленим із машини. На таблиці була намальована велика літера Г.

Потім вони знову опинилися в темряві.

— Бачите, моє припущення було правильним, — сказав Чанц. — Я стрельнув навмання, а поцілив влучно.

І додав, задоволений собою:

— А тепер пригостіть мене сигарою, комісаре, я заслужив.

Берлах дав йому сигару.

— Залишилося довідатися, що означає це «Г».

— Це не складно: Ґастманн.

— Чому?

— Я подивився в телефонному довіднику. У Ламбуені є тільки два «Г».

Берлах здивовано засміявся і сказав:

— А це не може бути те друге «Г»?

— Ні, друге «Г» належить жандармерії [5]. Хіба що ви припускаєте, що жандарм може мати щось спільне із цим убивством.

— Усе можливо, Чанц, — відповів комісар.

Чанц запалив сірника, але на сильному вітрі прикурити йому вдалося не відразу. Вітер люто трусив тополями.

Берлах дивувався, чому поліція Ламбуена, Діссе і Ліньєра не звернула уваги на цього Ґастманна, адже його будинок знаходиться у відкритому полі і цей дім добре видно з Ламбуена. Непомітно зібрати тут таке велике товариство взагалі практично неможливо, навпаки, це відразу ж повинно впадати в око, особливо в такій глушині. Чанц також не зміг цього пояснити.

Вони вирішили оглянути все довкола будинку і розійшлися в різні боки.

Чанц зник у темряві, і Берлах залишився сам. Він пішов праворуч, піднявши комір пальта догори, бо було холодно. У шлунку знову відчувалася важкість, щось боляче кололо зсередини, на чолі виступив холодний піт. Він пішов уздовж муру, повернув праворуч. Будинок і далі ховався в цілковитій темряві.

Берлах зупинився і сперся на мур. Під самим лісом він бачив вогні Ламбуена і пішов у напрямку до них. Мур знову змінив напрямок його руху, цього разу на захід. Задня стіна будинку була освітлена, з вікон на першому поверсі пробивалося яскраве світло. Чулися звуки рояля, а коли він прислухався уважніше, збагнув, що грають Баха.

Він пішов далі. Згідно з його розрахунками, мав би вже зустрітися з Чанцом, і він напружено вдивлявся в залитий світлом простір, тому занадто пізно зауважив, що навпроти стоїть якийсь звір.

Берлах непогано знався на тваринах, але такого велетенського чудовиська ще не бачив. Хоча він не міг розгледіти деталей, а лише силует, який підіймався над освітленою ділянкою землі, тварюка виглядала такою страшною, що Берлах боявся поворухнутися. Він бачив, як звір повільно і ніби випадково повернув голову, втупившись у комісара двома круглими, неначе світлі, але порожні кола, очима.

Несподіваність цієї зустрічі, велетенські розміри тварини і її незвичайність змусили Берлаха вклякнути на місці. Він продовжував чітко мислити, але забув про необхідність діяти. Дивився на тварину без остраху, але не міг поворухнутися. Ось укотре зло притягнуло його до себе, привабило складною загадкою, яку кортить розгадати.

Раптом пес кинувся на нього, став велетенською тінню, що впала згори, випущеним на волю страховиськом, втіленням сили і бажання вбивати. Берлах упав під тягарем розлюченої тварюки. Ледь устиг затулити лівим рукавом горло, але не видав із себе жодного звуку, жодного зляканого крику. Усе це видалося йому вкрай природним, підпорядкованим законам цього світу.

Але ще до того, як пес встиг покалічити йому ліву руку, на якій зосередив усю свою лють, Берлах почув постріл, тіло над ним здригнулося, по долоні потекла кров. Пес був мертвий.

Тварина лежала на ньому важким тягарем, і Берлах провів рукою вздовж гладенького вологого хутра. Потім важко підвівся і витер долоню об ріденьку траву. Підійшов Чанц і сховав револьвер назад у кишеню.

— Ви не поранені, комісаре? — спитав він і з недовірою подивився на знівечений лівий рукав пальта.

— Ні, він не зміг прокусити.

Чанц нахилився і повернув голову тварини до світла, яке заломилося в мертвих очах.

— Зуби, як у дикого звіра, — сказав він і здригнувся. — Він роздер би вас на шматки, комісаре.

— Ви врятували мені життя, Чанц.

Той лише спитав:

— Ви ніколи не носите зброї?

Берлах ворухнув ногою нерухому масу перед собою.

— Рідко, Чанц, — відповів він, і вони помовчали.

Мертвий пес лежав на голій брудній землі, і вони дивилися на нього згори. Біля їхніх ніг розпливалася велетенська чорна калюжа крові, що витікала з його горла, мов вулканічна лава.

Після того як вони знову підвели голови, картина довкола них змінилася. Музика замовкла, з освітлених вікон піднялися завіси, і люди у вечірньому одязі висипали назовні. Берлах і Чанц подивилися одне на одного, бо їм було соромно опинитися відразу перед таким численним трибуналом, та ще й у забутій Богом глушині, де дідько каже надобраніч, як із роздратуванням подумав Берлах.

У середньому із п'яти вікон стояв один чоловік, відділений від решти натовпу. Чоловік дивним дзвінким голосом спитав, що вони там роблять.

— Поліція, — спокійно відповів Берлах і додав, що вони хотіли б поговорити із паном Ґастманном.

Чоловік зауважив, що його дивує необхідність вбивати пса для того, щоб порозмовляти із паном Ґастманном, а крім того, йому більше до вподоби слухати Баха, після чого він знову зачинив вікно. Зробив це впевненим рухом, без зайвого поспіху, а говорив без обурення, радше з великою байдужістю.

Із вікон долинали голоси і вигуки: «Нечувано!», «Що ви на це, пане директоре?», «Скандал», «Що ця поліція собі дозволяє, пане радник?» Потім люди знов позаходили до будинку, вікна зачилинися, і все затихло.

Обом поліцейським не залишилося нічого іншого, як піти геть. Перед входом до воріт загорожі саду на них чекали. Це була одна-єдина постать, яка збуджено ходила сюди-туди.

— Швидко дайте світла, — прошепотів Берлах Чанцу, і у промінці світла кишенькового ліхтарика з'явилося товсте, підпухле обличчя, не те щоб зовсім пересічне, але трохи примітивне, — воно нависало над елегантним вечірнім костюмом. На пальці поблискував великий перстень. Після тихого шепоту Берлаха світло знову згасло.

— Хто ви такий, чорт забирай? — гаркнув товстун.

— Комісар Берлах, а ви — пан Ґастманн?

— Я — національний радник фон Швенді, полковник фон Швенді, дідько би вас забрав, якого чорта ви тут стріляєте?

— Ми провадимо розслідування і мусимо поговорити із паном Ґастманном, пане радник, — невимушено відповів Берлах.

Але радника було складно заспокоїти. Він продовжував кричати:

— Ви, мабуть, сепаратист, хіба ні?

— Пане радник, ви помиляєтеся, я не маю стосунку до проблем локального патріотизму, — обережно зауважив Берлах.

Але не встиг Берлах продовжити свою думку, як радник урвав його мову ще більш знервовано.

— Отже, — комуніст! — проревів він. — Я не дозволю стріляти, коли грає музика! Я категорично забороняю будь-які демонстрації проти західної цивілізації. Інакше швейцарська армія наведе лад!

Позаяк радник виглядав цілком дезорієнтованим, Берлах змушений був вдатися до іншої методи:

— Чанц, те, що говорить пан радник, не треба заносити до протоколу, — діловито наказав він.

Радник миттєво протверезів.

— Який ще протокол?

Берлах пояснив, що він комісар поліції Берна і провадить розслідування вбивства лейтенанта поліції Шміда. Загалом він зобов'язаний заносити до протоколу всі відповіді людей на свої питання, але оскільки пан, — він зупинився і подумав, котрий із чинів зараз назвати, — пан полковник, здається, неправильно оцінює ситуацію, він не вноситиме цієї відповіді до протоколу.

Полковник був ошелешений.

— То ви з поліції? — сказав він. — Це вже зовсім інша річ.

Радник попросив вибачити його, бо сьогодні був обід у турецькому посольстві, після обіду його обрали головою «Об'єднання швейцарських лицарів», а після всього цього йому ще довелося підняти почесний кубок у кнайпі, де збирається Товариство гельветів [6]. Окрім того, вранці він був на позачерговому скликанні фракції своєї партії, а тепер ось цей прийом у Ґастманна, на який запрошено всесвітньо відомого піаніста. Він страшенно втомився.

Берлах ще раз спитав, чи могли б вони побачити пана Ґастманна.

— А що ви хотіли від Ґастманна? — поцікавився фон Швенді. — Що він має спільного із убитим лейтенантом поліції?

Минулої середи Шмід був у нього в гостях, а дорогою додому його вбили.

— Ось вам, будь ласка, і перші неприємності, — відповів фон Швенді. — Все через те, що Ґастманн запрошує всіх підряд, а потім починається ось таке.

Він замовк і замислився.

— Я адвокат Ґастманна, — врешті продовжив він. — Але чому ви прийшли саме цієї ночі? Можна ж було принаймні зателефонувати.

— Ми щойно довідалися про зв'язок убивства із Ґастманном, — пояснив Берлах.

Але полковник і далі виглядав невдоволеним.

— А що трапилося з псом?

— Він кинувся на мене, і Чанц змушений був вистрелити.

— Тоді все гаразд, — досить привітно сказав фон Швенді. — Із Ґастманном зараз справді неможливо поговорити, навіть поліція мусить часом рахуватися із певними світськими формальностями. Я завтра приїду до вас і ще сьогодні переговорю із Ґастманном. У вас часом немає фото Шміда?

Берлах витяг із портмоне фотографію і дав її фон Швенді.

— Дякую, — сказав радник, кивнув і пішов до будинку.

Берлах і Чанц знову опинилися самі перед заіржавілими ворітьми саду, у будинку нічого не змінилося.

— Проти національного радника нічого не вдієш, — сказав Берлах. — А якщо він, окрім того, ще й полковник і адвокат, то це три чорти в одному тілі. Ось ми застрягли на місці з нашим вбивством і не можемо нічого зробити.

Чанц мовчав і напружено думав. Потім сказав:

— Дев'ята, комісаре. Мені здається, що зараз найкраще було б поїхати до дільничного поліцейського Ламбуена і поговорити з ним про цього Ґастманна.

— Хороша ідея, — відповів Берлах. — Так і зробіть. Спробуйте з'ясувати, чому в Ламбуені нічого не знають про візит Шміда до Ґастманна. А я піду до невеличкого ресторану поблизу міжгір'я, щоб задобрити чимось свій шлунок, і зачекаю на вас там.

Вони повернулися до машини тією ж стежкою. Чанц завів мотор, і за кілька хвилин вони були вже в Ламбуені.

Поліцейський сидів у кнайпі за одним столом із Кленіном, який приїхав із Тванна. Вони розмістилися трохи осторонь інших відвідувачів, мабуть, їм потрібно було поговорити. Поліцейський Ламбуена був невисоким, товстеньким і рудим. Його звали Жан Р'єр Шарнель.

Чанц підсів до них, і невдовзі їхня недовіра до бернського колеги розтанула. Шарнелеві не подобалося лише те, що замість французької йому доводилося говорити німецькою, якою він володів значно гірше. Вони пили біле вино, і Чанц замовив до нього хліб і сир. Він не сказав, що вони побували у Ґастманна, а запитав, чи мають його колеги вже якийсь слід.

— Ні, — сказав Шарнель, змішуючи німецькі слова з французькими. — Ніякого сліду вбивці. Поки ще нічого не знайшли.

На його думку, єдиним підозрюваним у всьому селі може бути хіба що пан Ґастманн, він купив будинок Рольє, і до нього завжди приїздить багато гостей, а в середу він влаштував великий прийом. Але Шміда серед них не було. Ґастманн навіть не чув такого прізвища.

— Non, Шміда у Ґастманна не було, це аж ніяк impossible. Зовсім неможливо.

Чанц вслухався у цю суміш двох мов і відповів, що варто було б також спитати в інших гостей, які того дня були у Ґастманна.

Кленін вже так і зробив, поговоривши із одним знайомим письменником, який живе у Шернельці над Лігерцом, той письменник був у середу у Ґастманна. Він також нічого не знає про Шміда, не чув такого прізвища і гадає, що навряд чи хоча б один поліцейський коли-небудь бував у Ґастманна.

— Отже, письменник, — сказав Чанц і наморщив чоло. — Доведеться поговорити з цим типом особисто. З літераторами справа завжди виглядає сумнівно, але з цим гіперосвіченим я ще впораюся.

— Хто він такий, цей Ґастманн? — спитав він потім.

— Дуже багатий мсьє, — захоплено відповів поліцейський Ламбуена. — Грошей і кури не клюють. Аристократ. Він давати королівський чайові моя наречена, — і він гордо показав на кельнерку. — Але не тому, що вона подобатися йому. Impossible.

— А чим він займається?

— Філософ.

— Що ви маєте на увазі, Шарнель?

— Багато думати, нічого не робити.

— Але ж він мусить якось заробляти гроші?

Шарнель похитав головою.

— Він не заробляти гроші, він мати гроші. Він платити податки за весь Ламбуен. Це досить. Ґастманн найкращий у весь кантон.

— Виглядає, що ми мусимо-таки ґрунтовно допитати цього Ґастманна, — вирішив Чанц. — Я завтра поїду до нього.

— Увага на його пес, — застеріг Шарнель. — Він має дужий небезпека.

Чанц підвівся і поплескав поліцейського з Ламбуена по плечу.

— Не хвилюйтеся, йому я вже якось дам раду.

Уже була десята, коли Чанц попрощався із Кленіном та Шарнелем, щоб їхати до ресторану біля ущелини, де на нього чекав Берлах. Але в тому місці, де стежка вела від дороги до будинку Ґастманна, він ще раз зупинився. Вийшов і повільно рушив до воріт саду, а потім уздовж загорожі. У будинку скрізь було темно і самотньо, як і раніше, довкола височіли тополі, хилилися від вітру. Лімузини все ще стояли у парку. Але Чанц не обійшов будинок довкола, а зупинився біля місця, з якого було видно освітлену задню частину дому, там у жовтих шибах постійно з'являлися і зникали людські силуети, і Чанц притиснувся до загорожі, щоб його не побачили. Він подивився на поле. Але пса вже не було на землі, мабуть, хтось прибрав його звідси, залишилася тільки калюжа крові, яка виблискувала чорно у світлі вікон. Чанц повернувся до машини.

У ресторані над ущелиною Берлаха вже не було. Шинкарка сказала, що він пішов звідси ще півгодини тому в напрямку Тванна. Випив лише келишок горілки і витратив на це не більше п'яти хвилин.

Чанц розмірковував над тим, що надумав старий, але роздуми тривали недовго, бо вузька вулиця вимагала зосередження. Він проїхав міст, на якому вони перед тим чекали, а потім спустився до лісу.

