Вахек Еміл

Справа про 19 роялів

Еміл Вахек

СПРАВА ПРО 19 РОЯЛІВ

Перекладено за виданням:

Emil Vachek

“Devatenáct klavirú”

Krajské nakladatelství v Pizni

1964

1

Для Трампуса справа про дев'ятнадцять роялів почалася з того, що його дружина Мальвіна подзвонила професорові-терапевтові Крейчі, щоб той приїхав і оглянув її чоловіка. Як на те, саме в цей час до Праги прибув пан Гашек, управитель невеличкого карловарського пансіону «Бразілія», що міститься на Базарній площі. Він приїхав у справі до власника пансіону пана Ганіша, який через старість та хвороби у Карлові Вари уже не навідувався.

Це була справа, яку власник пансіону вважав дріб’язковою, але вона вельми важила для пана Гашека. В малому вестибюлі «Бразілії» висіли три досить старі картини, які діяли панові Гашеку на нерви. Вони зображували зграю собак, що шматують зацькованого вепра та оленя; на цей клубок закривавлених тіл пан Гашек мусив дивитися щоразу, коли відчиняв двері зі свого невеличкого кабінету. Він давно вже просив Ганіша, щоб той дозволив йому ці гнітючі картини замінити приємнішими з-поміж колекції, яку Ганіш кілька років тому сховав на складі. Ганіш нарешті зглянувся на нього й саме сьогодні вручив йому довірчого листа, який уповноважував Гашека взяти зі складу ті картини, що їх він собі вибере.

Заладнавши справу, пан Гашек пообідав у ресторані «В принців». Маючи ще досить вільного часу, згадав, що давненько не був у Мальвіни Канн, яка вийшла заміж за Зденека Трампуса, у батька якої він колись служив. Пан Гашек подзвонив їм, його запросили, і він прийшов до них саме після того, як за професором Крейчі зачинилися двері їхньої квартири. Подружжя було неабияк засмучене. Чим? Професор Крейчі категорично заявив, що нестерпний біль у Зденека викликаний гострим запаленням жовчного міхура і звичайне консервативне лікування буде мало ефективне, тут може зарадити тільки ніж.

І нащо він ужив слово «ніж»! Був би сказав «операція», і Зденек, чоловік хоробрий, котрий через специфіку своєї роботи вже не раз ризикував життям, спокійнісінько дав би себе одвезти до хірургічної клініки і, не гаючи часу, розквитався б з хворобою. Але ж Мальвіна! Слово «ніж» просто вжахнуло її. Хіба не можна обійтися без ножа? Професор Крейчі знизав плечима й похитав головою. Він хоча й не просвічував хворого рентгеном, але певен, що в його жовчному міхурі є камінь завбільшки з фруктову кісточку, його не можна розчинити ні спеціальним чаєм, ні лікуванням у Карлових Варах. Воно, може, й дало б на якийсь час полегшення, та камінчик однаково не обійдеться без ножа. То навіщо ж відкладати? І попрощався зі словами: «Покажетесь мені після операції, я призначу вам дієту, щоб уникнути рецидиву». Зденек усе ще лежав, мов у тумані, від ін'єкції морфію, а Мальвіна, приголомшена словом «ніж», механічно вистукувала одним пальцем на роялі Шопенів «Похоронний марш» і мало не заламувала в розпачі руки. Саме тоді й подзвонив пан Гашек. Deus ex machine.[1]

На його думку, тут можна обійтися без ножа. Всім-бо відомо, що хірурги полюбляють операції; незабаром і нежить оперуватимуть. Бог з ними! Але наскільки він, Гашек, це розуміє, гарячі джерела не з'явилися просто так, з нічого! Природа наділила людину, свій найделікатніший витвір, хворобами, але не забула й про засоби, щоб з ними боротись. У його місті є один такий засіб, і то чудодійний. Адже недаремно туди ось уже двісті років їздять хворі з усього світу. Та ще які хворі! Згадати хоча б Палацького, Дворжака, Фібіха, це якщо говорити лише про чехів. Гадаєте, шановні, що це місто, варте мільярда крон, випадково виникло на своїй тонкій кірці, з-під якої просто з таємничих земних глибин витікає дванадцять гарячих джерел, а одне б'є вгору, як гейзер? Ні, сам він води з карловарських джерел не п'є, йому більше до смаку «старопрамен»,[2] — хе-хе! — але коли б йому сказали, що треба лягати під ніж, то пив би з ранку до вечора, як, до речі, і робили за старих часів хворі.

До його від'їзду все було вирішено. Зденек піде на рентген, а чому б ні, адже від цього не вмирають. А якщо й справді в нього виявлять того небажаного гостя, то він візьме відпустку і поїде до пана Гашека в пансіон «Бразілія». Справу вирішило те, що Мальвіна була на третьому місяці і зовсім не хотіла залишити дитину без батька. Коли Гашек сідав у швидкий поїзд, що майже за п'ять годин мав подолати відстань у 120 кілометрів, він і гадки не мав, що своїм втручанням допоміг розгорнутися подіям, які згодом дістали назву справи про дев'ятнадцять роялів.

Приблизно в той самий час у ліску неподалік од станції Доубі Тикач зустрівся з Карлом Пальмером. Цього чоловіка до лютого 1933 року звали Адольфом, а потім він офіційно змінив своє ім'я на Карла. Згодом генлейнівська[3] газетка назвала це провокацією і висловила своє здивування, що Пальмер не змінив ще й прізвища на Маркс. Невдовзі нацистські молодчики напали на Пальмера, коли той повертався з нічної зміни, і тяжко побили його за те, що не хотів викрикувати «Хайль Адольф!». Але Пальмера це не залякало, він і далі непохитно боровся за лівий фронт у районі Карлових Вар. Тоді це була ще значна група, яка могла на танцювальних майданчиках та під час позаміських прогулянок встрявати у справжні сутички з карловарськими нацистами, що називали себе генлейнівцями. Однак після того, як Генлейн на виборах 1935 року нищівним ударом здобув поле бою, лівий фронт почав танути, як квітневий сніг. Від нього відійшли не лише християнські соціалісти і багато соціал-демократів, але й майже всі лісні робітники, жменька інтелігенції, а також більшість офіціантів, продавців та курортних службовців, які досі гуртувались під прапором лівих.

Початок цьому, власне, поклав вересневий Parteitag[4] у коричневому місті Нюрнберзі. Вже тоді соціалісти в прикордонних районах почали побоюватись за своє життя або принаймні, щоб були цілі руки-ноги, бо колишні сутички з нацистами перетворилися на справжню різанину з двох причин. Однією з них було те, що органи безпеки республіки, котрі досі хоча б про людське око вживали заходів проти бешкетників, зненацька зайняли нейтральну позицію. Так начебто ліві зовсім не боролися за республіку і були простим непорозумінням між двома німецькими партіями, до яких органам безпеки немає діла. Правда, пізніше виявилось, що то була не просто індиферентність, а нова, небезпечна, ба навіть катастрофічна політика республіки. Щось на зразок політики невтручання в Іспанії, яка допомогла генералові Франко перемогти республіканців.