Там довелося пережити дивну і трохи моторошну пригоду, яка змусила його замислитися. Він їхав швидко, і раптом у нього перед очима з глибини темряви зблиснула поверхня озера — нічне дзеркало посеред білих скель. Напевно, він уже доїхав до місця скоєння злочину. Тут від скелі відокремилася темна постать і махнула, зупиняючи машину.

Чанц мимохіть зупинився, хоча тут же пошкодував про це, бо нараз його пройняла думка, що зараз із ним відбувається те самісіньке, що і зі Шмідом незадовго до вбивства. Він сягнув до кишені пальта і схопився за револьвер, холодний доторк якого заспокоював. Постать наблизилася. Тепер Чанц розгледів, що то був Берлах, але це не зняло його напруги, навпаки, він зблід від потаємного жаху, не усвідомлюючи причини свого переляку. Берлах нахилився до нього, і вони втупилися одне одному в очі, здавалося, це тривало багато годин, хоча насправді йшлося про якісь секунди. Ніхто з них не вимовив ні слова, а їхні очі були кам'яними. Тоді Берлах сів у машину, а Чанц забрав руку з револьвера.

— Їдь далі, Чанце, — сказав Берлах, і його голос звучав байдуже.

Чанц здригнувся, почувши, що вони перейшли на «ти», відтепер комісар звертатиметься до нього тільки так.

Берлах перервав мовчанку аж після того, як проїхали Біль, і поцікавився, що Чанц дізнався в Ламбуені, «здається, ми зрештою будемо змушені називати це гніздо по-французьки».

Він нічого не сказав на переконаність Шарнеля і Кленіна в тому, що вбитий не міг відвідувати Ґастманна. А із згаданим Кленіном письменником із Шернельца виявив бажання поговорити.

Чанц розповідав жвавіше, ніж завжди, радий, що мовчанку завершено, а крім того хотів заглушити своє дивне збудження. Та вже після Шюпфена обоє знову замовкли.

Кілька хвилин по одинадцятій машина зупинилася біля будинку Берлаха в Альтенберзі, і комісар вийшов.

— Ще раз дякую тобі, Чанц, — сказав він і потиснув підлеглому руку. — І хоча незручно про це говорити, ти врятував мені життя.

Він ще трохи постояв, дивлячись услід машині, яка від'їжджала на великій швидкості. Зараз він може їхати, як хоче.

Комісар зайшов до свого незачиненого будинку. У залі з книгами сягнув рукою до кишені пальта, витягнув зброю і обережно поклав поряд із змією на письмовий стіл. Це був великий важкий револьвер.

Потім поволі зняв зимовий плащ. З-під плаща визирнула його ліва рука, обмотана товстою тканиною на манер, як це роблять дресирувальники псів.

Наступного ранку досвідчений комісар подумки готував себе до неприємностей, що їх він називав тертям із Лютцом.

«По суботах завжди відбувається одне і те саме, — думав він, крокуючи вздовж Альтенберзького мосту. — Службовці скрегочуть зубами через своє нечисте сумління, бо за цілий тиждень знову не зробили нічого путнього».

Він був убраний у парадний чорний костюм, бо о десятій збирався на похорон Шміда. Не мав шансів уникнути цієї церемонії, і саме це найбільше його дратувало.

Кілька хвилин по восьмій з'явився фон Швенді, але не до Берлаха, а до Лютца, якому Чанц уже встиг повідомити, що трапилося минулої ночі.

Фон Швенді належав до тієї ж партії, що і Лютц. Об'єднання незалежних консервативних соціалістів-лібералів. Він підтримував Лютца і допомагав рухатися по кар'єрних щаблях, а після банкету, організованого на закінчення одного із закритих зібрань правління, перейшов із ним на «ти», хоча Лютца і не обрали до Великої ради. Як пояснював фон Швенді, у Берні неможливо собі уявити народного представника із іменем Люціус.

— Це нечувано, шановний Лютце, — почав він, щойно його огрядна фігура з'явилася у дверях. — Те, що виробляють твої люди із кримінальної поліції Берна. Застрелили пса мого клієнта Ґастманна. Пес рідкісної породи, привезений із Південної Америки. Через них не було змоги навіть послухати піаніста, всесвітньовідомого віртуоза Анатоля Краусгаар-Рафаелі. Цей швейцарець зовсім невихований, не має світських манер, позбавлений європейського способу мислення. Йому допоможуть хіба що три роки рекрутської школи.

Лютцеві була неприємною поява колеги по партії, він трохи побоювався його обурених тирад і запропонував фон Швенді сісти.

— Ми провадимо надзвичайно складне розслідування, — несміливо виправдався Лютц. — Та ти і сам про це знаєш. Молодого поліцейського, який веде справу, за швейцарськими мірками можна вважати досить талановитим. А старий комісар, що був із ним, уже своє відслужив, тут я цілком згоден. Мені дуже прикро з приводу смерті рідкісного пса, я сам дуже люблю собак і обов'язково покараю винних. Проблема полягає в тому, що люди переважно не мають найменшого поняття про криміналістику. Коли я згадую Чикаго, то наша ситуація видається мені безнадійною.

Він зупинився, збитий з пантелику важким, мовчазним і нерухомим поглядом фон Швенді, який дивився на нього впритул, не відводячи очей, а потім ще більш невпевнено продовжив, що мусить знати, чи убитий у середу був у гостях клієнта фон Швенді Ґастманна, бо поліція з певних причин має підозри, що був.

— Любий Лютце, — відповів полковник. — Давай не будемо морочити одне одному голову. Ви тут у поліції все прекрасно знаєте, я ж не перший рік маю з вами справу.

— Що ви маєте на увазі, пане національний раднику? — розгублено запитав Лютц, мимохіть знову переходячи на «ви», йому щоразу було трохи незатишно, коли він казав фон Швенді «ти».

Фон Швенді відкинувся у кріслі, склав руки на грудях і широко посміхнувся, він дозволяв собі таку позу і як полковник, і як національний радник.

— Любий мій докторе, — сказав він. — Я хотів би довідатися про те, чому ви вішаєте цього Шміда на мого Ґастманна. Поліцію не повинно обходити те, що відбувається у нас там, у горах Юра, у нас же немає гестапо.

Лютц ніби впав з неба на землю.

— Чому ти гадаєш, що ми вішаємо Шміда на твого клієнта, про якого нічого не знаємо? — безпорадно спитав він. — І чому нас не повинно обходити вбивство?

— Якщо ви не знаєте, що Шмід під псевдонімом доктора Прантля, фахівця з історії американської культури в Мюнхені, брав участь у прийомах, які Ґастманн організовує у своєму будинку в Ламбуені, то вся поліція повинна подати у відставку через профнепридатність, — сказав фон Швенді і збуджено затарабанив пальцями правої руки по столу Лютца.

— Любий Оскаре, нам про це нічого не відомо, — сказав Лютц із полегшенням, бо нарешті пригадав ім'я національного радника, яке перед тим вилетіло йому з голови. — Це для мене велика новина.

— Ясно, — сухо сказав фон Швенді і замовк, що змусило Лютца ще більше усвідомити вищість співрозмовника і те, що тепер йому доведеться крок за кроком відступати і виконувати те, чого очікує від нього полковник. Він безпорадно озирнувся на картини Траффелета, на солдатів, що марширували, на швейцарський прапор, що майорів на вітрі, на генерала на коні. Національний радник з відчуттям певної сатисфакції зауважив розгубленість шефа слідчого відділу і доповнив та зробив чіткішим своє «ага»:

— Поліція знову довідується про щось цілковито для себе нове, а отже в черговий раз нічого не знає.

Попри всю незручність ситуації Лютц змушений був визнати, що Шмід перебував у Ґастманна не зі службовою метою, а також те, що поліції про ці його візити нічого не відомо. Це була цілковито приватна справа Шміда, — такого висновку дійшов присоромлений Лютц. Хоча він так і не міг збагнути, навіщо Шмід робив це під псевдонімом.

Фон Швенді нахилився вперед і подивився на Лютца своїми червоними, запухлими очима.

— Цим все і пояснюється, — сказав він. — Шмід для когось шпигував.

— Що ти маєш на увазі? — ще більш безпорадно спитав національний радник.

— Я маю на увазі, що поліція насамперед повинна з'ясувати, які причини привели Шміда до Ґастманна.

— Але для цього, любий Оскаре, поліція спершу повинна щось довідатися про самого Ґастманна, — заперечив Лютц.

— Ґастманн цілком безпечний для поліції, — відповів фон Швенді. — І я б не хотів, щоб ти або хтось інший від вас пхався у його справи. Ґастманн — мій клієнт, це — його бажання, а я існую для того, щоб виконувати його бажання.

Ця безпардонна заява ошелешила Лютца, і спершу він навіть не знав, як на неї реагувати. Запалив цигарку і від розгубленості забув запропонувати цигарку фон Швенді. Аж потім випростався у своєму кріслі і відповів:

— Любий Оскаре, той факт, що Шмід був у Ґастманна, на жаль, змушує поліцію зайнятися твоїм клієнтом.

Але фон Швенді не дав збити себе з пантелику.

— Цей факт примушує поліцію зайнятися насамперед мною, бо я адвокат Ґастманна. Тобі пощастило, Лютце, що ти маєш справу зі мною, бо я хочу допомогти не лише Ґастманнові, а й тобі. Ясна річ, вся ця історія дуже неприємна моєму клієнтові, але для тебе вона ще більш неприємна, бо поліція досі ще так ні про що і не довідалася. Я взагалі сумніваюся, що ви коли-небудь розкриєте цю справу.

— Досі поліція викривала всі вбивства, — відповів Лютц. — Це доводить відповідна статистика. Я мушу визнати, що у справі Шміда ми маємо певні труднощі, але окрім цього, — тут він затнувся, — ми досягнули і певних вагомих результатів. Наприклад, самі вийшли на Ґастманна, і через це він прислав тебе сюди. Проблеми не у нас, а у Ґастманна, йому доведеться давати пояснення щодо справи Шміда, не нам. Шмід був у нього, хай і не під власним прізвищем; але саме цей факт змушує поліцію зайнятися Ґастманном, бо незвична поведінка вбитого кидає підозру насамперед на Ґастманна. Ми змушені допитати Ґастманна і можемо відмовитися від цього тільки за умови, що ти дуже детально і об'єктивно поясниш нам, чому Шмід був в гостях у твого клієнта під фальшивим прізвищем, і то не раз, як ми це з'ясували.

— Гаразд, — сказав фон Швенді. — Поговоримо відверто. І ти побачиш, що не я мушу виправдовувати поведінку Ґастманна, а ти маєш пояснити нам, що шукав Шмід у Ламбуені. У цій справі підозрювані ви, а не ми, любий Лютце.

Після цих слів він витяг великий білий аркуш паперу, складений навпіл, і розгорнув його на столі Лютца.

— Це прізвища осіб, які бували в гостях мого клієнта Ґастманна, — сказав він. — Список повний. Я розділив його на три частини. Першу ми відкидаємо відразу, вона нецікава, бо це самі митці. Я не маю нічого проти Краусгаара-Рафаелі, він іноземець, але наші, місцеві, з Утценсторфа і Мерлігена відпадають. Вони пишуть драми про битву біля Моргартена [7], про Ніклауса Мануеля [8] або ж малюють гірські пейзажі. Наступну частину становлять бізнесмени. Ти переглянеш прізвища і побачиш, що це відомі люди. Чоловіки, яких я вважаю найкращими представниками швейцарського суспільства. Я кажу про це цілком відверто, попри те, що моя бабця з боку матері має селянське походження.

— А хто входив до третьої категорії відвідувачів Ґастманна? — спитав Лютц, бо фон Швенді раптово замовк, і ця мовчанка занепокоїла слідчого, що, звичайно ж, входило в плани національного радника.

— Третя категорія, — врешті продовжив фон Швенді, — робить справу Шміда дуже неприємною для тебе, а також для цих бізнесменів, тут я змушений погодитися, бо зараз ми перейдемо до речей, які слід тримати у глибокій таємниці від поліції. Та позаяк ви тут, у Берні, не спромоглися вистежити Ґастманна і тепер, на ваш превеликий сором, з'ясовується, що Шмід був у Ламбуені, бізнесмени змушені дати мені завдання поінформувати поліцію про все, що є необхідним для розслідування справи Шміда. Неприємне для нас полягає в тому, що ми повинні відкривати перед вами політичні тонкощі надзвичайної ваги, а неприємне для вас становить той факт, що ви не маєте над представниками третьої категорії тієї влади, якою ви наділені стосовно людей швейцарського і нешвейцарського походження в цій країні.

— Я не розумію ані слова з того, про що ти говориш, — сказав Лютц.

— Ти ніколи не розумівся на політиці, любий Люціусе, — відповів йому фон Швенді. — Третю категорію становлять представники одного іноземного посольства, яким дуже не хочеться, щоб їхні прізвища згадувалися поряд із прізвищами бізнесменів певного рівня.

Нарешті Лютц збагнув, що саме має на увазі національний радник, і в кімнаті надовго запала тиша. Задзвонив телефон, але Лютц тільки вигукнув у слухавку: «Нарада» — і знову замовк. Врешті сказав:

— Але, наскільки мені відомо, зараз із цією країною офіційно домовляються про нові форми економічної співпраці.

— Звичайно, що домовляються, — відповів полковник. — Домовляються офіційно, адже дипломатам також потрібно чимось займатися. Але значно важливіші домовленості досягаються неофіційно, і саме в Ламбуені домовляються приватно. Зрештою, у сучасному бізнесі існують домовленості, в які держава не має права втручатися, пане слідчий.

— Звичайно, — несміливо погодився Лютц.

— Звичайно, — повторив фон Швенді. — І ці потаємні домовленості відбувалися у присутності, на жаль, вбитого лейтенанта поліції міста Берн Ульріха Шміда, який виступав під фальшивим прізвищем.

Із того, як раптово замовк Лютц, фон Швенді збагнув, що його намір реалізовано. Лютц став таким безпорадним, що тепер національний радник міг із ним робити що завгодно. Як це часто трапляється із досить обмеженими натурами, несподіваний поворот справи про вбивство Ульріха Шміда так спантеличив Лютца, що він дозволив вплинути на себе співрозмовнику і дав кілька обіцянок, які ставили під питання можливість об'єктивного розслідування цього вбивства.

Щоправда, він зробив ще одну спробу вийти зі складної ситуації.

— Любий Оскаре, — сказав він. — Мені це все здається не таким важливим. Звичайно, швейцарські бізнесмени мають право приватно домовлятися з тими, кого такі переговори цікавлять, хоч би хто виступав у ролі цієї другої сторони. Цього я не заперечую, і поліція у це не втручається. Я повторюю, що Шмід був у Ґастманна як приватна особа, і я хотів би офіційно вибачитися за те, що він назвав фальшиве прізвище і фальшиву професію, хоча і зрозуміло, що поліцейські часом соромляться зізнаватися у своєму фахові. Але він був не сам у цьому бізнесовому товаристві, там бувають також митці, любий національний раднику.

— Це просто декорація. Ми живемо в культурній країні, і нам необхідна реклама. Переговори потрібно було тримати в таємниці, а митці для цього — найкраще тло. Великий прийом, м'ясо, вино, сигари, жінки, розмови ні про що, митці нудяться, сідають поряд і спілкуються між собою, не помічаючи, що бізнесмени і представники однієї іноземної держави спілкуються одне з одним. Вони і не хочуть цього помічати, бо їх це не цікавить. Митців цікавить тільки мистецтво. Але поліцейський, який там опиняється, може довідатися про все. Ні, Лютце, справа Шміда підозріла.

— Я можу тільки повторити, що причини візитів Шміда до Ґастманна нам наразі невідомі, — відповів Лютц.

— Якщо його підіслала не поліція, то це зробили інші, не менш впливові сили, — сказав фон Швенді. — Існують ті, кого цікавить, що саме відбувається в Ламбуені, любий Люціусе. Це політика світового рівня.

— Шмід не був шпигуном.

— У нас є всі підстави підозрювати, що був. Для честі Швейцарії краще, якщо він був шпигуном, а не поліцейською нишпоркою.

— Але тепер він мертвий, — зітхнув Лютц, який віддав би зараз що завгодно за можливість розпитати про все самого Шміда.

— Це не наша справа, — сказав полковник. — Я не хотів би нікого підозрювати, але тільки одна відома всім іноземна держава може бути зацікавлена в тому, щоб переговори в Ламбуені трималися у суворій таємниці. Нам ідеться про гроші, їй — про основи партійної політики. Але будьмо відвертими, саме в цьому напрямку поліції діяти надзвичайно складно.

Лютц встав і підійшов до вікна.

— Але мені все ще не до кінця зрозуміло, яку роль відіграє у всьому цьому твій клієнт Ґастманн, — повільно сказав він.

Фон Швенді помахав перед собою аркушем паперу, наче віялом, і відповів:

— Ґастманн надавав у розпорядження свій будинок бізнесменам та їхнім партнерам у переговорах.

— Чому саме Ґастманн?

Полковник гордо відповів, що його високоповажний клієнт наділений необхідними для цього якостями. Він багато років був послом Аргентини в Чилі і завоював довіру однієї відомої всім країни, а під час діяльності на посаді керівника бляшаного тресту — ще й довіру бізнесменів. А крім того, він живе в Ламбуені.

— Що ти маєш на увазі, Оскаре? Фон Швенді іронічно посміхнувся.

— Ти коли-небудь чув про Ламбуен до вбивства Шміда?

— Ні.

— Саме тому, — пояснив національний радник. — Бо ніхто не знає, де шукати цей Ламбуен. Для наших зустрічей потрібно було нікому не відоме місце. Отже, ти можеш залишити Ґастманна у спокої. Те, що він не має бажання мати справу з поліцією, ти повинен зрозуміти правильно: він не любить ваших допитів, вашого безглуздого розпатякування, вічного винюхування, все це можна проробляти із нашими Люгінбюлями та фон Гунтенами, якщо їх у чомусь запідозрили, але не з чоловіком, який відмовився, щоб його обрали до Французької академії. А крім того, твої поліцейські поводилися справді незграбно, ніхто не стріляє по псах, коли грають Баха. Не те щоб Ґастманн образився, йому це все глибоко байдуже, твої поліцейські можуть розвалити увесь його дім, він і не скривиться, але розмовляти із Ґастманном немає ніякого сенсу, бо за цим убивством стоять сили, які не мають нічого спільного ні з нашими слухняними швейцарськими бізнесменами, ні з Ґастманном.

Лютц ходив сюди-туди біля вікна.

— Отже, ми будемо змушені активізувати свої пошуки в біографії самого Шміда, — сказав він. — Про все, що стосується іноземної держави, ми повідомимо федерального прокурора. Наразі я не можу сказати, чи візьме він на себе цю справу і якщо візьме, то якою мірою. Але основну роботу він напевно довірить нам. Твою вимогу не займати Ґастманна я спробую виконати, від обшуку будинку ми, ясна річ, відмовимося. А якщо все ж таки виникне необхідність поговорити із твоїм клієнтом, я попрошу тебе організувати нашу зустріч і бути при ній присутнім. Таким чином, я зможу спокійно залагодити формальності із Ґастманном. У цьому разі йдеться не про саме розслідування, а лише про формальність у ході всього розслідування, яка за певних умов вимагає допитати також Ґастманна, навіть якщо це не має сенсу. Але розслідування має бути проведене згідно з усіма правилами. Ми будемо говорити про мистецтво, щоб тільки цей допит виглядав якомога невинніше, і я не ставитиму жодних запитань. А якщо би я все ж таки був зобов'язаний із формальних міркувань поставити якесь запитання, то попередньо повідомлю тебе про це.

Національний радник також підвівся, і тепер обидва чоловіки стояли один навпроти одного. Фон Швенді поплескав Лютца по плечі.

— Отже, вирішено, — мовив він. — Ти залишиш Ґастманна у спокої, Люціусику, ловлю тебе на слові. Список я залишу тут, він дуже точний і повний. Я впродовж ночі всіх обдзвонював, і тепер усі страшенно хвилюються. Хто знає, чи відома всім іноземна держава не втратить інтересу до переговорів, довідавшись про справу Шміда. Гра ведеться на мільйони, докторе, на мільйони! Я бажаю тобі удачі в розслідуванні. Вона тобі знадобиться.

Після цих слів він вийшов.

У Лютца залишалося ще трохи часу, його вистачило, аби переглянути список, скривитися з приводу того, що вказані в ньому прізвища аж такі відомі, і знову покласти аркуш на стіл. Він саме думав про те, що вклепався в дуже неприємну історію, коли до нього в кабінет зайшов Берлах, ясна річ, не постукавши. Старий комісар збирався вимагати від начальника офіційного дозволу на допит Ґастманна в Ламбуені, але Лютц переніс їхню розмову на пообідній час, сказавши, що зараз час іти на похорон.

Берлах не заперечував і вийшов із кімнати разом із Лютцом, якому обіцянка не чіпати Ґастманна з кожною хвилиною видавалася все більш необережною і який побоювався різкого тиску з боку Берлаха. Вони мовчки стояли посеред вулиці, обидва в чорних пальтах з піднятими комірами. Ішов дощ, але вони не відкривали парасолів задля кількох кроків до машини. їх повіз Блаттер. Дощ лив як із відра, косо стукаючи в лобове скло. Вони сиділи нерухомо, кожен на своєму місці. Лютц подумав, що мусить все розповісти Берлахові, і подивився на його спокійний профіль та долоню, що, як це тепер часто траплялося, лежала на животі.

— Болить? — запитав Лютц.

— Постійно, — відповів Берлах.

І вони знову замовкли, а Лютц вирішив, що розкаже все після обіду. Блаттер їхав поволі. Усе ніби сховалося за білою стіною, таким сильним був дощ. Трамваї та автомобілі плавали десь далеко у хвилях цього потужного водоспаду. Лютц не знав, куди вони приїхали, крізь шиби вже нічого не було видно. У машині ставало все темніше. Лютц запалив цигарку, видихнув дим і подумав, що не вступатиме із Берлахом у жодні дискусії стосовно справи Ґастманна. Потім сказав:

— Газети напишуть про вбивство, не змогли зробити з цього таємницю.

— В тому більше немає ніякого сенсу, — відповів Берлах. — Ми натрапили на слід.

Лютц загасив цигарку.

— Це з самого початку не мало ніякого сенсу.

Берлах промовчав, і Лютц, який мав бажання посперечатися, змушений був знову втупитися у скло. Дощ став слабшати. Вони вже доїхали до алеї. Кладовище Шльосгальден, оточене сірим, мокрим від дощу муром, розташувалося поміж двома рядами дерев. Блаттер заїхав за ворота і зупинився. Вони вийшли з машини, відкрили парасолі і закрокували поміж могилами. Шукати довелося недовго. Надгробки і хрести залишилися позаду, а вони вийшли на місце, яке більше нагадувало будівельний майданчик, ніж кладовище. Земля була вкрита свіжо викопаними могилами, прикритими дошками. Волога мокрої трави проникала крізь взуття, до підошов прилипала земля. Посередині цього майданчика з багатьма ще не заселеними могилами, що довкола них збирався у брудні калюжі дощ, поміж тимчасово встановленими дерев'яними хрестами та земляними горбиками, на яких згромадилися швидков'янучі квіти та вінки, довкола однієї із могил зібралися люди. Труну ще не опустили, священик читав із Біблії, а поряд із ним, тримаючи парасоля над собою і над священиком, стояв гробар у смішному, фракоподібному робочому костюмі, він змерз і переступав з ноги на ногу. Берлах і Лютц зупинилися біля могили. Комісар почув плач. Плакала фрау Шьонлер, безформна і товста посеред цього нескінченного дощу, а поряд із нею стояв Чанц. Без парасоля, у плащі із піднятим коміром, кінець пояса звисав донизу, у твердому чорному капелюсі на голові. Поряд із ним стояла дівчина, бліда, без капелюшка, із білявими мокрими пасмами волосся. Берлах подумав, що це Анна. Чанц вклонився, Лютц кивнув, обличчя комісара залишилося незворушним. Він подивився на решту людей біля могили: самі поліцейські, всі в цивільному, усі в однакових чорних плащах із піднятими комірами, в однакових твердих чорних капелюхах, в руках парасолі, схожі на шаблі, фантастична сторожа мертвого, яку ніби принесло звідкись вітром, несправжня у своїй надмірній правильності. А за ними стрункими рядами музиканти із поспіхом зібраного різношерстого оркестру у червоно-чорній уніформі марно намагаються захистити жовті інструменти від дощу, ховають їх під полами пальт. Вони оточили труну, — дерев'яний ящик без вінка, без квітів, але навіть попри це — єдиний теплий знайомий предмет у цьому нескінченному дощі. А дощ продовжував ритмічно лопотіти об землю, все сильніше, все нескінченніше. Священик давно замовк, але ніхто цього не помітив. Тільки дощ не давав про себе забути, тільки дощ було чутно. Тоді священик кашлянув, потім ще раз і закашлявся. Заскавуліли баси, тромбони, валторни, корнети, фаготи, гордо і святково, жовті зблиски посеред дощових потоків, але потім і вони зупинилися, звуки здуло вітром, усе затихло. Люди зіщулилися під парасолями, закуталися у плащі. Дощ ставав усе сильнішим. Ноги загрузали в болоті, вода цівками струменіла в порожню могилу. Лютц вклонився і зробив крок уперед. Подивився на мокру труну і ще раз вклонився.

— Хлопці, — сказав він кудись у дощ, майже нечутно крізь водяні потоки. — Хлопці, нашого друга Шміда більше немає серед нас.

А потім його перервав голосний незлагоджений спів:

Чорт колами бродить,

Чорт колами бродить,

Чорт колами бродить,

Людей зі світу зводить!

Двоє чоловіків у чорних фраках, хитаючись, брели по церковному подвір'ю. Вони були цілковито віддані на поталу дощу, ішли без парасолів і плащів. Одяг поприлипав до їхніх тіл. На головах вони мали циліндри, вода з яких стікала на їхні обличчя. Вони несли великий зелений лавровий вінок, з якого звисала і волочилася по землі траурна стрічка. Це були двоє масивних грубих чоловіків, різники у фраках, обоє п'яні, вони щомиті ризикували впасти, але завдяки тому, що хилилися то в один, то в інший бік, могли триматися за лавровий вінок посередині, який гойдався, неначе корабель під час шторму. Вони затягли нову пісню:

У мельничихи вмерла мати,

А вона все живе й живе.

У мельничихи тепер є наймит,

А вона все живе й живе.

Вони продерлися крізь траурний почет, змішалися з ним, опинившись десь поміж фрау Шьонлер і Чанцом, і ніхто їх не зупинив, бо всі немов закам'яніли, а потім ця парочка, хитаючись, пішла далі, по мокрій траві, спираючись одне на одного, в тісних обіймах, наштовхуючись на надгробки, перевертаючи хрести, у своїй непомірній сп'янілості. Їхній спів долинав з-за дощу все слабше і врешті затих зовсім.

На світі все минає,

Травою поростає.

Це було останнє, що від них було чути. Залишився тільки вінок, який вони кинули на труну, із написом на брудній стрічці: «Нашому любому докторові Прантлеві». Але коли люди довкола могили отямилися від свого заціпеніння і збиралися обуритися з приводу щойно побаченого, а музиканти від розгубленості не змогли вигадати нічого іншого для виправлення ситуації, аніж затято і голосно дмухати у свої інструменти, тоді дощ знову посилився і перетворився на страшну зливу, почав шмагати по деревах із такою силою, що всі повтікали від могили, залишилися тільки гробарі. Схожі на чорні опудала, вони намагалися опустити труну в могилу посеред завивань вітру і гуркоту зливи.

Коли Берлах із Лютцом знову сиділи в машині, а Блаттер віз їх назад до алеї крізь натовп поліцейських та музикантів, що розбігалися врізнобіч від дощу, доктор врешті дав вихід своєму гніву:

— Цей Ґастманн просто неймовірний нахаба! — вигукнув він.

— Себто? — перепитав Берлах.

— Шмід з'являвся в будинку Ґастманна під прізвищем Прантль.

— Тоді це мало би означати попередження, — сказав комісар, але далі не розпитував. Вони їхали через Мурістальден, де жив Лютц. Лютц подумав, що настав відповідний момент поговорити про Ґастманна і про те, що його не можна чіпати, але промовчав. Він вийшов із машини в Бургенцілі, і Берлах залишився сам.

— Відвезти вас до міста, комісаре? — спитав водій.

— Ні, вези мене додому, Блаттер.

Блаттер поїхав швидше. Дощ трохи вщух, і раптом в якийсь момент у Мурістальдені Берлаха освітив різкий промінь світла. Сонце на мить продерлося крізь хмари і зникло, потім знову відірвалося від переслідувань і продовжувало гру із туманом та хмарами, цими чудовиськами, які примчали із заходу, зібралися біля гір і відкидали велетенські тіні на місто над річкою, що розпростерлося, ніби безвладне тіло поміж лісами та горбами. Втомлена рука Берлаха провела по мокрому пальті, його очі блищали, він жадібно вбирав очима цю виставу: земля була дуже гарна. Блаттер зупинився. Берлах подякував йому і вийшов зі службової машини. Дощ припинився, і тільки вітер дув, мокрий, холодний вітер. Комісар постояв ще трохи, зачекав, поки Блаттер розверне важку машину, ще раз помахав йому на прощання. Потім підійшов до Ааре. Вода в річці піднялася і стала брудно-брунатною, аж рудавою. За течією пливли старий, заіржавілий дитячий візок, гілки, невеличка ялинка, а далі крутився на місці, немов танцював, невеличкий паперовий кораблик. Берлах довго дивився на річку, він любив її. Потім пішов через садок до будинку.

При вході взувся в інші мешти і зайшов до коридору, але зупинився на порозі. За письмовим столом сидів чоловік і гортав папку Шміда. Його права рука бавилася турецьким ножем Берлаха.

— Це ти, — сказав комісар.

— Я, — відповів той другий.