Другою причиною було те, що генлейнівці в районі Карлових Вар під час розправи з противниками вдавалися тепер до нових, брутальніших методів. Вдираючись на збори, вони згідно з детально розробленою тактикою розганяли президію і на всі боки молотили присутніх по чім попало, і не лише дубцями та гумовими палицями, як досі, а й хапалися за ножі. Було очевидно, що цих нових методів боротьби тутешніх нацистів навчив хтось проінструктований у рейху, що він створив тут міцний ударний загін і озброїв його. Ніхто з демократичного табору не знав, як ім'я цієї людини, але, певна річ, багато хто бачив і міг змалювати її зовнішність. Це був високий на зріст чоловік років тридцяти, обличчя в нього було якесь незвичайне, ніби погано позшиване після не зовсім вдалої пластичної операції. Виявилося, що він уже не раз застосовував вогнепальну зброю і ніколи не розлучається з великим сталевим ножем. Внаслідок цього демократичний табір, і так не дуже численний у цьому місті торговців, шовіністів та дрібних і великих капіталістів, до того ж охоплюваний дедалі більшим божевіллям, яке панувало в рейху, тим незрозумілим, жорстоким та брутальним фанатизмом, що паралізує всяку здатність мислити, — незабаром розпався зовсім. У місті, зокрема на околицях, заворушилися підозрілі людці, яких називали «орднерами»[5] почалося_ бойкотування єврейських підприємств.

Коли Тикача перевели в Карлові Вари на посаду начальника відділу безпеки, так званої «четвірки», цей процес, власне, уже закінчився. У місті дев'ятеро з десяти жителів носили значок генлейнівської партії, власники будинків, багаті ремісники, торговці та дрібні підприємці охоче відвідували кав'ярню «Wachtmeister»,[6] а також партійні збори та гуляння. Робітники — їх тут було небагато — похмуро мовчали, власники ресторанів викреслювали з меню чеські назви страв, останні чеські вивіски над крамницями зникли.

Коли Тикач поскаржився директорові поліції Кршікаві, що він почуває себе тут не лише як у чужому, а й як у ворожому місті, то справжній поліцейський дипломат, якого Прага призначила сюди саме за ці його якості, знизав плечима й сказав: «Дорогий колего, адже ви, як і я, дістали, певно, інструкцію з міністерства внутрішніх справ?» А коли Тикач притакнув, додав: «Отож-бо…» — і тепло з ним попрощався. Так ніби його зовсім не цікавив похмурий та небезпечний вигляд міста.

Цю інструкцію Тикач добре вивчив, але йому не хотілося вірити, що він і справді повинен нею керуватися. В ній говорилося, що республіка зазнає сьогодні делікатної еволюції, що державні органи повинні уникати всього, що могло б викликати невдоволення в Берліні, що хоча Гітлер не проголосив іще офіційно про захист тутешніх німецьких одноплемінників, але напевно скоро це зробить. Він, безперечно, вважає ЧСР ворожою державою, але можна сподіватись, що змінить цю точку зору, якщо в нас не переслідуватиметься група, яка відверто підтримує його погляди, тобто Sudetendeutschepartei.[7] А оскільки керівні органи цієї партії, з якими Прага домовляється про відповідний modus vivendi,[8] перебувають у Карлових Варах, то всім державним установам карловарського району пропонується утримуватись від дій, які могли б роздратувати цю партію.

Інструкцією, певно, й пояснювалось те, чому органи безпеки не посміли вжити ніяких заходів, коли генлейнівці почали фізично знищувати своїх противників. Тикач прийшов у поліцію інтелігентним унтер-офіцером, що залишився служити надстроково, і поняття дисципліни було для нього органічним. Коли він побачив, який загрозливий і похмурий вигляд має місто, і коли познайомився з інструкцією, чеський патріот у ньому так і скипів, але інструкція внесла повне заспокоєння. «Я лише поліцейський, — сказав він собі,— і то без середньої освіти, а політику робить моє начальство. Відповідальність лежить на них, а не на мені». І Тикач навчився тамувати свій гнів та механічно виконувати свої обов'язки, які, на щастя, мали небагато спільного з політикою.

За такої ситуації і зустрівся він з Карлом Пальмером у ліску поблизу Доубі. Герой Пальмер — герой, бо він був одним із семи робітників Мозерівського скляного заводу в Дворах, які ходили без генлейнівського значка й були членами Комуністичної партії, і за це його не раз уже нещадно били по дорозі додому, — сказав, що має його про щось попередити. Той тип, той недолюдок, який знищив усі республіканські організації й доклав чималих зусиль, щоб перетворити місто на нацистське кубло, з'явився знову. Пальмер бачив його у неділю ввечері, коли повертався з прогулянки. Він сидів на лавочці з Віртером, напевне, вони про щось домовлялися. На думку Пальмера, йшлося вже не про те, щоб знову чинити розбій, бо тепер, восени 1937 року, вже нема чого громити. Але оскільки відомо, що той бандит живе в Німеччині, то приїхав він сюди, мабуть, за чимсь дуже важливим, і це щось безпосередньо стосується Віртера. Пальмер знав Віртера мало і вважав його не вельми щирим генлейнівцем, але оскільки той тип не полінувався приїхати до нього аж з Німеччини, то він подумав, що слід звернути на це увагу Тикача.

З дальшої розмови Тикач довідався дещо про Ганса Віртера. Досі він знав лише, що той ніде не працює, вештається по кав'ярнях і що років чотири тому він був компаньйоном якогось Вілема Кодета, власника невеличкої фабрики роялів марки «Орфей». У травні 1933 року Кодет поїхав у комерційних справах до Лейпціга і більш не повернувся. Це сталося ще до того, як Тикача перевели сюди на службу. Тепер же Пальмер розповів таке: товариші передали з Німеччини, що Кодета заарештували, тільки-но він вийшов з поїзда на лейпцігському вокзалі, й повели в гестапо. Там його тримали два місяці, а потім відправили у Дахау, нібито за спробу перевезти через кордон діаманти, які він скуповував, де тільки міг. Могло бути й таке. Кодет був такий собі низенький, огрядний, лисий комерсант, і подейкували, ніби він не довіряє грошам, бо під час інфляції з Німеччині втратив дуже багато марок. Відтоді він усе, що заробляв, вкладав у коштовності. Цілком імовірно, що Кодета виказав гестапо Віртер, щоб заволодіти фабрикою. Але йому не пощастило, бо на підприємство Кодета було накладено вето і дев'ятнадцять готових роялів продали з торгів. Тут дехто каже, що Кодет, певно, це передбачав, а тому й сховав свої діаманти перед від'їздом до Німеччини у кількох роялях.

— А Віртер їх часом не знайшов? — запитав Тикач. — Шукав же, напевно.

— Не мав коли, — відповів Пальмер, — бо саме тоді через приступ ревматизму мусив три місяці пролежати в лікарні. Коли повернувся, роялів уже не було.

— Може, їх знайшла Кодетова дружина? — уголос міркував Тикач. — Якщо тільки вона в нього була.

— Була. Її звали Емма. Була в них і дочка років тринадцяти. Та Емма саме в той час наставила Кодетові роги з якимсь курортником Бертоном. Еге ж, із Сполучених Штатів. Подала на розлучення, мотивуючи це тим, що Кодет її покинув. Це до певної міри була правда, і їх розлучили. А втім, фабрика була тоді вже опечатана.

— Гаразд, пане Пальмер, — відповів Тикач, трохи помовчавши, бо він завжди все обмірковував ґрунтовно. — Але чому, власне, ви мені все це розповідаєте?

— Знаєте, — відказав на це Пальмер, — ми тут дещо дізнаємось від товаришів з рейху. Хоч Кодет у Лейпцігу нібито й нічого не розповів про своє багатство, та в Дахау його таки перехитрили. Як саме, я не знаю, але, здається, він звірив таємницю своїй дочці. Зразу після того його відправили до табору знищення, і він уже ніколи не заговорить. Чому я вам морочу цим голову? А тому, що гадаю собі так: якщо він розповів дочці про скарб, гестапо це з неї якось витягло, і тепер, коли я не помиляюсь, ці роялі почнуть розшукувати. А Віртер, як відомо, був компаньйоном Кодета, отож того типа й послали до нього на вивідки. Оце й усе, а далі вже ваша справа. Freundschaft,[9] пане Тикач.

2

Шеф карловарської «четвірки», як завжди, вперто, недовірливо, довго й ретельно роздумував про все, що розказав йому Пальмер. Він знав, що той — не базіка. Пальмер був чоловік вольовий, не кидав слів на вітер. Коли вже Пальмер прийшов йому про це сказати, то, видно, вважає, що це справа серйозна. Зрештою він ризикував бути знову побитим, коли б хтось побачив, що він розмовляє з представником влади, ненависної тутешнім людям. Тикач також добре чув той підземний гуркіт, що стрясав місто, хоч воно й намагалося виглядати гостинним. Надто мало було тут справжніх прихильників республіки, і такий виняток, як комуніст Пальмер, був справді цінним. Зрештою Тикач вирішив, що слід придивитися до цієї справи. Назавтра він пішов на нічне чергування, щоб добре подумати й переглянути документи. А їх було небагато. Про Кодета було зазначено, що під час найсуворішої кризи 1927 року він припинив платежі, але потім сплатив 40 відсотків і міг працювати далі. Несподівано його торговельні справи пішли вгору, коли якийсь піаніст блискуче зіграв на його «Орфеї» всі сонати Бетховена й заявив журналістам, що своїм успіхом завдячує також і Кодетовому роялю. Мабуть, саме цей успіх наштовхнув Кодета на думку, яка привела його потім до загибелі. В Лейпцігу тоді ледве животіла якась невеличка фабрика роялів, і її власник Габріель Гейдлер запропонував Кодетові стати його компаньйоном. Ця пропозиція сподобалася Кодетові, бо обіцяла новий зиск, і він поїхав до Лейпціга, щоб домовитися з Гейдлером, та вже й не повернувся. Це сполошило його кредиторів, але до банкрутства діло не дійшло, бо головні зацікавлені особи створили раду, провели ліквідацію, і готові роялі та матеріали було розпродано по добрій ціні.

Останній запис рукою попередника Тикача закінчував Кодетову історію такими словами: «На пропозицію пана Петровіцького, начальника відділу міністерства внутрішніх справ, цей випадок було кваліфіковано як політичний і відкладено ad acta[10]»

Це, певна річ, означало, що зниклого Кодета в Німеччині ніхто не розшукував, щоб не дратувати нацистів. Дочитавши до цього, Тикач подумав: «Це рішення обов'язкове й для мене, і коли я не хочу, щоб Петровіцький вилаяв мене або навіть вигнав, то нічого сунути свого носа в цю справу».

Проте Тикач був не лише ревний службовець, а й добрий криміналіст. Поки він роздумував про цей нечуваний доказ боягузтва та опортунізму свого начальника, його вихована багаторічним перебуванням на військовій службі пошана до начальства похитнулась. «Тут поставлено політичний мур, — сказав він собі,— але Пальмер натякнув, що за тим муром щось заховано. Нечувана підлота і злочин. Мур зрушити мені несила, але я спробую подивитись, що за ним». Він почав із вивчення, хто такий Ганс Віртер, що зустрічався з тим нацистом із рейху. Виявилося, що Віртер живе в шестиповерховому будинку по вулиці Садовій, 32. Мешкає в окремій кімнаті, ніде не працює, але напевне має якісь прибутки, бо не тільки висиджує в кав'ярнях, а й ходить обідати до французького ресторану «Ганіка», де за кожен обід викладає з кишені щонайменше 20–30 крон. Подальше розслідування показало, що вечорами він буває у готелі «Лоїб», де, як правило, зупиняються приїжджі з рейху, — майже половина всіх гостей були з Німеччини, — і грає з ними в карти на великі гроші (переважно виграючи), а також чимось спекулює і торгує.

Він добре придививсь до Віртера в його улюбленій кав'ярні «Елефант». Там до Тикача підсів один із небагатьох демократично настроєних німців, поштовий службовець Вурм, великий патріот Карлових Вар. Обидва, Тикач і Вурм, замовили собі по чарці бехерівки,[11] і Вурм одразу ж розбалакався. Повідомив, що за тиждень від'їжджає на інше місце роботи, до Будейовиць, що радий цьому, хоча й дуже любить Карлові Вари. Потім він розповів, до речі вже не вперше, історію міста від його виникнення за часів Карла IV аж до сьогодні. Приїздив сюди з Локтя Гете, були тут Бетховен, маршал Блюхер, зупинялися Міцкевич і Шопен, страждав від невдоволеного честолюбства Ріхард Вагнер, з Росії приїжджали Гоголь і Тургенєв. Жили тут Бісмарк, Брамс і Гауптман, аристократія запросила сюди Паганіні, і той сипав грішми в картярському домі. І Маркс тут лікувався. 1848 року тут переховувались після революції Палацький і Гавлічек, а в «Чеському залі» грав на роялі Ліст. Граф Пальффі привіз сюди двох відомих сурмачів, проте дирекція курорту не дозволила їм дати концерт у «Чеському залі», і вони грали з вікон свого помешкання а Старій Луці, недалеко від будинку № 408, який називали «Зелена папуга», де зупинявся Гете. Відвідувачі курорту вміли розкидати гроші, а тутешні ремісники, торговці й бюргери збудували на ті гроші це мальовниче місто. Клейн, який побудував величезні готелі «Атлантик» та «Річмонд», творець «Прекрасної принцеси» Гауер, зажерливий податковий шахрай Пупп, який розбагатів на кельнерських чайових, Бехер, що заробив мільйон на славнозвісній горілці, смачнішій за гданську «Гольдвасер», яку він гнав у своїй халупі, і король скла та порцеляни Мозер—усе це були перші капіталісти місцевого походження. Лорд Уестбері, якого заманив сюди, певне, його молодший брат, паризький актор, у 1912 році побудував готель «Імперіал», а з віденських банків уже давно текли гроші на нові й нові підприємства.