Берлах зачинив двері і сів у крісло за свій письмовий стіл навпроти відвідувача. Він мовчки дивився на свого гостя, який продовжував гортати сторінки в теці Шміда. Чоловік мав майже селянську зовнішність, виглядав спокійним і замкнутим, мав глибоко посаджені очі на кістлявому, хоча і круглому обличчі, коротке волосся.

— Отже, тепер ти називаєш себе Ґастманном, — врешті сказав Берлах.

Гість витягнув люльку, набив її, не відриваючи погляду від обличчя Берлаха, запалив і відповів, постукуючи вказівним пальцем по теці:

— Ти добре про це знаєш і знаєш давно. Ти прислав до мене цього хлопця і повідомив йому всі дані.

Потім він знову закрив теку з паперами. Берлах подивився на письмовий стіл, де лежав його револьвер, повернутий ручкою до комісара, варто було лише простягнути руку, і сказав:

— Я ніколи не перестану переслідувати тебе. Колись мені таки вдасться довести твої злочини.

— Мусиш поспішати, Берлах, — відповів чоловік. — У тебе залишилося не так багато часу. Лікарі дають тобі ще рік, якщо зараз ти погодишся на операцію.

— Це правда, — сказав комісар. — Ще один рік. Але я не можу зараз лягти на операцію, мушу залишатися на ногах. Це мій останній шанс.

— Справді останній, — підтвердив співрозмовник, і вони знову замовкли, сиділи один навпроти одного і мовчали.

— Минуло вже понад сорок років, — почав говорити чоловік. — Відтоді, як ми вперше зустрілися у якійсь напіврозваленій жидівській кнайпі в районі Босфора. З неба замість місяця світило щось схоже на безформний уламок швейцарського сиру, пробивалося крізь хмари, крізь прогнилі балки і освітлювало наші голови, я дуже добре це пам'ятаю. Ти, Берлах, був тоді ще юним поліцейським зі Швейцарії, присланим до Туреччини, тебе прислали, щоб реформувати тамтешню поліцію. А я був блукальцем, шукачем пригод, як і тепер, жадібним пізнавати життя, яке дається тільки раз. Пізнати цю планету, яку більше ніколи не випаде побачити. Ми сподобалися одне одному відразу, з першого погляду, тоді, коли сиділи за одним столом поміж євреями в лапсердаках та брудними греками. Але ці кляті шнапси, які ми пили тоді, цей сік, що перебродив із бозна-яких фініків, це вогняне вариво з чужоземних нив, десь під Одесою, яке ми заливали собі в горлянку, і воно пекло, починало діяти, наші очі світилися в темряві турецької ночі, як вуглинки, і розмова була жвавою. Я так люблю пригадувати ту хвилину, яка змінила життя кожного з нас!

Він засміявся.

Берлах сидів і мовчки дивився на нього.

— Тобі залишилося жити ще рік, — вів далі чоловік. — А сорок років ти старанно шпигував за мною. Такий рахунок. Про що ми сперечалися тоді, в тому брудному шинку передмістя Тофани, в диму турецьких цигарок? Ти стверджував, що більшість злочинів скоюються через те, що людська природа недосконала, що ми ніколи з певністю не можемо передбачити дії інших, а крім того, не враховуємо у наших роздумах роль випадку, який так багато вирішує. Ти вважав скоєння злочину дурістю, бо не можна поводитися з людьми, як із шаховими фігурами. Я натомість висловив думку, більше для того, щоб заперечити, ніж із переконання, що саме заплутаність стосунків між людьми уможливлює скоєння злочинів, які не розкриваються, і саме через це велика кількість злочинів так і залишається в таємниці, люди навіть не здогадуються про їх скоєння, не кажучи вже про якесь розкриття. І ми продовжували сперечатися, наша кров підігрівалася пекельними напоями, що їх підливав нам корчмар, наша юність додавала нам упевненості і спокушала продовжувати розмову, і тоді ми побилися об заклад. На ту мить місяць уже заховався десь у Малій Азії, наші слова самовпевнено полинули до неба, так по-богохульськи ми пожартували тоді, але нам страшенно подобалася ця диявольська спокуса духа духом.

— Це правда, — спокійно погодився комісар. — Тоді ми справді побилися об заклад.

— Коли наступного ранку ми прокинулися із важкими головами в цьому брудному шинку, ти на обдертій лаві, а я під столом, ще вологим від горілки, ти не думав тоді, що я дотримаю свого слова.

— Я не думав, що людина може дотримати такого слова, — відповів Берлах.

Вони помовчали.

— І не введи нас у спокусу, — знову почав гість. — Твоя правильність ніколи не наражалася на загрозу спокуси, але ця твоя правильність спокушала мене. Я дотримав слова і здійснив у твоїй присутності страшний злочин, але ти не маєш змоги довести мою провину.

— Через три дні, — тихо сказав комісар, занурившись у спогади. — Коли ми їхали із німецьким купцем через міст Махмуда, ти на моїх очах зіштовхнув його у воду.

— Цей бідолаха не вмів плавати, і ти також не надто впевнено почував себе у воді, тому після невдалої спроби врятувати його тебе самого ледь витягли на берег із брудних хвиль Золотого Рогу і привели до тями, — незворушно сказав гість. — Вбивство трапилося чудового сонячного літнього турецького дня, з моря віяв приємний вітерець, по мосту прогулювалися закохані з європейської колонії, чоловіки-мусульмани, місцеві жебраки, але попри це все ти так нічого і не зміг довести. Ти кинув мене до в'язниці, але це не допомогло. Багатогодинні допити теж виявилися безрезультатними. Суд повірив у мою версію, згідно з якою купець скоїв самогубство.

— Тобі пощастило довести, що на нього чекало банкрутство, а спроба врятуватися за допомогою обмана тобі не вдалася, — сухо додав комісар, його обличчя було блідішим, ніж завжди.

— Я старанно обирав свою жертву, мій любий, — засміявся гість.

— Так ти став злочинцем, — відповів комісар. Його гість розсіяно бавився турецьким ножем.

— Я не заперечую, що мене можна назвати кимось на кшталт злочинця, — недбало мовив він. — Я ставав щодалі кращим злочинцем, а ти — щодалі кращим слідчим. Але я був на один крок попереду, і ти так і не зміг мене наздогнати. Я часто з'являвся у твоєму житті, як сірий привид. У мене знову і знову виникало бажання скоїти у твоїй присутності якийсь сміливий, жорстокий, блюзнірський злочин, і ти жодного разу так і не спромігся довести мою провину. Ти легко перемагав дурнів, але я перемагав тебе.

І він продовжував, уважно і трохи глузливо спостерігаючи за комісаром:

— Так ми і жили. Ти все життя мав начальників, працював по якихось поліцейських дільницях, сидів у затхлих чиновницьких кабінетах, слухняно сходив угору драбиною скромних досягнень, сходинка за сходинкою, змагався зі злодіями і фальшивомонетниками, цими бідолахами, які ніколи не вміли дати собі раду в житті. Максимум, на що тобі щастило, — це якесь миршавеньке вбивство. Натомість я зникав у нетрях великих міст, а потім з'являвся у всьому блиску високих посад, обвішаний орденами, навіть робив доброчинні речі, коли виникало бажання трохи пожартувати над тобою, а згодом настрій мінявся, і я знову брався за старе. Задоволення справжнього авантюриста! Твоїм прагненням було зруйнувати моє життя, а моїм — самоствердитися тобі на зло. Ця єдина ніч дійсно поєднала нас назавжди!

Чоловік за Берлаховим письмовим столом плеснув у долоні, один-єдиний раз, це прозвучало моторошно.

— І ось ми підійшли до завершення нашого життєвого шляху, — вигукнув він. — Ти повернувся до свого Берна, це була майже поразка. Опинився в цьому заспаному, нудному місті, в якому ніколи до кінця не відомо, скільки тут мертвих, а скільки живих, а я повернувся до Ламбуена, і це знову було спонтанне рішення, зміна настрою. Люди люблять повертатися, от і я тепер опинився в цьому Богом забутому селі, де мене колись народила якась жінка, що давно вже зогнила в землі. Вона нічого собі при цьому не думала, не гадала, і це народження було позбавлене сенсу, а потім, однієї дощової ночі через тринадцять років, я так само безглуздо втік собі геть. І ось ми з тобою знову тут. Припини, друже, це не має сенсу. Смерть не чекає.

І він майже непомітним рухом метнув ножа, злегка зачепивши щоку Берлаха. Ніж глибоко врізався у крісло комісара, той не поворухнувся. Чоловік за письмовим столом засміявся.

— Гадаєш, я вбив цього Шміда?

— Я маю розслідувати цю справу, — відповів комісар.

Гість встав і взяв теку.

— Я заберу її з собою.

— Одного разу я таки зможу довести твої злочини, — вдруге сказав Берлах. — І нині я маю останню нагоду.

— У теці зібрані єдині, хоча і дуже мізерні докази, що їх Шмід назбирав для тебе в Ламбуені. Без цієї теки ти програв. Копій ти не маєш, я тебе знаю.

— Ні, — погодився комісар. — Не маю.

— Не хочеш скористатися револьвером, щоб зупинити мене? — знущально спитав гість.

— Ти витяг патрони, — незворушно сказав Берлах.

— Точно, — підтвердив гість і поплескав комісара по плечу. Він пройшов повз Берлаха, двері відчинилися і знову зачинилися, за ними були ще одні двері. Берлах продовжував сидіти у своєму кріслі, притулившись щокою до холодного леза ножа. Але раптом він схопився за зброю і виявив, що вона заряджена. Скочив з місця, вибіг у передпокій, потім на вулицю, ривком відчинив вхідні двері, тримаючи револьвер у руці.

Вулиця була порожня.

І тут прийшов біль, жахливий, жорстокий, колючий біль, сонце, яке сходило в ньому всередині, кидало його на полум'я багаття, скручувало, примушувало труситися в лихоманці. Комісар повзав по кімнаті на руках і ногах, метався, як тварина, катався по килиму і нарешті зупинився десь у кутку, на підлозі, поміж стільцями у своїй кімнаті, весь вкритий холодним потом.

— Що є людина? — тихо простогнав він. — Що є людина?

Але він знову підвівся. Після нападу відчув себе краще, йому зовсім не боліло, такого не траплялося вже давно. Він пив підігріте вино маленькими обережними ковтками, і це була вся його трапеза. Але не зміг відмовити собі в задоволенні пройти звичним маршрутом через місто. Берлах був сонний, але кожен крок на свіжому повітрі покращував його стан. Лютц, якого він зустрів незадовго після цього в офісі, нічого не зауважив, можливо, він просто надто переймався власними докорами сумління. Він вирішив сказати Берлахові про домовленість із фон Швенді сьогодні після обіду, а не ввечері. Навіть обрав для цього спеціальну позу, випнув груди вперед, як генерал на картині Траффелета, що висіла над ним. Він скоромовкою сказав про все Берлахові, подавши суху інформацію в телеграфному стилі, і був страшенно здивований, коли комісар не висловив жодних заперечень, на все погодився і сказав, що вважає єдиним оптимальним кроком чекати на рішення федерального суду і сконцентрувати розслідування на біографії самого Шміда. Лютц так здивувався, що навіть забув про свою старанно підготовану позу і став говірким та привітним.

— Ясна річ, що я зібрав інформацію про Ґастманна, — сказав він. — І знаю про нього достатньо, аби мати переконаність, що він ніяк не може бути вбивцею.

— Звичайно, — відповів комісар.

Лютц, який в обід отримав інформацію з Біля, удавав упевненого в собі. — Народився в Покау, в Саксонії в родині власника торговельної фірми з продажу шкіряних виробів, спочатку мав аргентинське громадянство і був послом цієї країни в Китаї, мабуть, ще в юності емігрував до Південної Америки. Потім змінив громадянство на французьке, багато подорожував. Кавалер ордена Почесного легіону. Став відомим завдяки своїм публікаціям з біології. Важливим елементом його біографії є відмова стати членом Французької академії, мені імпонує цей крок.

— Цікава деталь, — сказав Берлах.

— Про двох його слуг інформація ще збирається. У них французькі паспорти, але походять вони, здається, з Емменталя. Це вони були виконавцями того жахливого жарту під час похорону.

— Здається, такі жарти типові для Ґастманна, — сказав комісар.

— Напевно, він гнівається за те, що застрелили пса. Але справа зі Шмідом для нас ще більш неприємна, бо виставляє нас у непевному світлі. Нам пощастило, що ми друзі із фон Швенді. Ґастманн — світська людина, і найвідоміші бізнесмени цілком йому довіряють.

— Тоді він справді невинний, — сказав Берлах.

— Його особа поза підозрами.

— Гаразд, — кивнув комісар.

— Але про Шміда ми цього, на жаль, сказати більше не можемо, — зробив висновок Лютц і почав телефонувати до федерального суду.

А коли він чекав на з'єднання, Берлах, уже у дверях, повернувся і сказав:

— Я змушений просити вас про тиждень відпустки.

— Добре, — відповів Лютц, затуляючи слухавку рукою, бо на тому кінці дроту вже відповіли. — У понеділок можете не приходити!

У кабінеті на Берлаха чекав Чанц, який підвівся назустріч комісарові. Він удавав спокій, але Берлах відчув, що той нервується.

— їдьмо до Ґастманна, — сказав Чанц. — Настав час.

— Ні, до письменника, — відповів комісар і вдягнув пальто.

— Це хибний шлях, — нарікав Чанц, спускаючися сходами слідом за начальником.

Комісар зупинився у вхідних дверях.

— Там стоїть синій «мерседес» Шміда.

Чанц сказав, що купив його на виплату, бо хтось же мусив взяти собі цю машину, і сів за кермо. Берлах сів поруч із ним, і Чанц поїхав через вокзал до Бетлегема. Берлах пробурчав:

— Ти знову їдеш через Інс.

— Мені подобається цей маршрут.

Берлах подивився на чисто вимиті дощем поля у яскравому спокійному освітленні. Тепле м'яке сонце стояло в небі, і вже почало трохи схилятися до вечора. Обидва мовчали. Тільки одного разу, між Керцерсом і Мюнтшеміром, Чанц спитав:

— Фрау Шьонлер сказала мені, що ви взяли з кімнати Шміда якусь теку.

— Нічого службового, Чанц, тільки приватне.

Чанц нічого не відповів і не розпитував далі, але Берлах змушений був постукати пальцем по спідометру, на якому вже було понад сто двадцять.

— Не так швидко, Чанц, не так швидко. Не те що я боюся, але мій шлунок не дуже здоровий. Я вже старий чоловік.

Письменник прийняв їх у своєму кабінеті. Це було приміщення старого будинку із низькою стелею, і обидва змушені були пригнутися, коли заходили у двері. Надворі за ними ще продовжував гавкати невеличкий білий песик із чорною мордою, а десь у будинку верещала дитина. Письменник сидів біля готичного вікна, вбраний у комбінезон та шкіряну куртку. Він повернувся до гостей на своєму кріслі, не виходячи із-за письмового столу, заваленого паперами. Він навіть не підвівся, ледь кивнув на знак привітання і відразу ж запитав, що потрібно від нього поліції. Берлах подумав, що господар неввічливий і не любить поліцію, письменники ніколи не любили поліцейських. Комісар вирішив бути обережним, Чанцо-ві ситуація теж явно не подобалася. Обидва вирішили, що в жодному випадку не дадуть спостерігати за собою, бо ще опиняться в якійсь книзі. Але коли вони сіли у м'які крісла, що на них помахом руки показав письменник, то з подивом зауважили, що сидять проти світла, тоді як обличчя самого письменника їм було майже не видно у цій зеленій кімнаті із низькою стелею і численними книгами, так підступно сліпило їх світло.

— Ми прийшли у справі Шміда, — почав комісар. — Якого було вбито у Тванні.

— Я знаю. У справі доктора Прантля, який шпигував за Гастманном, — відповіла темна маса між ними і вікном. — Ґастманн розповів мені про це.

Світло падало на обличчя письменника лише зрідка і на коротку мить. Письменник запалив цигарку. Потім гості побачили, як на його обличчі з'явилася крива посмішка.

— Ви хочете почути моє алібі?

— Ні, — сказав Берлах.

— Не вважаєте мене здатним на вбивство? — розчаровано спитав письменник.

— Ні, — сухо відповів Берлах. — Вас — ні. Письменник застогнав:

— І ось знову маємо типову картину. У Швейцарії літераторів мають за ніщо!

Комісар засміявся:

— Якщо ви хочете пояснень, то ми, звичайно, вже знаємо про ваше алібі. О пів на першу тієї ночі, коли трапилося вбивство, ви зустріли десь поміж Ламлінгеном і Шернельцом лісничого і поверталися додому разом із ним. Вам було по дорозі. Баннварт казав, що ви були дуже дотепним тієї ночі.

— Я знаю, поліцейський із Тванна уже двічі допитував лісничого про мене. І всіх інших місцевих мешканів також. Навіть мою тещу. Отже, ви таки підозрювали мене у вбивстві, — гордо заявив літератор. — Теж своєрідний письменницький успіх!

І Берлах подумав, що таке гіпертрофоване прагнення серйозного ставлення з боку оточення — це вияв марнославства. Усі троє мовчали, а Чанц напружено намагався роздивитися обличчя письменника. Хоча при такому освітленні це було неможливо.

— Тоді що вам ще потрібно? — спитав господар.

— Ви часто буваєте у Ґастманна?

— Допит? — спитала темна маса і ще ближче присунулася до вікна. — У мене зараз немає часу.

— Не будьте таким безжальним, — сказав комісар. — Ми хотіли тільки трохи поспілкуватися з вами.

Письменник пробурмотів у відповідь щось невиразне. Берлах повторив:

— Ви часто буваєте у Ґастманна?

— Час від часу.

— Навіщо?

Комісар підготувався почути різку відповідь, але письменник засміявся, видихнув їм обом в обличчя цигарковий дим і сказав:

— Цей Ґастманн цікавий чоловік, а на таких людей письменники злітаються, як мухи. Він чудово готує, просто божественно, чуєте?

І письменник заходився розповідати про кулінарні таланти Ґастманна, описувати одну страву за другою. Хвилин п'ять вони уважно слухали його, потім слухали ще п'ять хвилин, але після п'ятнадцяти хвилин розмови про кулінарне мистецтво Ґастманна і тільки про це Чанц встав і сказав, що вони прийшли сюди не для того, щоб послухати, як добре готує Ґастманн. Але йому заперечив Берлах, сказавши, що його це дуже цікавить, і активно підтримував розмову. Комісар пожвавився і також почав розповідати про кулінарне мистецтво турків, румунів, болгарів, югославів, чехів, і вони з письменником почали перекидатися назвами страв, ніби м'ячем. Чанц спітнів і подумки проклинав обох. Але їх уже не можна було відірвати від розмов на улюблену тему, аж через сорок п'ять хвилин вони зупинилися, ніби виснажені після тривалої трапези. Письменник запалив сигару. Стало тихо. Десь поряд знову заплакала дитина. Внизу загавкав пес. І тут Чанц раптом сказав кудись у простір перед собою:

— Шміда убив Ґастманн?

Питання було примітивним, і комісар похитав головою, а темна маса перед ними сказала:

— Ви справді йдете навпростець.

— Я просив би вас відповісти, — рішуче сказав Чанц і нахилився вперед, але обличчя письменника роздивитися так і не зміг.

Берлахові стало цікаво, як відреагує той, кого питали.

Літератор залишався спокійним.

— Коли вбили цього поліцейського? — спитав він.

Чанц відповів, що десь близько опівночі.

Письменник сказав, що не знає, чи закони людської логіки поширюються також і на поліцію, але сумнівається, щоб так воно було, бо якщо поліція люб'язно встановила, що о пів на першу він був на дорозі до Шернельца, де зустрів лісничого, а хвилин за десять перед тим попрощався із Ґастманном, то навряд чи Ґастманн міг би бути вбивцею.

Чанц поцікавився, чи о цій порі в будинку Ґастманна ще залишалися інші члени товариства.

Письменник заперечив.

— Шмід попрощався з усіма?

— Доктор Прантль переважно ішов передостаннім, — трохи знущально відповів письменник.

— А останнім?

— Я.

Чанц не попускав:

— Слуги були при цьому присутні?

— Не знаю.

Чанц спитав, чому не можна дати однозначну відповідь.

Письменник відказав, що, на його думку, відповідь достатньо однозначна, він ніколи не звертав увагу на присутність слуг.

Чанц спитав, чи хороша Ґастманн людина, у його голосі при цьому прозвучала якась безнадія і одночасно вседозволеність. Берлаха це змушувало сидіти як на голках. Йому здавалося, що станеться якесь диво, якщо їх не опишуть у наступному романі.

Письменник видихнув Чанцові в обличчя таку густу хмарку диму, що той аж закашлявся; у кімнаті на більш тривалий час запала тиша, не чути було навіть дитячого плачу.

— Ґастманн — погана людина, — врешті сказав письменник.

— І попри це ви все одно часто його відвідуєте. Це тільки тому, що він добре готує? — обурено спитав Чанц після нового нападу кашлю.

— Тільки тому.

— Я не розумію цього.

Письменник засміявся. І сказав, що теж вважає себе кимось на зразок поліцейського, але без влади, без держави, без закону і без в'язниці за плечима. Його професія також передбачає необхідність стежити за людьми.

Чанц розгублено промовчав, а Берлах сказав:

— Розумію. — І після паузи додав: — Таким чином мій підлеглий загнав нас у глухий кут, з якого нам тепер так просто не вийти. Але юність має і свої позитивні сторони, радіймо з того, що бик своїм непомірним завзяттям пробив нам дорогу (після цих слів Чанц почервонів від злості). Тож будемо задовольнятися питаннями та відповідями, які прозвучали тут з Божої волі. Будемо намагатися схопити можливість за хвоста. Як ви собі уявляєте цей випадок? Чи здатен Ґастманн, на вашу думку, стати вбивцею?

У кімнаті стемніло, але письменникові не спало на думку увімкнути світло. Він зручніше вмостився у віконній ніші, і обидва поліцейські почувалися ніби ув'язнені у печері.

— Я вважаю Ґастманна здатним на будь-який злочин, — прозвучав від вікна жорстокий вирок, у голосі літератора відчувалася прихована ворожість. — Але я переконаний, що не він убив Шміда.

— Ви добре знаєте Ґастманна, — сказав Берлах.

— Я маю уявлення про нього, — відповів письменник.

— Ви маєте власне уявлення про нього, — холодно виправив комісар темну масу перед собою у віконній рамі.

— Найбільше у ньому захоплює навіть не кулінарне мистецтво, хоча мене і важко здивувати чимось іншим. Мені подобається сам факт існування людини — справжнього нігіліста за своєю суттю, — сказав письменник. — Коли якесь загальновідоме поняття раптом трапляється тобі в житті, від цього завжди перехоплює подих.

— Завжди перехоплює подих, коли слухаєш письменника, — сухо сказав комісар.

— Можливо, Ґастманн зробив більше добра, ніж усі ми троє разом узяті. Ми, які сидимо в цій перекособоченій кімнаті, — продовжував письменник. — І якщо я вважаю його поганою людиною, то тільки тому, що він робить добро просто під настрій, випадково, і так само чинить зло. Він ніколи не чинитиме зла, щоб досягнути чогось, як роблять інші, скоюючи злочини задля грошей, через жінку або задля влади. Він робитиме це тільки тоді, коли воно позбавлене змісту, у момент, коли можливими є обидві речі — добро і зло, а вирішує все випадок.

— Ви говорите про все це як про математику, — сказав комісар.

— Але це і є математика, — відповів письменник. — Можна сконструювати свою протилежність, свій злий прототип, як можна побудувати віддзеркалену геометричну фігуру, і я навіть переконаний, що така людина десь існує, можливо, ви навіть її зустрінете. Якщо бачиш позитив, побачиш і негатив.

— Це звучить як програма, — сказав комісар.

— Це і є програма, чому б і ні? — відповів письменник. — Так я уявляю собі дзеркальне відображення Ґастманна-злочинця, бо зло є його мораллю, його філософією, якої він дотримується так само фанатично, як хтось інший чинить добро.

Комісар зауважив, що було б непогано повернутися до самого Ґастманна, бо ця тема йому ближча.

— Як хочете, — сказав письменник. — Повернімося до Ґастманна, комісаре, до одного із полюсів зла. У нього зло не є виявом філософії чи манії, а лише свободи, свободи заперечення.

— За таку свободу я не дам і ламаного шеляга, — відповів комісар.

— І не потрібно, — сказав письменник. — Але можна віддати все життя, вивчаючи цю людину і цей тип свободи.

— Його життя, — сказав Берлах.

Письменник промовчав. Здавалося, він більше нічого не хоче говорити.

— Але я маю справу із реальним Ґастманном, із чоловіком, що мешкає біля Ламлінгена на рівнині Тессенберга і влаштовує вечірки, які коштували життя одному із лейтенантів поліції. Я хотів би знати, чи той портрет Ґастманна, який ви мені показали, справжній, чи це лише відображення ваших мрій?

— Наших мрій, — сказав письменник.

Комісар промовчав.

— Не знаю, — сказав письменник і підійшов до обох із наміром попрощатися, хоча руку подав тільки Берлахові. — Я ніколи не цікавився усім цим. Зрештою, розслідування цієї справи має провести поліція.

Двоє поліцейських повернулися до свого автомобіля, за ними, люто гавкаючи, побіг білий песик. Чанц сів за кермо.

— Цей письменник мені не подобається, — сказав він.

Перед тим як сісти в машину, Берлах поправив пальто. Песик вискочив на загорожу і продовжував гавкати.

— А тепер до Ґастманна, — сказав Чанц і завів мотор. Але комісар похитав головою.

— До Берна.

І вони поїхали дорогою, що спускалася до Лігерца, в долину, яка відкривалася перед ними у своїй моторошній глибині. Далеко за горизонтом розпласталися окремі її елементи — каміння, земля і вода. Вони ще їхали в тіні, але сонце, яке сідало за Тессенбергом, освітило озеро, острови, пагорби, передгір'я, глетчери на горизонті та нагромаджені один на один гірські масиви, які пливли кудись вдалину у синьому морі неба. Не відриваючись, старий комісар дивився на цю передзимову погоду, яка невпинно змінювалася. «Постійно одне і те саме, — думав він собі. — Навіть у своїх змінах постійно одне і те ж». Але ось дорога круто повернула, і просто під ними, немов опуклий щит, зблиснуло озеро. Чанц зупинився.

— Я мушу поговорити з вами, комісаре, — збуджено сказав він.

— Що таке? — запитав Берлах, оглядаючи скелі.

— Ми мусимо поїхати до Ґастманна, немає іншого шляху, це ж логічно. І насамперед ми повинні допитати слуг.

Берлах, сивий, респектабельний, відкинувся у кріслі і незворушно спостерігав за юнаком навпроти себе крізь холодні щілинки очей.

— Господи, ми не завжди можемо робити те, що логічно, Чанце. Лютц проти нашого візиту до Ґастманна. І його можна зрозуміти, бо він мусить передати цю справу федеральному суду. Зачекаймо на його рішення, на жаль, ми маємо справу із примхливими іноземцями.

Чанца дратував зневажливий тон Берлаха.

— Але це безглуздя. Своїми політичними міркуваннями Лютц саботує розслідування. Фон Швенді — його друг і адвокат Ґастманна, решту можна собі додумати.

На обличчі Берлаха не ворухнувся жоден м'яз.

— Це добре, що ми самі, Чанце. Лютц діяв, можливо, поквапливо, але мав на це вагомі причини. Таємницю справи треба шукати біля Шміда, а не біля Ґастманна.

Але Чанц не дав збити себе з пантелику:

— Ми повинні шукати тільки правду, нічого більше, — вигукнув він у відчаї хмаровинню, що насувалося на них. — Правду і тільки правду про те, хто убив Шміда.

Молодий поліцейський поклав старому руку на ліве плече і подивився в його незворушне обличчя.

— Тому ми повинні прориватися вперед за допомогою будь-яких засобів, і саме проти Ґастманна. Розслідування має бути повним. Не завжди можна робити те, що логічно, — кажете ви. Але в цьому разі ми справді повинні це зробити. Ми не можемо переступити через Ґастманна.

— Ґастманн не убивав, — сухо сказав Берлах.

— Існує ймовірність, що він замовив це вбивство, тому потрібно допитати його слуг! — відповів Чанц.

— Не бачу жодної причини, яка могла б спонукати Ґастманна вбити Шміда, — сказав комісар. — Ми маємо шукати вбивцю там, де вбивство мало б сенс, а це вже стосується тільки федерального суду.

— Письменник теж вважає, шо вбивця — Ґастманн, — вигукнув Чанц.

— Ти теж так вважаєш? — наїжачився Берлах.

— 1 я, комісаре.

— Тоді тільки ти, — зробив висновок Берлах. — Письменник вважає його лише здатним на будь-який злочин, а це велика різниця. Письменник сказав не про дії Ґастманна, а лише про його потенційну здатність.

Тут у Чаниа луснуло терпіння, і він схопив старого за плечі.

— Я багато років був у тіні, комісаре, — сердито мовив він. — Мене завжди обходили, зневажали, ставилися як до останнього лайна, використовували в кращому разі як надійного листоношу!

— Згоден, Чанц, — незворушно сказав Берлах, вдивляючись в обличчя зневіреного юнака. — Ти багато років стояв у тіні вбитого.

— Тільки тому, що він був більш освічений і знав латину!

— Ти несправедливий до нього, — відповів Берлах. — Шмід був найкращим слідчим з усіх, кого я знав.

— І тепер, — уже майже кричав Чанц, — коли в мене раптом з'являється шанс, все знову зривається, я його, свій єдиний шанс, маю втратити через дурнуваті дипломатичні ігри! Тільки ви можете щось змінити, комісаре, поговоріть із Лютцом, тільки ви можете переконати його пустити мене до Ґастманна.

— Ні, Чанц, — сказав Берлах. — Я не можу цього зробити.

Молодик струсонув його за плечі, мов хлопчика, і благально заволав:

— Поговоріть із Лютцом, поговоріть!