Так, але в Будейовицях він матиме спокій від тих, хто крадькома гострить ножі, щоб потім встромити комусь у спину.

— Гадаєте, що отой Віртер також гострить? — запитав Тикач.

Вурм усміхнувся.

Ні, він скоріше сам боїться, що хтось гострить ножа на нього. Тикач поцікавився чому і, на превеликий подив, почув те ж саме, що йому розповів Пальмер. Що тут вештався якийсь підозрілий тип із рейху і нагнав на Віртера великого страху. Тикач замовив ще одну чарку бехерівки і слухав уважно. Тут, мовляв, багато хто говорить, що Віртер доніс у гестапо на свого колишнього компаньйона, і того потім у Лейпцигу заарештували. Чи справді він виказав, того ніхто не знає, але відомо, чого хотіли цим досягти. Йшлося про фабрику або хоча б про кілька роялів. Подейкували, що Кодет, який останнім часом чимало заробляв, скуповував брильянти і перли в колишньої аристократії і, побоюючись, щоб на них не натрапила його марнотратна дружина, сховав їх у кількох роялях.

— А Віртер добрався до них? — запитав Тикач.

— Мабуть, що ні, бо саме тоді він поїхав лікуватись. А коли повернувся, роялі вже було розпродано.

— Гаразд, — сказав Тикач, — але чого ж йому тепер боятися того гостя з рейху?

Вурм знизав плечима:

— Цього я не знаю. Але зважте, пане комісар: гестапо вже, певно, пронюхало, що Кодет заховав коштовності в роялях «Орфей», — кажуть, було їх там на кілька мільйонів, — і хоча роялі вже продано, але в Німеччині ходять чутки, що Кодет, мабуть, якось позначив ті роялі і його колишній компаньйон може про це щось знати. Певно, вони хотіли б витягти з нього ці відомості.

— Коли б Віртер це знав, то давно б уже все забрав. Правда ж?

— Тоді, під час тих торгів, тут зчинився великий гармидер, — відказав Вурм. — Можливо, що позначені роялі потрапили в таке місце, про яке Віртер й уявлення не має. А проте я не хотів би бути в його шкурі: ті хлопці так просто не випустять його з рук. Всі знають, які вони жадібні до грошей. Сподіваюсь, що це була цілком приватна розмова…

3

Десь саме в цей час Зденек Трампус вибрався нарешті до Карлових Вар, бо рентген підтвердив діагноз професора Крейчі. Схудлий, знесилений і кволий, він поселився у пана Гашека в «Бразілії» й став потроху одужувати і знайомитися з містом, де був востаннє дванадцять років тому, його можна було бачити на колонаді, коли він пив воду з Млинського, Замоцького, Базарного та Скального джерел, а часом, хоч і з огидою, ковтаючи із гейзера. Почував себе краще, хоча й мусив, додержуючись дієти, ходити напівголодним. «Скальпеле, — питався, — де ти?» Найохочіше пив за годину до вечері — цідив воду з гарячої склянки й сам собі бажав здоров'я.

Карлові Вари, — це велике місто в мініатюрі, з його вузенькими вуличками, — подобалися йому найбільше в тихому надвечірньому присмерку. Місто лікувальних палаців, розкішних крамниць, автомашин усіх світових марок від «ролс-ройса» і «пакарда» аж до «мерседеса», «сітроена» і «татри», що звозили на танцмайданчики до «Пуппа», «Імперіалу» та «Річмонда» вишуканих красунь усіх європейських націй у не менш вишуканих туалетах і блідих або дуже засмаглих чоловіків, на яких смокінги виглядали так природно, ніби вони в них народилися. Трампус, людина хвора, інстинктивно обминав як великі, так і малі, але розкішні крамниці на Старій і Новій Луці, де виставляли вітрини з хутрами, шовками та коштовностями найбільші празькі, віденські, берлінські та паризькі фірми, а також уникав вітрин маленьких крамничок, більше схожих на лавки, що тулилися уздовж лівого берега річки Теплої, де також яскріли брильянти справжні і штучні, лежали трохи дешевші вироби модисток і де за якусь крону можна було купити сувенір із карловарського гейзера. Безліч люду, що розмовляли всіма європейськими мовами, від англійської й аж до єврейської, ходили від крамниці до крамниці й купували або хоча б милувалися тією карловарською розкішшю, оглядали будинки, де колись жив Гете, фотографували замкову вежу на Торговиці і галерею, звідки сурмачі закликали карловарців до ранньої молитви, або ж, нарешті, сунули лавами до колонади, розважалися, фліртували і слухали оркестр, що грав Моцарта, Вебера і Легара, а зрідка й Сметану. Зденек обминав здалеку ці легіони «немічних», що мали вигляд абсолютно здорових і поводились, як на балу, і ховавсь у дієтичній їдальні в міському парку, де, сидячи за столиком, милувався обсадженим кущами та хризантемами озерцем і трьома парами лебедів на воді. Потім, коли рух ущухав, повертався до «Бразілії», де мав затишну кімнатку на четвертому поверсі. Похмурий зворотний бік тієї пишноти всесвітньовідомого курортного міста відкрив йому аж Тикач. Несподівано він одержав телеграму, підписану Клубічком: «Негайно розшукай Тикача». Тією телеграмою й почалася справа про дев'ятнадцять роялів.

Трампус ледве пам'ятав Тикача. Колись давно Клубічко розповідав йому, як Тикач розплутав якусь складну справу. «Я сам не впорався б з тим краще, — зауважив тоді Клубічко і натякнув, чому він зацікавився ним: — У нас тут аж кишить юристів і дурнуватих шпиків, а цей Тикач імпонує мені саме тим, що правильно розуміє криміналістику. Навіщо нам знати право? Полишімо його суддям. Нам потрібна фантазія та добрий правовий метод. Тикач його вже виробив, от тільки фантазія його ще кульгає. І, можливо, кульгатиме завжди». Трампус не пам'ятав, як склалася подальша кар'єра Тикача, знав лише, що десь три-чотири роки тому Клубічко домігся, щоб Тикачеві дозволили працювати самостійно. Певно, для цього було вибрано саме Карлові Вари.

Трампус зателефонував Тикачеві, й вони домовилися про зустріч у кав'ярні «Панорама». Тільки-но він зайшов туди, як одразу догадався, чому Тикач вибрав саме цю кав'ярню: тут, не питаючи відвідувачів, чи це їм до вподоби, щедро пригощали гучномовцем. І саме під ним сидів чоловік, котрий, побачивши Трампуса, примружив очі. Подав йому «Дейлі ньюс», а сам розгорнув «Народні лісти». Відтак почалась тиха розмова.

— Чи ви ще пам'ятаєте мене? Зденек сказав, що пам'ятає. Тикач усміхнувся.

— Міністерство послало мене сюди три роки тому. Я гадав, що це тимчасово, але, як бачите, сиджу тут і досі. Я хотів би з вами поговорити. Ваш шеф гадає, що ця справа має ширшу базу, і через те порадив звернутись до вас, — вимовив він майже нечутно. При цьому ледь-ледь відхилив газету, і Трампус зміг глянути на нього. Тикачеві було років під сорок, він мав типову для криміналіста-професіонала зовнішність, коротко підстрижене ледь посивіле волосся, невеличкі вуса, могутні груди, кам'яне обличчя і очі, що навчилися нічого не виказувати.

— Я тут на лікуванні,— зауважив Трампус. — П'ю воду.

— Заздрю вам, — похмуро мовив Тикач. — Я тут уже три роки, і мені також треба було б пити воду, та й досі ще до того не дійшло. Ось зараз мушу їхати на Стару Ниву, а ввечері ще до Локтя. Ви розумієтесь на роялях?

— Трохи. Моя дружина грає. Найчастіше Баха, а я люблю Шопена.

— Його ім'ям названо тут один пансіон. Дуже гарний. Ми впіймали там злочинця, що вбив трьох людей.

— А ще що?

— Хіба цього мало? Такий убивця не трапляється щодня. А втім, ми вже мали тут і такого, що спровадив на той світ п'ятьох. Але він ковтнув ціаністого калію. Я часом грав з ним у карти.

— Мав підозрілий вигляд? — запитав Трампус без особливої цікавості.

— Нітрохи. То був милий чоловік у розквіті сил і чудово грав у карти. Потім у нього на квартирі найшли триста тисяч крон. Уявляєте? Признався, що саме хотів відправити на той світ одного багатого англійця, який приїздив сюди щороку. То був би шостий.

Він говорив так, що його лице й уста лишалися непорушними.

— А чому ви запитали мене про роялі? — перебив його Трампус трохи зверхньо.

Тикач відчув його антипатію і подивився на Зденека з деякою, неприязню.

— Так от про роялі… Десять днів тому в готелі «Лоїб» знайдено рояль, так би мовити, розбитий на друзки. Замкнену кришку було зірвано, клавіатуру потрощено. Крім рояля, в кімнаті нічого не зачеплено. Той маніяк не взяв навіть коштовної китайської вази, що стояла на каміні. Будь ласка, перегорніть сторінку, той старший кельнер мені не подобається. Тут майже кожен кельнер — генлейнівець. Рояль був марки «Орфей».

— Зроду не чув про такі. В моєї дружини «Стейнвей».

— Отже, я її викреслю із списку підозрілих, — усміхнувся Тикач. — В готелі підозрювати не було кого. Салон з роялем замикали опівночі, ключ від нього був в управителя, а це, кажуть, людина надійна. До того ж у нього саме тоді був приступ ішіасу.

— Як же міг туди пробратися той вандал?

— Певно, крізь замкову шпарину, — насмішкувато відповів Тикач. — Там є четверо високих вікон, але всі вони були в порядку. Лишилися ще двері.— І, майстерно витримавши паузу, повідомив найголовніше: — Але туди ходив Віртер.

— Хто?

— Один тутешній німець.

— Ну то й що? — запитав Трампус і неввічливо позіхнув.

Тикач знизав плечима і ще неприязніше додав:

— Він живе тут уже п'ятнадцять років, чотири роки ніде не працює, хоч для пенсіонера ще не старий, і грошей, либонь, має вдосталь. Зрештою, я вам його покажу, він зараз сидить у кав'ярні «Елефант». Яке він має відношення до історії з «Орфеєм»? Насамперед був одним із компаньйонів фірми, що їх виробляла. До того ж тут іще доточився випадок з колекцією марок пані Ганусекової.

— Хотів її украсти?

Тикач заперечливо похитав головою.

— Вона каже, ніби він хотів купити ту колекцію. Приходив заради цього разів десять. Я розуміюся на філателії так само, як і на роялях, тобто ніяк. Але пані Ганусекова сказала мені, що ця дуже цінна колекція має кілька унікумів. Колекція залишилась у неї після смерті чоловіка. Оскільки дітей у пані Ганусекової немає, а на життя собі вона ще може заробити, то нащо їй продавати ці марки? Про всяк випадок після тієї історії з її роялем ми сховали колекцію в сейф.

— А що то за історія? — невдоволено спитав Трампус.

Тикач вороже глянув на нього.

— Знаєте що, ходімо до неї, и ви самі побачите. Квартира пані Ганусекової була недалеко. Відразу за церквою святого Хреста піднялися гранітними сходами, що мали шістдесят сім досить крутих сходинок. Вони привели до глухої вулички без назви, де стояв обідраний чотириповерховий будинок. То був один із залаштункових куточків міста, що претендувало на назву світового курорту навіть тепер, 1937 року, коли сюди вже не наважилось приїхати чимало іноземців, наляканих вигадками нацистської пропаганди про криваві заворушення в Чехословаччині.

— Той Віртер має добряче пузо, — тихо сказав Тикач, — і він ледачий, як воша. Та все ж таки підіймався сюди десять разів.

— Заради тієї колекції?

— Зовсім ні! — розлючено гаркнув Тикач. — Я думав, до вас уже дійшло, що заради рояля. Чому я так думаю? Бо він ходив до «Лоїба», поки там був рояль, а потім перестав. Так само регулярно відвідував він пані Ганусекову, в якої є рояль марки «Орфей». — Помовчавши, він додав: — А потім стався той випадок з ключем. Отоді вже я почав його підозрювати.

— З яким ключем? — пробелькотів Трампус, насилу вибравшись на четвертий поверх, такий темний, що довелося йти помацки.

— Прийшов одного разу на ванни, де працює пані Ганусекова, без курортної картки. «Без купона я не маю права вас впустити», — сказала жінка, бо він їй уже обрид, мов гірка редька. Але потім полагіднішала і сказала, що вже якось нишком викупає його в гейзерній обшукав її кишені. Але ще через три дні сусіди бачили, як Віртер о десятій годині ранку, коли Ганусекова була на роботі, приплентався до її квартири. Йому сказали, що пані Ганусекової немає вдома, він подякував і пішов. А о шостій вечора, коли в церкві святого Хреста служать вечерню, яку пані Ганусекова ніколи не пропускає, хтось заліз до неї в квартиру й розтрощив «Орфея».