Але старий залишався незворушним.

— Це неможливо, Чанц, — сказав він. — Я більше не можу перейматися всіма цими речами, я старий і хворий. І мені вже потрібен спокій. Ти мусиш сам про себе подбати.

— Гаразд, — сказав Чанц і наразі відпустив Берлаха, знову взявшись за кермо. Він був страшенно блідий і тремтів. — Ні, то й ні. Ви не можете мені допомогти.

1 вони поїхали далі в напрямку Лігерца.

— Ти, здається, був у Гріндельвальді під час відпустки, у пансіонаті Айгер, — спитав старий.

— Авжеж, комісаре.

— Тихо і не дуже дорого?

— Так точно.

— Гаразд, Чанце, завтра вирушаю туди, щоб трохи заспокоїтися. Мушу виїхати в гори. Я взяв відпустку на тиждень через хворобу.

Чанц відповів не відразу. Аж коли вони повернули на вулицю Біль-Ноєнбург, його голос знову зазвучав, як завжди, і він сказав:

— Гори — це не завжди добре, комісаре.

Ще того самого вечора Берлах пішов до свого лікаря, Самуеля Гунгертобеля, що мешкав на Беренплятц. Уже засвітили ліхтарі. Насувалися сутінки. Берлах подивився із вікна Гунгертобеля вниз на майдан, на якому роїлися люди. Лікар запаковував свої інструменти. Берлах і Гунгертобель знали одне одного вже давно, вони вчилися разом у гімназії.

— Серце в порядку, — сказав Гунгертобель. — І то слава Богу!

— Ти маєш записи про мою хворобу? — спитав його Берлах.

— Цілу теку, — відповів лікар і показав на стос паперів на письмовому столі. — Це все про твою хворобу.

— Ти ні з ким не говорив про мою хворобу? — спитав комісар.

— Що ти таке кажеш, Гансе! — відповів лікар. — Це ж таємниця.

Унизу на майдані зупинився «мерседес», яскраво зблиснув поміж інших машин, зупинився під ліхтарем і припаркувався поряд із іншими машинами. Берлах придивився уважніше. З машини вийшов Чанц, а поряд із ним була дівчина у світлому плащі, по якому білявими пасмами розсипалося волосся.

— Тебе грабували, Самуелю? — спитав комісар.

— Звідки ти знаєш?

— Просто питаю.

— Одного разу у моєму столі хтось нишпорив, — зізнався Гунгертобель. — І зверху лежала твоя історія хвороби. Гроші не пропали, хоча у столі була кругленька сума.

— А чому ти не повідомив про цей випадок?

Лікар почухав потилицю.

— Я ж кажу, фоші не пропали, та я все одно збирався про це розповісти. Втім, якось забув.

— Отже, — сказав Берлах, — ти забув. Хоча б тут злодії почувають себе у безпеці.

А сам подумав, що саме так Ґастманн, напевно, і довідався про все. Він знову подивився на майдан унизу. Чанц із дівчиною зайшли до італійського ресторану. Берлах подумав, що тільки сьогодні були похорони, і відвернувся від вікна. Він подивився на Гунгертобеля, який сидів біля письмового столу і писав.

— I як у мене справи?

— Болить?

Берлах розповів про останній напад.

— Це погано, Гансе, — сказав Гунгертобель, — Ми повинні прооперувати тебе протягом трьох днів. По-іншому не вийде.

— Я почуваю себе зараз як ніколи добре.

— Через чотири дні буде новий напад, Гансе, — сказав лікар. — І ти його не переживеш.

— Отже, у мене є два дні. Два дні. А вранці третього дня ти мене прооперуєш. У вівторок вранці.

— У вівторок вранці, — сказав Гунгертобель.

— А після цього мені залишиться ще один рік життя, правда, Самуелю? — спитав Берлах і, як завжди, незворушно подивився на свого шкільного друга. Той підскочив і заходив по кімнаті.

— Як тобі спала на думку така нісенітниця?

— Мені сказав той, хто читав мою історію хвороби.

— Це ти вдерся в мій кабінет? — роздратовано спитав лікар.

Берлах похитав головою.

— Ні, не я. Але так воно є, Самуелю, один лише рік.

— Лише рік, — відповів Гунгертобель, сів на стільчик під стіною своєї ординаторської і безпорадно подивився на Берлаха, який нерухомо стояв посеред кімнати, далекий, у холодній самотності, упокорений, і лікар опустив очі перед його заглибленим у себе поглядом.

Близько другої години ночі Берлах несподівано прокинувся. Він випив ліки, прописані Гунгертобелем, і рано ліг спати, тому своє несподіване пробудження спершу відніс на дію цих ліків. Втім, йому все ж здавалося, що його розбудив якийсь звук. Як це часто буває, коли прокидаєшся раптово, він був бадьорим і сповненим сили. Але мусив спершу трохи прийти до тями, і лише за кілька хвилин, які у такій ситуації видаються вічністю, відчув себе впевненіше. Він заснув не у спальні, як це робив завжди, а в бібліотеці, бо готувався до важкої ночі і вирішив ще почитати, та нараз його звалив з ніг міцний сон. Провів руками вздовж тіла і з'ясував, що не роздягнувся на ніч, а лише вкрився вовняною ковдрою. Потім дослухався. Щось впало на підлогу, це була книжка, що її він перед тим читав. Темрява приміщення без вікон була глибокою, але не абсолютною. Через відчинені двері спальні проникало слабке світло, час від часу спалахували блискавки.

Здалеку чулося завивання вітру. Згодом він уже міг розрізнити в темряві контури книжкових полиць і стільця, а також край столу, на якому, як він врешті розгледів, все ще лежав револьвер. Раптом він відчув протяг, у спальні стукнуло вікно, і двері різко зачинилися. Відразу ж після цього старий почув у коридорі скрадливі кроки. І все збагнув. Хтось відчинив вхідні двері і зайшов до коридора, але не врахував можливості протягу. Берлах встав і засвітив торшер.

Він узявся за револьвер і зняв його із запобіжника. У коридорі теж засвітилося світло. Берлах здивувався, побачивши у напівпрочинених дверях світло, цей вчинок незнайомого видався йому безглуздим. Він збагнув це аж тоді, коли було вже пізно. Побачив силует руки і долоню, яка потягнулася до лампи, потім різко спалахнуло синє світло, і майже відразу запала темрява, незнайомий вирвав запобіжник і влаштував коротке замикання. Комісар опинився в цілковитій темряві. Незнайомий прийняв виклик і диктував правила: Берлах змушений був боротися в темряві. Комісар міцніше стиснув зброю і обережно прочинив двері до спальні. Зайшов. Крізь вікно пробивалося слабке, ледь відчутне світло, але коли очі звикли, стало видніше. Берлах сперся на стіну поміж ліжком і вікном, з якого видно було річку, друге вікно було праворуч від нього, воно виходило до сусіднього будинку. Він стояв у цілковитій пітьмі, не маючи можливості втекти або відхилитися, але Берлах сподівався, що темрява врівноважить цей недолік.

У примарному світлі з вікна було видно двері до бібліотеки. Він розраховував на те, що побачить силует незнайомого, коли той увійде. І раптом у бібліотеці зблиснув промінь кишенькового ліхтарика, майнув по книгах, опустився на підлогу, перемістився на крісло, потім на стіл. У світлі ліхтарика опинився ніж-змія. І знову Берлах побачив руку крізь відчинені двері навпроти себе. Рука була у брунатній шкіряній рукавиці, вона намацала на столі ніж і схопила його. Берлах підняв зброю і прицілився. Але ліхтарик раптом згас. Комісар змушений був знову опустити револьвер і чекати. Він дивився зі свого місця у вікно, більше вгадував, ніж бачив чорну масу річки, яка невпинно струменіла вздовж свого русла, на одному березі згромадилися будівлі міста, стрілою здіймалася в небо катедра, а над усім цим пливли хмари. Він стояв нерухомо і чекав на ворога, який прийшов убити його. Його погляд свердлив нечіткий контур дверей. Він чекав. Усе було тихо, спокійно. У коридорі годинник пробив третю. Він прислухався і почув здалеку, як цокає годинник. Десь засигналив автомобіль і проїхав повз будинок. Перед баром зібралися люди. На якийсь момент йому здалося, що він чує дихання, але, мабуть, лиш почулося. І він продовжував так стояти. А десь в іншому місці його помешкання так само стояв хтось іще, а між ними була ніч, ця терпляча і жорстока ніч, яка сховала під своїм чорним плащем смертоносну змію, ніж, що шукав його серця.

Старий дихав ледь чутно. Він стояв на місці і стискав зброю, не відчуваючи навіть холодного поту, який стікав по його потилиці. Він ні про що не думав, ні про Ґастманна, ні про Лютца, не думав навіть про хворобу, яка пожирала його тіло, година за годиною, намагаючись знищити його життя, яке він тепер захищав, сповнений бажання жити і тільки жити. Він перетворився на око, яке свердлило поглядом ніч, на вухо, яке дослухалося до найтихіших звуків, на руку, яка стиснулася довкола холодного металу зброї. Врешті він відчув присутність вбивці зовсім іншим чином, ніж сподівався. Відчув на своїй щоці незначний рух повітря. Довго не міг собі це пояснити, аж поки не здогадався, що відчинилися двері зі спальні до їдальні. Чужинець знову перемудрував його і проникнув до спальні в обхід, його не було ні видно, ні чути. Його не можна було стримати. А в руці у нього був ніж-змія. Берлах розумів, що мусить діяти першим, мусить почати двобій, він, старий, смертельно хворий чоловік, мусить боротися за своє життя, яке протриває ще лише один рік, якщо все буде гаразд і Гунгертобель вдало проведе операцію. Берлах скерував револьвер до вікна, яке виходило на Ааре. Вистрілив, потім ще раз, тричі підряд крізь розбиту шибку в річку, а потім опустився на землю. Над ним щось просвистіло, це був ніж, який встромився у стіну. Але старий уже досягнув свого, у вікні навпроти засвітилося, мешканці сусіднього будинку повисувалися з вікон. Світло сусіднього будинку дало можливість трохи краще роздивитися спальню, і він побачив тінь силуету, далі гримнули вхідні двері, через протяг хряснули двері до бібліотеки, наступні — до вітальні, стукіт за стукотом, зачинилося вікно, і запала тиша. Люди із будинку навпроти все ще вдивлялися в нічну темряву. Старий не відривався від стіни, стискаючи в руці зброю. Він стояв нерухомо, ніби втратив відчуття часу. Люди замкнули вікна, згасили світло. Берлах стояв біля стіни, знову поринувши в цілковиту темряву, злившись із нею, сам один у будинку.

Десь за півгодини він пішов у коридор і знайшов свій кишеньковий ліхтарик. Подзвонив Чанцові, щоб той приїхав. Потім поміняв запобіжник, і в будинку знову спалахнуло світло. Берлах сів у своє крісло і дослухався до ночі. Знадвору почувся звук автомобіля, який різко загальмував. Знову стукнули вхідні двері, почулися кроки. До кімнати зайшов Чанц.

— Мене хотіли вбити, — сказав комісар.

Чанц зблід. Він був без капелюха, волосся його розкуйовдилося, а з-під зимового пальта визирала піжама. Вони пішли разом до спальні. Чанц витяг ніж зі стіни. Це було нелегко зробити — лезо глибоко ввійшло в дерево.

— Цим? — спитав він.

— Цим, Чанц.

Молодший поліцейський роздивлявся розбиту шибу.

— Ви стріляли у вікно, комісаре? — здивовано спитав він. Берлах розповів йому все.

— Ви обрали найкращу із можливих стратегій, — мовив Чанц.

Вони вийшли в коридор, і Чанц підняв із підлоги запобіжник.

— Розумно, — сказав він із повагою в голосі і поклав його на місце. Потім повернулися до бібліотеки. Комісар ліг на диван, натягнув на себе ковдру і лежав нерухомо, раптом відчувши себе старезним дідуганом, який ось-ось розсиплеться на порох. Чанц продовжував тримати в руці ножа. Він спитав:

— Ви не впізнали нападника?

— Ні. Він був обережним і швидко втік. Я тільки побачив, що він був у брунатних шкіряних рукавицях.

— Цього мало.

— Це ніщо. Але попри те, що я його не бачив, ледь чув його дихання, я знаю, хто це був. Знаю. Я знаю.

Усе це старий проговорив майже нечутно. Чанц зважив ножа в долоні, подивився на сіру постать, що лежала на дивані, на цього старого втомленого чоловіка, на його руки, які простяглися вздовж крихкого тіла, мов зів'ялі квіти біля мерця. Потім побачив погляд комісара. Очі Берлаха спостерігали за ним спокійно, непроникно і зосереджено.

Чанц поклав ножа на письмовий стіл.

— Сьогодні вранці ви мусите їхати до Гріндельвальда, бо ви хворий. Чи, може, передумали? Чи гори — не те, що вам потрібно? Там зараз зима.

— Ні, ні, я поїду.

— Тоді вам треба трохи поспати. Мені залишитися?

— Ні, Чанце, іди, — сказав комісар.

— На добраніч, — сказав Чанц і поволі вийшов з будинку. Старий не відповідав, здавалося, він заснув. Чанц відчинив вхідні двері, вийшов назовні і знову зачинив їх. Він повільно пройшов кілька кроків до дороги, причинив за собою хвіртку. А потім різко повернув назад до будинку. Ніч усе ще була непроникно темною. Усі предмети потонули в цій темряві, і сусідні будинки також. Тільки високо вгорі світився ліхтар, загублена зірка в густій темряві, сповненій суму та шурхотіння води в річці. Чанц постояв трохи і нараз, тихо лайнувшись, знову відчинив ногою хвіртку і рішуче закрокував до дверей будинку, пройшовши той самий шлях, що його здолав кілька секунд тому.

Він вхопився за клямку і натиснув на неї. Але тепер вхідні двері були зачинені.

Берлах встав о шостій, так і не склепивши очей. Була неділя. Старий помився і перевдягнувся. Потім викликав таксі, снідати він мав намір у вагоні-ресторані. Одягнув тепле зимове пальто і вийшов із будинку в сірий ранок. Він був без валізи. Глянув у безхмарне небо. Повз нього пройшов студент — від нього тхнуло пивом.

«Це Блазер, — подумав Берлах. — Він, бідолашний, уже двічі завалив фізику. Хіба не вип'єш з горя?» Під'їхало і зупинилося таксі. Велика американська машина. Водій високо підняв комір, Берлах не бачив його очей. Відчинилися дверцята.

— На вокзал, — сказав Берлах і сів у машину. Авто рушило.

— І що? — спитав голос поряд із ним. — Як ти себе почуваєш? Добре спав?

Берлах повернув голову. Поряд із ним сидів Ґастманн. Він був убраний у світлий плащ і сидів, схрестивши руки на грудях. На руках — брунатні шкіряні рукавиці. Він був схожий на старого глузливого селянина. Водій повернувся до нього і вишкірився. Він опустив комір, і Берлах впізнав одного із слуг Гастманна. Берлах нараз збагнув, що опинився в пастці.