— Віртер?

Тикач знову знизав плечима.

— Невідомо. Метод той самий, як і в «Лоїбі». І тут теж не взяли нічого, хіба те, що, може, було сховано в роялі. Тут я вже не витерпів і послав Віртерові повістку. Зробив так, щоб його якнайдовше протримали, випитуючи про фірму, — що вона виробляла і таке інше, — а сам подався до нього додому. Але все було марно. Знаєте, що ми там знайшли? Брудну, неохайну постіль, шафу, стіл, два стільці, але нічогісінько, вартого уваги й наших зусиль. «Отже, — сказав я собі,— він відчув небезпеку і сховав усе, що могло нас цікавити». Але знаючи його звички й те, що він щоранку сидить у кав'ярні «Елефант» від дев'ятої до одинадцятої, на другий день я пішов до нього знову. І знаєте, що я там побачив? Безліч коштовної порцеляни, персні, обручки, статуетки із слонової кістки і навіть три старовинні золоті церковні чаші. А в стіні за ліжком був сейф. Я дозволив собі його відчинити і знайшов там дев'ятнадцять тисяч крон готівкою. Що ви на це скажете?

Вони вже дійшли до дверей на четвертому поверсі. Було темно, як у мішку. Тикач посвітив ліхтариком, відчинив двері і ввімкнув світло.

— Я сказав, щоб вона нічого тут не чіпала. Тепер ви бачите його манеру. Все трощить, хоча можна було б просто розібрати, а потім утікає. Який із цього висновок?

— Що він дуже поспішає,— відповів Трампус.

— Це напевно, — іронічно згодився Тикач. — Але ясно й те, що він не майстер тонкої роботи. Діставши наказ, він виконує його якнайшвидше, а коли не щастить, зникає, як дим. Зараз, можливо, він чекає нового наказу, який, очевидно, надішлють йому з Праги.

— Чому саме з Праги?

— Тому що Клубічко не знати чому почав цікавитися роялями марки «Орфей».

— Ви все тут як слід оглянули? — не подумавши, спитав Трампус.

Тикач ображено подивився на нього й відрубав:

— Я все роблю як слід. Я працівник органів безпеки, а не канарка, що плигає сюди-туди. — Заспокоївшись, вів далі: — Ніяких слідів. Орудував долотом і ні за що не брався голими руками. Мав гумові рукавички. Коштовну колекцію марок пані Ганусекова ховала он у тому старому секретері. Навіть уваги на нього не звернув. Йому потрібен був лише той клятий рояль. А назавтра знову прийшов виманювати ті марки, мовби нічого й не сталося. Пані Ганусекова каже, що страшенно перелякався, коли побачив такий погром, — я її просив нічого не прибирати, — і зник так швиденько, як тут зникає гарна погода. Якщо вона взагалі тут буває.

— Хотів би я на нього подивитися, — трохи подумавши, сказав Трампус.

— Будь ласка, але попереджаю — нічого цікавого. Немолодий уже, заспаний товстун, що читає «Рейхенбергер цейтунг» і «Дас рейх».

Зовнішність людини завжди про щось говорить.

Тикач щось буркнув і з підкресленою іронією зауважив:

— Не суперечу. У вас школа Клубічка, а в мене своя. Досвід підказує мені, що все це робить якийсь недосвідчений і нервовий бичок, а Віртер тільки веде його туди як місцевий агент за наказами з рейху, а може, й тутешніх генлейнівців. Але як він його веде і хто за ним стоїть, я уявлення не маю, бо Віртер абсолютно ні з ким не зустрічається.

— Ну гаразд, — сказав Трампус, — тоді для чого ви його мені так докладно змалювали?

— Тому, що тут є якась загадка, — тихо відповів Тикач. — Таємниця довкола Віртера. Як ви гадаєте, чому той хтось трощить роялі?

— Очевидно, щось у них шукає.

— Це безперечно, — іронічно Погодився Тикач, — якщо тільки причина тут не в якійсь ненормальній музикальності. Так, він шукає те, що заховав у роялях Кодет. Я маю секретні відомості, що Віртер цими днями одержав наказ із рейху розшукати в Кодетових роялях його скарб.

— Це цікаво, — Трампус на мить замислився. — Не гнівайтесь, — сказав він, — але, здається, мені вже час іти пити воду.

Тикач здивовано глянув на нього, але одразу ж кивнув головою на знак згоди.

— Тоді я піду з вами й докінчу про те, чого ви ще не знаєте. Зацікавившись цією справою, я дізнався що з дев'ятнадцяти проданих роялів залишилось тільки три.

— Три?

Тикач глузливо засміявся.

— Та навіть ці три роялі я не бачив, і тільки в «Лоїбі» знайшов друзки від першого, а тепер у пані Ганусекової — від другого.

— А третій?

Тикач знизав плечима.

— Я й сам хотів би знати, де він. Але от що мене цікавить: як про це дізнався Клубічко?

— Він завжди про все дізнається.

— Подзвонив мені, щоб я розшукав роялі марки «Орфей» і розвідав усе, що можливо, про Кодета його дружину та доньку. Тій дівчинці тепер років вісімнадцять, і якщо вона вдалася в матір, то це буде добряче стерво і неабияка красуня. Але де зараз ці дві жінки про те, далебі, я й уявлення не маю. А тепер ми можемо піти подивитися на Віртера.

Кав'ярня «Елефант» стоїть неподалік од річки Теплої вище того місця, де вона, власне, стає теплою, навпроти міського театру. Влітку відвідувачі сидять там на свіжому повітрі — це люди, так би мовити, другого ґатунку, бо найвибагливіші віддають перевагу кав'ярні «Пупп»; тепер же, у вересні, всі перебралися до приміщення, досить тісного, проте затишного; відвідувачі там весь час міняються, на превелику радість старшого кельнера. Зал кав'ярні досить похмурий, але відвідувачів чимало, отже, в ньому є те, що тут називають «so etwas Gewisses».[12] Зал розділено двома колонами. Під однією з них примостився на вузькому для його опасистої фігури стільчику чоловік, що одразу якось неприємно привертав до себе увагу — досить-таки вульгарний черевань у сірому, не зовсім чистому костюмі. Він читав без окулярів ліберецьку газету.

Тикач і Трампус сіли за бічний столик, на якому лежав неоціненний «Ле темпе». Затулившись рятівною газетою, Трампус якийсь час придивлявся до Віртера. Бальзаківська постать. Вузенькі, злі очі, прикриті лускою повік, згаслий погляд, одвислі щоки, котрі от-от, здавалось, відпадуть зовсім, короткі, товсті пальці, а головне — лукавий вираз очей при повній, здавалося б, байдужості обличчя, робили його й справді підозрілим. Метнув на них блискавичний погляд, а за хвилину підвівся й вийшов до туалету.

Трампус, що склав собі уже зовсім інше уявлення про цю загадкову особу, розчаровано похитав головою.

— Слухайте, таж він скоріше нагадує старого пекаря, а не знавіснілого вандала, що трощить роялі.

Тикач знизав плечима:

— Ви гадаєте? До речі, мені вже пора на Стару Ниву. А ви поки що спробуйте з ним заговорити. Скажімо, попросіть у нього газету. Він вилає вас на правах постійного відвідувача. При цьому ви зможете з ним познайомитися. Не раджу вам замовляти тут чай, але кава в них добра. Увечері зустрінемось, можна знову в «Панорамі».

Тикач уже підводився, коли до залу поквапно зайшов кремезний чоловік у сірому плащі й подав йому знак очима. Шеф карловарської «четвірки» одійшов з ним убік. Вони перемовилися кількома словами, і чоловік вийшов, а чимось схвильований Тикач повернувся до Трампуса.

— Поки що мені доведеться відкласти Стару Ниву, а вам — знайомство з Віртером. Ходімо зі мною.

Містком Святого Яна вони перейшли на правий берег Теплої, де їх уже чекала машина. Зупинились перед великим білим готелем, що виднівся в гущавині зеленого саду, оточений клумбами розкішних хризантем.

— «Річмонд», — буркнув Тикач. — Ви вже бували тут?

Трампус похитав головою.

— Ні, не доводилось. Раніше він, здається, звався «Шенбрунн»?

— Так, поки був заміським рестораном. А потім власник «Атлантика» Кляйн перебудував його на готель. Для нас він цікавий тим, що тут виявився третій «Орфей», який ми розшукуємо. — В його буркотливому голосі чулася ледь стримувана нервозність.

Білими мармуровими сходами вони піднялися до готелю. Біля входу походжав якийсь чоловік. Ще двоє вигулькнули з саду.

— Наші люди, — сказав Тикач. — Це сталося зовсім недавно.

Вони поминули вестибюль, потім якесь велике, щойно відремонтоване приміщення, звідки навстіж відчинені двері вели до синього з золотом салону. Уздовж стін стояли крісла та канапи, а посеред салону — рояль. Точніше — рештки рояля.

Тикач показав на золотий напис із правого боку! «Орфей».

— Техніка, як бачите, та ж сама, що й у пані Ганусекової і в «Лоїбі». Розтрощено кочергою. Ось цією. Не руште її, хоча слідів там, певно, не лишилось, — той хитрун завжди працює в гумових рукавичках.

Він глянув собі під ноги. Паркетну підлогу було недавно натерто.

— Авжеж, — мовив Тикач. — Він усе передбачив — натягнув на черевики панчохи.

— Перш ніж оглянути уламки рояля, він підійшов до канапи, на якій, лежав потерпілий од тієї ж руки — чоловік років під сорок з забинтованою головою. Крізь пов'язку просочувалась кров.

— Хтось знає цю людину?

Один із двох, що зайшли слідом за шефом, кивнув головою.

— Це Герман, швейцар з «Венесуели». Він настроює роялі.

— Я б хотів з ним поговорити, — буркнув Тикач. — Але спершу доведеться, мабуть, одвезти його до лікарні.

— Якщо він до того часу не вмре, — зауважив другий. — Директор, який знайшов його тут, сказав, що рана дуже серйозна.

В цю мить зайшов директор. Розповів, що знайшов Германа, коли перевіряв, чи висох уже паркет, бо чекав по обіді групу туристів агентства Кука. Непритомний настроювач лежав коло рояля, а кров так і цебеніла йому з голови. Збігавши до покоївок за бинтами, директор сяк-так перев'язав його й переніс на канапу. При цьому Герман на хвильку опритомнів і розповів, що прийшов сюди, як було домовлено, о пів на восьму, розложив свої інструменти й раптом відчув протяг, — а що протягу він боїться, то хотів обернутись, щоб зачинити двері, та тут ж мить хтось ударив його по голові. Він знепритомнів і більш нічого не пам'ятає. Тикач перебив його:

— Ви не помітили в цей час у «Річмонді» когось підозрілого?

Директор розвів руками:

— Підозрілого? А як ви його впізнаєте? Був тут персонал. Але що б він робив у цьому салоні? Гостей у нас уже майже немає. Звичайно, в саду часто прогулюються цікаві. Ні, до приміщення ніхто не заходив, ворота замкнено. Але вікна в цьому салоні були відчинені, щоб провітрився. А через вікно, самі бачите, сюди може кожна спритна людина забратися.

Трампус глянув на годинник. Тикач з неприхованою ворожістю усміхнувся й процідив крізь зуби:

— Я бачу, вас це не дуже цікавить. Трампус красномовно промовчав.

— Ну що ж, ідіть пити воду. Коли ж, власне, у вас знайдеться для мене час? Увечері? Тоді, якщо це вас влаштовує, загляньте близько дев'ятої до міського парку. Там гратиме духовий оркестр, отож нас ніхто не почує, коли ми схочемо трохи пошептатися.

Коли Трампус розповів про цей випадок із роялем управителеві «Бразілії» Гашекові, той не надав йому особливого значення. Мовляв, у Карлових Варах такі історії часто трапляються, але їх приховують, щоб не лякати курортників із закордону. Пана Ганіша, власника «Бразілії», теж якось налякали. Після великого краху на віденській біржі 1873 року він за безцінь купив «Бразілію», що тоді називалась іще «Австрійський герб», у Кнолла, який тримав у Карлових Варах дуже прибуткову ювелірну крамницю. Та коли тут одне за одним сталися два вбивства з пограбуванням, це завдало йому значних збитків, і Ганіш, заховавши найцінніші меблі до складу під лікарнею для іноземців, виїхав у Прагу до заміжньої дочки.

Трампус теж не надав ніякого значення словам управителя.

Від «Бразілії» до парку — всього кілька кроків. Духовий оркестр у ресторані мало не оглушив Трампуса. Коли терпець йому вже почав уриватися, з'явився Тикач і, зглянувшись, вивів його на свіже повітря. Надворі падав карловарський дощ. У Празі його б назвали зливою. Боже! Оті прямовисні водяні шнури! Люди розбігалися хто куди.

— Ходімо до мене, — запропонував Трампус. — Це зовсім близько.

Тикач заперечливо махнув рукою.

— Я взагалі не довіряю кімнатам у курортних пансіонах, а зараз тим паче. Це ж генлейнівські гнізда. Ви в плащі, і це теж недалеко. Ходімте.

На щастя, це справді було за якихось кілька кроків, одразу ж за гейзером, що меланхолійно, не знати для кого, викидав свої струмені.

— Ви пили коли-небудь цю воду? — запитав Трампус.