— Що ти іще від мене хочеш? — спитав він.

— Ти продовжуєш мене вистежувати. Ходив до письменника, — сказав голос збоку, і це прозвучало як погроза.

— Це моя робота.

Співрозмовник не спускав з нього очей.

— Досі кожен, хто мене вистежував, помирав, Берлах.

Водій їхав на шаленій швидкості вгору вздовж Аарауерстальден.

— Я завжди тебе вистежував, але досі живу, — спокійно відповів комісар.

Обоє помовчали.

Водій на величезній швидкості їхав до площі Вікторії. Якийсь дідок кульгав через дорогу і ледь не втрапив під колеса.

— Тихіше, — роздратовано сказав Берлах.

— їдь швидше, — наказав Ґастманн і знущально подивився на Берлаха. — Я люблю швидко їздити.

Комісара морозило. Він не любив приміщень, де бракувало повітря. Вони промчали через міст із срібною стрічкою річки попід ним, обігнали трамвай і зі швидкістю стріли увірвалися в місто, яке охоче розкрилося їм назустріч. Вулиці були ще порожніми, а небо над містом — скляним.

— Я би радив тобі вийти з гри. Настав час визнати свою поразку, — сказав Ґастманн і натоптав собі люльку.

Старий подивився на темні склепіння будівель, повз які вони проїжджали, на примарні постаті двох поліцейських, що стояли біля книгарні Ланга.

«Гайсбюлер і Цумштег, — подумав він. — Треба буде нарешті розрахуватися за Фонтане».

— Ми не можемо припинити нашої гри, — сказав він врешті. — Тієї ночі в Туреччині ти завинив, Ґастманне, бо запропонував парі, а я — погодився.

Вони проїхали повз будівлю Фередальної ради.

— Ти все ще гадаєш, що це я вбив Шміда? — спитав Ґастманн.

— Я не сумнівався в цьому ані жодної миті, — відповів комісар і продовжив, байдуже спостерігаючи за тим, як співрозмовник прикурює свою люльку. — Я тоді не зміг притягнути тебе до відповідальності за злочини, які ти скоїв, тому тепер я зловлю тебе на злочині, якого ти не скоював.

Ґастманн уважно подивився на комісара.

— Про це я не подумав, — сказав він. — Тож змушений буду вжити заходів.

Комісар промовчав.

— Можливо, ти більш небезпечний, ніж я гадав, — замислено сказав Ґастманн зі свого кутка.

Машина зупинилася біля вокзалу.

— Це востаннє я розмовляв з тобою, Берлах, — сказав Ґастманн. — Наступного разу я вб'ю тебе. Звісно, за умови, що ти виживеш після своєї операції.

— Ти помиляєшся, — відповів Берлах, стоячи на майдані і відчуваючи, що ранок холодний і що він старий. — Ти не вб'єш мене. Я — єдиний, хто знає тебе, і тому тільки я можу тебе засудити. І я засудив тебе, Ґастманн, засудив на смерть. Ти не переживеш сьогоднішнього дня. Кат, якого я обрав, прийде сьогодні до тебе. Він уб'є тебе, бо це має врешті статися, така Божа воля.

Ґастманн зіщулився і здивовано вибалушив очі на старого, але той пішов до вокзалу, сховавши руки в кишені. Не обертаючись, зайшов до темної будівлі, яка поволі наповнювалася людьми.

— Ти — блазень! — раптом вигукнув услід комісарові Ґастманн, так голосно, що обернулися перехожі. — Ти — блазень!

Але Берлаха вже не було видно.

День, який все потужніше заявляв про себе, був ясним і сповненим сили, бездоганна куля сонця відкидала чіткі та довгі тіні, які, в міру того, як сонце здіймалося над пругом, ставали лише трохи коротшими. Місто, схоже на білу мушлю, лежало горілиць, вбираючи в себе світло, заковтувало вулиці, щоб уночі знову виплеснути з себе сотнями вогнів це чудовисько, що породжувало, знищувало і закопувало в землю все нових і нових людей. Ранок світився все яскравіше, розжарюючи яскраві куполи над церквами, дзвони яких ще було чути, але вони потроху вже затихали. Чанц чекав уже цілу годину, світло, що падало з мурів, робило його блідим. Він нервово ходив сюди-туди по листю перед катедрою, розглядав потворні фігури, які повтуплювалися у підсвітлений сонцем асфальт, а з їх ротів виплескувалася вода фонтана. Нарешті відчинилися церковні ворота, і з них вилився густий потік людей, але Чанц відразу розгледів у ньому білий плащ. До нього підійшла Анна. Вона сказала, що рада його бачити, і подала руку. Вони піднялися по вулиці Кесслера, загубившись серед потоку старих і юних парафіян. Тут професор, там — по-недільному парадна дружина пекаря, два студенти із однією дівчиною, кілька десятків службовців, вчителі, усі чисті, вимиті, голодні, у приємному передчутті смачного обіду. Вони перетнули площу Казино і спустилися до Марцілі. На мості зупинилися.

— Панно Анна, — сказав Чанц. — Сьогодні я впіймаю вбивцю Ульріха.

— Ви знаєте, хто це? — здивовано спитала вона.

Він подивився їй в очі.

Вона стояла перед ним, бліда і худенька.

— Здається, знаю, — сказав він. — А якщо я знайду його, ви зможете стати для мене тим, ким були для вашого померлого нареченого?

Анна відповіла не відразу. Вона щільніше загорнулася у свій вузький плащ, — так, ніби змерзла. Піднявся легкий вітерець, розтріпав її біляве волосся, і вона сказала:

— Домовилися.

Вони подали одне одному руки, і Анна пішла на другий берег. Він дивився їй услід. її білий плащ світився поміж березами, зникав і знову з'являвся поміж перехожих, аж поки врешті не зник зовсім. Тоді він пішов до вокзалу, де залишив машину. Вирушив у напрямку Лігерца і їхав майже до обіду, їхав повільно, час від часу зупинявся, виходив покурити і подумати у полі, знову повертався до машини, їхав далі. У Лі-герці припаркував машину біля вокзалу і піднявся сходами до церкви. Він майже заспокоївся. Озеро було темно-голубим, довкола виноградні лози без листя, а земля поміж ними брунатна і пухка. Але Чанц цього всього не зауважував, та його це і не цікавило. Він майже злетів сходами, не озираючись і не переводячи дух. Дорога стрімко піднімалася нагору, оточена білими мурами, позаду один за одним залишалися виноградники. Чанц піднімався все вище, спокійний, повільний, непохитний у своєму рішенні, права рука — в кишені пальта. Час від часу дорогу йому перебігали ящірки, вгорі ширяли яструби, земля тремтіла в сонячному блиску. Він піднімався. Поступово дорога висковзнула з-поміж виноградників і повела до лісу. Стало прохолодніше. За деревами зблиснули білі скелі гір Юра. Чанц сходив все вище, витримуючи той самий темп і просуваючись все далі вперед, аж поки дійшов до поля. Це були ниви і пасовиська, дорога стала пологішою. Він проминув кладовище, правильний чотирикутник, оточений сірим муром із білими ворітьми. Жінки в чорному пересувалися по доріжках між могилами і дивилися вслід Чанцові, який продовжував крокувати вперед, тримаючи праву руку в кишені пальта. Подивився йому вслід і старий згорблений дід, що теж стояв у ту мить на кладовищі.

Чанц дійшов до Преля, проминув готель «Берен» і повернув у напрямку Ламбуена. Повітря над рівниною було нерухомим і чистим. Навіть найбільш віддалені предмети вирізнялися дуже чітко. Лише на хребті Шассераля лежав сніг, а все інше світилося світло-брунатним блиском із білими вкрапленнями мармуру, червоними цятками дахів і чорними стрічками полів. Чанц простував далі. Сонце світило йому в спину і відкидало поперед нього тінь. Дорога побігла вниз, він пройшов повз тартак, тепер сонце було вже трохи збоку. Він ішов далі, не роздумуючи, не розглядаючись довкола, його рухало вперед тільки одне бажання, одна пристрасть. Десь загавкав пес, потім підбіг до нього, обнюхав і знову втік. Чанц ішов далі, не звертаючи з правого боку дороги, крок за кроком, не сповільнюючи і не пришвидшуючи ходу, до будинку, який наближався посеред брунатності поля. Його черевики загрузали в теплій незораній землі, але він ішов далі. І нарешті дістався до воріт. Ворота були відчинені, Чанц зайшов у них. У дворі стояла американська машина, але Чанц не звернув на неї уваги. Він підійшов до дверей, які теж були відчиненими, зайшов до передпокою, відчинив наступні двері і опинився в холі, який займав увесь перший поверх. Чанц зупинився. Крізь вікна навпроти соталося тьмяне світло. Перед ним, на відстані меншій, ніж п'ять кроків, стояв Ґастманн, а по обидва боки від нього здоровані слуги, нерухомі і грізні, — два різники. Усі троє були у плащах, із валізами, готові до виїзду.

Чанц стояв у проймі дверей.

— Отже, це ви, — сказав Ґастманн і з легким здивуванням подивився на спокійне бліде обличчя поліцейського і на відчинені двері.

Потім засміявся:

— Ось що мав на увазі старий! Непогано, навіть дуже непогано!

Очі Ґастманна були широко розплющені, і в них світилася неприродна веселість.

Спокійно, не мовивши ані слова і майже повільно, один із двох різників-слуг підняв револьвер і вистрілив. Чанц відчув удар у ліву руку, різко вирвав із кишені праву і відскочив убік, потім тричі вистрілив у порожній безкінечний простір, у якому луна розносила сміх Ґастманна.

Після дзвінка Чанца із Ламбуена поспіхом вирушив Шарнель, із Тванна — Кленін, а із Біля — група захоплення. Чанца знайшли закривавленим біля трьох трупів, друга куля влучила у його ліву руку нижче ліктя. Перестрілка, напевно, була короткою, але кожен із трьох убитих встиг вистрілити. У кожного із трьох знайшли револьвер, а один із слуг міцно стискав зброю в руці. Що відбувалося після приїзду Шарнеля, Чанц уже не пам'ятав. Коли лікар із Нейвевіля перев'язував його, він двічі втрачав свідомість, але рани його життю не загрожували. Згодом надійшли селяни, робітники, жінки. Все село висипало на вулиці, і поліція перегородила дорогу, але одній дівчині пощастило просочитися крізь кордон поліцейських і дістатися аж до будинку, де вона з плачем припала до тіла Ґастманна. Це була кельнерка, наречена Шарнеля. Той стояв поряд, червоний від люті. Потім Чанца понесли до машини крізь натовп селян, які розступалися перед ним.

— Ось вони лежать, усі троє, — сказав наступного ранку Лютц і показав рукою на мертвих, але в його голосі не було тріумфу, а тільки сум і втома.

Фон Швенді кивнув на знак згоди. Полковник поїхав разом із Лютцом до Біля. Вони зайшли до кімнати, де лежали трупи. Із маленького заґратованого віконечка падав слабкий промінь світла. Обоє стояли там у своїх пальтах і відчували холод. Очі Лютца почервоніли. Цілу ніч він читав щоденники Ґастманна, списані нерозбірливими стенографічними позначками.

Лютц глибше запхнув руки в кишені.

— Ми, люди, зі страху одне перед одним створюємо держави, фон Швенді, — тихо сказав він, — оточуємо себе різноманітними охоронцями, поліцією, солдатами, офіціозом, але що це нам дає?

Обличчя Лютца скривилося, він вибалушив очі і зайшовся скрипучим сміхом, який гучно прокотився холодною порожньою кімнатою.

— Достатньо, щоб при владі опинився якийсь дурень, пане національний радник, і нас уже змиває, досить такого собі Ґастманна, і наші захисні кордони прорвано, а вартових обійдено.

Фон Швенді розумів, що потрібно повернути слідчого з небес на землю, але не дуже собі уявляв, як це зробити.

— Людей нашого кола безсоромно використовують усі, хто тільки може, — нарешті сказав він. — Це просто ганьба.

— Ніхто ж не чекав такого, — заспокоїв його Лютц.

— А Шмід? — спитав національний радник, втішений, що зміг знайти хоч якусь зачіпку.

— Ми знайшли у Ґастманна теку, яка належала Шмідові. У ній містяться дані про життя Ґастманна і припущення про скоєні ним злочини. Шмід намагався викрити Ґастманна і робив це як приватна особа. Це була помилка, яка йому дорого коштувала, бо доведено, що саме Ґастманн замовив убивство Шміда: Шміда було вбито з револьвера, який тримав у руці один із слуг у ту мить, коли його застрелив Чанц. Експертиза відразу ж це підтвердила. Причина вбивства теж очевидна: Ґастманн боявся, що Шмід його викриє. Шмід мав би розповісти нам про своє розслідування. Але він був юний і амбітний.

До моргу зайшов Берлах. Побачивши комісара, Лютц відразу ж став меланхолійним і заховав руки до кишень.

— Ну що, комісаре, — сказав він і переступив із ноги на ногу. — Добре, що ми зустрілися. Ви дуже вчасно повернулися зі своєї відпустки, та й ми з національним радником приїхали без запізнень. Мерців подано. Ми часто сперечалися, Берлах, я виступав за поліцію, озброєну до зубів усіма новинками техніки, навіть залюбки довірив би їй атомну бомбу, а ви, комісаре, — прихильник значно більш людяного варіанта, ви б сформували щось на кшталт групи мисливців із добросердих міцних дідків. Забудьмо цю суперечку. Ми обоє помилялися, і Чанц довів нам це без жодної науки, одним-єдиним револьвером. Я не хочу знати, як. Але добре. Це був самозахист, і ми змушені повірити йому на слово. Здобич виправдовує ризик. Убиті, як то кажуть, тисячу разів заслужили смерть, а якби все пішло по-науковому, ми і досі винюхували б убивцю серед іноземних дипломатів. Я змушений буду підвищити Чанца. Але ми обидва почуваємося при цьому як дурні. Справу Шміда завершено.

Лютц схилив голову, він розгубився через таємниче мовчання старого. А потім зосередився і раптом знову перетворився на ввічливого, старанного чиновника. Прокашлявся і почервонів, подивившись на все ще збентеженого фон Швенді. А потім вони разом із полковником пройшли у темряву одного з коридорів і залишили Берлаха самого. Трупи лежали на марах, накриті чорними простирадлами. Із голих сірих стін облущувався тиньк. Берлах підійшов до середніх мар і відкинув простирадло. Це був Ґастманн. Берлах нахилився над ним, тримаючи простирадло лівою рукою. Мовчки роздивлявся воскове обличчя мерця, губи ще продовжували посміхатися, але очні яблука вже провалилися глибше, і з них більше не струменіло нічого жахливого. Так вони і зустрілися востаннє, мисливець та його жертва, яка мертвою лежала біля його ніг. Берлах розумів, що завершилося життя їх обох, і знову подумки озирнувся на всі минулі роки, ще раз пройшов таємничими лабіринтами, на які було схоже життя кожного із них. І ось між ними не залишилося нічого, окрім безмежності смерті, цього судді, чиїм вироком є мовчання. Берлах продовжував стояти, нахилившись, і тьмяне світло кімнати падало на його обличчя, на руки, на труп, це світло стосувалося їх обох, було створене спеціально для них, прикрашало кожного з них. Мовчання смерті опустилося на нього, проникло в нього, але не дало йому такого спокою, як тому, хто лежав перед ним. Мертві завжди мають рацію. Берлах повільно накрив обличчя Ґастманна. Він бачив його востаннє. Тепер його ворог спочине в труні. Багато років його переслідувала одна-єдина думка, бажання знищити його, знищити того, хто тепер лежав біля його ніг у порожній сірій кімнаті, на нього сипався тиньк, ніби легенький, ледь помітний сніг. І ось комісарові не залишилося нічого більше, як тільки втомлено накрити його обличчя і сумовито сподіватися на забуття, цю єдину втіху, яка може пом'якшити його серце, що палає в лютому вогні.

Того самого вечора, рівно о восьмій, до будинку комісара в Альтенберзі увійшов Чанц. Старий прохав прийти саме о цій порі. На його подив, двері відчинила юна служниця в білому фартушку, а увійшовши до коридора, він почув із кухні запахи страв та дзеленчання посуду. Служниця взяла в нього плащ. Його ліва рука була перебинтована, але попри це він приїхав на автомобілі. Служниця відчинила йому двері вітальні, і Чанц вражено зупинився: стіл був святково накритий для двох осіб. У підсвічнику горіли свічки. В одному кінці столу, на тлі червонуватого полум'я свічок, сидів у кріслі Берлах і був схожий на втілення спокою.

— Сідай, Чанце, — запропонував комісар своєму гостеві і показав на друге крісло біля столу.

Чанц, не мовивши ані слова, послухався.

— Я не знав, що запрошений на вечерю, — сказав він.

— Треба відсвяткувати твою перемогу, — спокійно відповів старий і відсунув підсвічник трохи вбік, щоб вони могли бачити обличчя одне одного. Потім сплеснув у долоні. Двері відчинилися, і ставна повновида жіночка принесла тацю, заставлену сардинами, крабами, салатами, огірками, помідорами, горошком, присмаченими майонезом та яйцями, а поміж ними — шматочками шинки, курячого м'яса і лосося. Комісар поклав собі всього потроху. Чанц, побачивши, яку велетенську порцію збирається з'їсти хворий на шлунок, здивовано поклав собі тільки трохи картопляного салату.

— Що будемо пити? — спитав Берлах. — Лігерцьке вино?

— Гаразд, хай буде лігерцьке, — відповів Чанц, почуваючи себе немов уві сні.

Підійшла служниця і налила йому в келих вина. Берлах почав їсти, взяв собі хліба, проковтнув лосося, сардини, м'ясо червоних крабів, шинку, салат, майонез і холодну м'ясну печеню, сплеснув у долоні і велів повторити. Чанц, який заціпеніло спостерігав за цим, не з'їв ще навіть свого картопляного салату. Берлах наказав наповнити собі келих утретє.

— А тепер паштети і червоне ноєнбурзьке, — вигукнув він.

Тарілки поміняли, Берлах поклав собі на тарілку три порції паштету, начиненого гусячою печінкою, свининою і трюфелями.

— Але ж ви хворі, комісаре, — врешті несміливо мовив Чанц.

— Не сьогодні, Чанц, не сьогодні. Я святкую те, що нарешті викрив убивцю Шміда!

Він випив другий келих червоного вина і почав їсти третю порцію паштету, їв не зупиняючись, жадібно поглинав смачні страви, старанно перетираючи щелепами, як демон, який намагається втамувати свій ненаситний голод. Тінь, що її відкидала його постать, показувала на стіні збільшені вдвічі контури його фігури, різкі рухи ліктів, схилену голову — здавалося, той, що на стіні, виконує танець негритянського вождя. Чанц із жахом спостерігав за цим театром смертельно хворої людини. Він нерухомо сидів на місці, нічого не їв, не міг проковтнути найменшого шматочка, навіть не надпив зі свого келиха. Берлах замовив собі телячі відбивні, рис, смажену картоплю і зелений салат, а ще — шампанське. Чанц тремтів.

— Ви не хворі, — прохрипів він. — Ви тільки придурювалися!

Відповідь прозвучала не відразу. Спершу комісар просто посміхнувся і продовжував зосереджено поглинати салат, насолоджуючись кожним листком. Чанц не наважувався спитати вдруге, старий лякав його.

— Так, Чанце, — нарешті сказав Берлах, і його очі спалахнули. — Я все це вигадав. Я ніколи не був хворим.

Він поклав до рота ще один шматок телятини і продовжував невпинно їсти, тамуючи ненаситний голод.

І тут Чанц збагнув, що потрапив у хитро розставлену пастку, двері якої вже зачинилися за ним. У нього на спині виступив холодний піт. Страх охопив його своїми сильними руками. Він надто пізно все збагнув, шансу на порятунок більше не було.

— Ви все знаєте, — тихо сказав він.

— Так, Чанце, я все знаю, — відповів Берлах твердо і спокійно, але не підвищуючи голосу, ніби говорив про щось другорядне. — Шміда вбив ти.

Потім він схопив келих із шампанським і спорожнив його одним духом.

— Я завжди здогадувався, що ви все знаєте, — майже нечутно прошепотів Чанц.

Комісар продовжував сидіти із незворушним виразом обличчя. Здавалося, його не цікавить ніщо у світі поза цією їжею. Він безжально наповнив собі тарілку ще раз рисом, полив усе соусом, а зверху поклав шматок телятини. Чанц зробив ще одну спробу врятуватися від цього страхітливого ненажери.

— Куля походить із револьвера, знайденого в руці слуги Гас-тманна, — вперто сказав він. Але голос його тремтів.

У примружених очах Берлаха промайнула зневага.

— Дурниці, Чанце. Ти чудово знаєш, що револьвер, який тримав у руці слуга, був твоїм. Ти сам вклав його в руку мертвого. Викрити це завадило тільки те, що Ґастманн виявився злочинцем.

— Ви ніколи цього не доведете, — без надії в голосі сказав Чанц.

Комісар випростався у своєму кріслі, він уже не виглядав хворим і розбитим, а навпаки, владним і розслабленим, втілював надлюдську вищість і перевагу над усіма, був схожий на тигра, який бавиться зі своєю жертвою. Випив рештки шампанського. Потім служниця, яка постійно снувала сюди-туди, принесла сир. До сиру подали редиску, квашені огірки і мариновану цибулю. Старий поглинав усе нові й нові страви, так, ніби куштував усі ці земні дари востаннє.

— Ти все ще не збагнув, Чанце, — врешті сказав він, — що ти сам давно довів мені свій злочин? Револьвер — твій; куля, яка влучила у пса Ґастманна, коли ти рятував мені життя, довела це, бо її було випущено з тієї самої зброї, з якої вбили Ґастманна, з твоєї зброї. Ти сам додав доказів, яких мені бракувало. Ти зрадив себе, коли врятував мені життя.

— Коли врятував вам життя! Тому я потім не знайшов пса на місці, — механічно завважив Чанц. — Ви знали, що у Ґастманна такий лютий пес?

— Так, я обгорнув свою ліву руку ковдрою.

— Тобто це також була пастка для мене, — майже безбарвним голосом сказав убивця.

— Також. Але перший доказ ти дав мені тоді, коли в п'ятницю повіз мене до Лігерца через Інс, щоб розіграти переді мною комедію із синім Хароном. У середу Шмід їхав через Цоллікофен, я знав це, бо він тієї ночі зупинявся там в гаражі.

— Звідки ви про це дізналися? — спитав Чанц.

— Просто зателефонував. Той, хто тієї ночі їхав через Інс та Ерлах, і був убивцею: ти, Чанц. Ти приїхав із Гріндельвальда. У пансіоні «Айгер» також є синій «мерседес». Ти вистежував Шміда кілька тижнів, знав кожен його крок, ти заздрив йому, бо він був здібний, заздрив його успіхам, його освіченості, заздрив, що в нього є така гарна дівчина. Ти знав, що він вистежує Ґастманна, ти навіть знав, коли він туди їздить, але ти не знав, навіщо. І тоді тобі до рук випадково потрапила його тека з документами, що лежала на письмовому столі. Ти вирішив взяти цю справу собі і вбити Шміда, щоб самому стати успішним. Ти правильно вирішив, що буде нескладно звинуватити в цьому вбивстві Ґастманна. Коли я побачив у Гріндельвальді синій «мерседес», я відразу збагнув, як ти діяв: просто винайняв машину в середу ввечері. Потім я перевірив це. Все інше дуже просто: ти поїхав до Лігерца через Шернельц і залишив машину у Тваннбахському лісі, перетнув ліс короткою дорогою через ущелину і таким чином потрапив на дорогу із Тванна до Ламбуена. Там біля скель ти дочекався Шміда, він упізнав тебе і здивовано зупинився. Відчинив двері, і тоді ти вбив його. Ти сам це мені розповів. І ось у тебе є все, до чого ти прагнув: його успіх, його посада, його машина і його дівчина.

Чанц слухав невблаганного шахіста, який поставив йому мат і завершив свою страхітливу трапезу. Свічки догорали тривожним полум'ям, світло грало на обличчях обидвох чоловіків, тіні згущувалися. У цій темній норі залягла мертва тиша, служниці більше не заходили до кімнати. Комісар сидів непорушно, здавалося, він навіть не дихає більше, мерехтливе світло осявало його все новими й новими хвилями — червоне полум'я, яке розбивалося об лід його чола і його душі.

— Ви бавилися мною, — поволі сказав Чанц.

— Я бавився тобою, — зі страхітливою серйозністю відповів Берлах. — Я не міг по-іншому. Ти убив Шміда, тож я мусив поставити тебе на його місце.

— Щоб убити Ґастманна, — додав Чанц, який раптом усе збагнув.

— Правильно. Я віддав півжиття, щоб викрити Ґастманна, і Шмід був моєю останньою надією досягнути цього. Я нацькував його на цього диявола в людській подобі, на цього аристократа, на цього дикого звіра. Але тут з'явився ти, Чанц, із твоїм смішним злодійським завзяттям, і забрав у мене мій єдиний шанс. Тоді я взяв тебе, убивцю, і перетворив на свою страшну зброю, бо ти був переконаний, що вбивця повинен знайти іншого вбивцю. Я зробив свою мету твоєю.

— Для мене це було справжнім пеклом, — сказав Чанц.

— Для нас обох це було справжнім пеклом, — вів далі комісар зі своїм страхітливим спокоєм. — Несподівана поява фон Швенді змусила тебе вдатися до крайнощів, потрібно було за всяку ціну звинуватити Ґастманна у вбивстві Шміда, і кожен крок убік від сліду, що вів до Ґастманна, міг привести до тебе. Тепер тобі могла допомогти тільки тека Шміда. Ти знав, що вона у мене, але не знав, що її забрав Ґастманн. Тому ти вдерся до мене в ніч із суботи на неділю. Тебе непокоїло також те, що я поїхав до Гріндельвальда.

— Ви знали, що це я до вас вдерся? — безбарвним голосом спитав Чанц.

— Я знав про це з першої миті. Усе, що я робив, мало єдину мету довести тебе до цілковитого розпачу. А коли цей розпач сягнув апогею, ти поїхав до Ламбуена шукати виходу.

— Один зі слуг Ґастманна почав стріляти, — сказав Чанц.

— Я сказав Ґастманнові в неділю вранці, що я пришлю когось убити його.

Чанц похитнувся. Його знову облив холодний піт.

— То ви нацькували нас із Ґастманном одне на одного, як звірів!

— Звіра на звіра, — невблаганно прозвучало з протилежного крісла.

— Тоді ви були суддею, а я — катом, — прохрипів Чанц.

— Це правда, — відповів комісар.

— І хоча я тільки виконував вашу волю, хотів того чи ні, я залишуся тільки злочинцем, людиною, яку переслідуватимуть!

Чанц піднявся і сперся здоровою правою рукою на край столу. Горіла ще тільки одна свічка. Чанц намагався запаленими очима відшукати в темряві обриси старого, але бачив лише нечіткі чорні тіні. Непевним рухом він торкнувся кишені плаща.

— Облиш, — почув він слова комісара. — Це не має сенсу. Люти знає, що ти у мене, та і жінки ще в будинку.

— Справді, це не має сенсу, — тихо відповів Чанц.

— Справу Шміда завершено, — сказав комісар у темряву кімнати. — Я не видам тебе. Але йди звідси! Куди завгодно! Я більше ніколи не хочу тебе бачити. Достатньо вже того, що я засудив одного. Геть! Геть!

Чанц похилив голову і поволі вийшов із будинку, злився із темрявою, а коли зачинилися вхідні двері і трохи згодом від'їхала машина, згасла свічка, востаннє освітивши старого, що заплющив очі.

Усю ніч Берлах просидів у кріслі, не встаючи і не рухаючись. Величезна, жадібна життєва сила, яка ще раз спалахнула в ньому, тепер згасла і збиралася зовсім його покинути. Сміливо і самовпевнено він ще раз наважився зіграти в гру, але в одному він збрехав Чанцеві. І коли на світанку до кімнати увірвався Лютц і розгублено повідомив, що машина Чанца потрапила під поїзд і його знайдено мертвим, комісар був смертельно хворий. У нього ледь вистачило сили попросити повідомити Гунгертобеля, що сьогодні вівторок і можна його оперувати.

— Усього лише один рік, — почув Лютц слова комісара, який втупився у скляний ранок за вікном. — Усього лише один рік.

Примечания

Повість «Суддя і його кат» була написана у 1950 році, окремим виданням вийшла у 1952 році.

1

«Острів мертвих» - картина швейцарського живописця-неоромантика Арнольда Бьокліна (1827 — 1901). Яскрава кольористика його картин об'єднує фантастичні та символічні мотиви із натуралістичними.

2

Фріц Траффелет (1897 -?) — швейцарський художник, майстер зображення батальних сцен.

3

На острові Святого Петра переховувався від переслідувань бернського уряду Жан Жак Руссо.

4

Ноєнштадт, або Ноєнбург — німецька назва міста Невшатель, столиці одноіменного франкомовного кантона. Усі географічні назви в романі «Суддя і його кат» справжні.

5

Жандармерія - німецькою Gendarmerie.

6

Гельвети - плем'я, яке в давнину жило на території Швейцарії. Гельвеція — архаїчна назва Швейцарії.

7

Битва біля гірського хребта Моргартена відбулася 15 листопада 1315 року, швейцарці у цій битві перемогли австрійську армію герцога Леопольда, і це стало початком визволення Швейцарії від австрійського панування.

8

Ніклаус Мануель (він же Дойч, 1484 — 1530) — швейцарський художник, письменник та державний діяч епохи Реформації, автор антипапських драм. В Берні існувала галерея картин Мануеля під назвою «Танець смерті», яка не збереглася до наших днів. Картини і віршовані підписи до них мають дуже похмуру візію людства, що не могло не зацікавити Дюрренматта, який тяжів до апокаліптичних сюжетів.

Content

Фрідріх Дюрренматт
Суддя та його кат

Примечания