— Зроду не пробував. Адже я карловарець, а вони інколи не п'ють цієї води, заради якої люди приїздять сюди з усього світу.

— Знаєте що, попробуйте хоч раз!

Тикач узяв склянку з водою, яку називали чудодійною, ковтнув раз, а решту вилив на землю.

— Дякую, з мене досить. Зрештою, я прийшов сюди не воду пити.

Тим часом вони вже дійшли до невеличкого, тьмяно освітленого павільйону за гейзером, такого ж меланхолійного, як і джерело, що десь там позаду порскало, неначе протестуючи проти своєї самотності. У павільйоні стояло кілька ресторанних столиків, а поміж ними мовчки і невдоволено, мовби їм остогидло життя, тинялися двоє питців чудодійної води—типова картина для курортного міста після закінчення сезону. Тикач і Трампус посідали на самотній лавочці.

— Швидка допомога приїхала, тільки-но я допитав персонал. Ніхто нічого не бачив, — почав він знов напівпошепки. — Я поїхав до лікарні, сподіваючись, що той бідолаха заговорить, коли лікарі приведуть його до тями. Але молодий лікар, таке собі курча, ембріон майбутнього коновали, одразу ж зробив йому ін'єкцію, а потім іще одну. Та, друга, була снотворна. Нібито це було конче потрібно! Я вилаяв його, потім наказав, щоб мені привели Віртера о другій ночі. Це найкращий час, я вже перевірив, воля сонної людини о цій порі слабшає. А тепер ходімо, дощ перестав. Зайдете до нас, коли будемо його допитувати?

— О другій ночі? — жахнувся Трампус.

— А чом би й ні? Маєте принаймні три години, щоб виспатись. Можете прийти навіть чверть на третю.

— Послухайте, — сказав Трампус, — ви гадаєте, що є підстави для арешту Віртера? Я цього не сказав би. Я б трохи почекав.

— Ви гадаєте, що слід чекати, поки розтрощать іще шість роялів? — ущипливо запитав Тикач. — Адже й так зрозуміло, що справа дуже серйозна. — І загадково додав: — Цілком можливо, що Віртер ще дякуватиме мені за те, що я його заарештував.

— Як правило, цього ніхто не робить.

— Не робить, згоден, — почав був Тикач, але, махнувши рукою, замовк. Не буде ж він викладати свою гіпотезу, що таємничі відвідини Лісової каплички пов'язано з нападом на «Річмонд» і що це так налякало Віртера, що він волів би на якийсь час потрапити за грати. — Про це ми, можливо, поговоримо.

У швейцарській під ключем Трампус знайшов клаптик паперу, на якому було написано: «Негайно подзвоніть шефові».

«Дуже добре. Я попереджу Клубічка, щоб він трохи стримав Тикачів запал», — подумав він і пішов на поштамт.

— Лінія зараз звільниться, — люб'язно кивнула йому телефоністка. — А поки що, будьте ласкаві, витягніть з цих лотерейних білетів три. Бачте, нам дуже хотілося б купити машину, але і я, і мій чоловік маємо нещасливу руку. Коли я вас побачила, то відразу подумала: «Цей блондин витягне тобі щасливий білет. Звісно, якщо схоче».

— Схоче, схоче, — весело відповів Трампус і вибрав з десяти білетів три.

— Чудово! — зраділа телефоністка. — Щиро дякую, пане! Якщо я виграю, десята частина ваша. Скажіть, будь ласка, де ви мешкаєте і як ваше прізвище?

— Мешкаю я в «Бразілії», а прізвище моє Трампус. Зденек Трампус.

— Хвилинку! — вигукнула вона. — Здається, це прізвище мені вже знайоме.-1 витягла телеграфний бланк. — Щойно для вас прийшла телеграма.

Трампус узяв папірець з її сріблясто налакованих нігтів і прочитав: «Приїду завтра». Підпису не було, та він і не був потрібен.

— А тепер даю вам Прагу, — сказала телефоністка. — Лінія саме звільнилася.

Та коли його з'єднали з відділом безпеки, виявилося, що Клубічко кудись поїхав службовою машиною і сьогодні вже не повернеться. Трампус повісив трубку, ледве стримуючись, щоб не вилаятися, його надія, що Клубічко накаже Тикачеві відкласти допит Віртера, розвіялась, як дим.

6

Трампус повертався до пансіону такий замислений, що навіть не звернув уваги на красу ілюмінованого фонтана в міському парку. В нього не було ніякого сумніву, що Клубічко приїде сюди заради «Орфеїв». І, звичайно, розв'яже цю справу, певно, не таку вже й складну. Замислившись, Трампус непомітно дійшов аж до головної колонади. Карловарське повітря і вереснева ніч зробили з неї мистецьку картину. Колонада нагадувала сцену, на якій виставлявся весь блиск вищого світу, і його було стільки, що Трампус, здавалося, відчував навіть комплекс неповноцінності й тому намагався обминути колонаду. Принаймні удень. Але зараз уся та шикарна публіка танцювала, фліртувала й розкидала гроші у «Пуппа». Колонада була безлюдна. Лише з підвалу пансіону «Вюртемберзький двір» долинала музика. «Може, трохи висплюся, на щастя, тут тихо». Він прочитав кілька сторінок старого Мельвіля і солодко заснув. Однак о другій годині будильник безжалісно вирвав його з обіймів сну.

Тикач ходив по кабінету, як роздратований лев.

— Ви спізнилися на двадцять хвилин, — накинувся він на Трампуса. — Сподіваюсь, ви принаймні виспались.

— Що з Віртером? — запитав Трампус, усе ще напівсонний.

Тикач невесело засміявся.

— Уявіть собі, спить у нічній шапочці, на якій вишито: «Солодких снів». Хоча ні, сьогодні йому не до снів. Та ще отой сейф… Я накинувся на нього, поки він ще не зовсім прочумався. Навіть не пробував відмагатись. І знаєте чому? Бо знав, що я той сейф уже раз обшукав.

— Як це — знав?

— Бо він — хитрющий пройдисвіт, — сердито відповів Тикач. — Наліпив на краї волосину, а я не помітив і, відчиняючи, обірвав.

— Ішов спокійно?

— Зовсім спокійно, — загадково всміхнувся Тикач.

— Ви вже його допитували?

— Ні-і,— Тикач трохи помовчав. — Допит я поки що відклав. Ми з ним лише трохи погомоніли.

— Це ви добре зробили, — з полегшенням мовив Трампус. — Я радив би з цим почекати, поки приїде Клубічко.

— Клубічко… — замислився Тикач. — Авжеж, Клубічко! Але хто його знає, коли він здумає до нас завітати.

— Телеграфував, що приїде сьогодні. Мабуть, буде тут уранці.

Тикач недовірливо зиркнув на Трампуса.

— Ви з ним розмовляли по телефону?

— Ні, він сам телеграфував.

Тикач глянув на нього понуро і так само понуро всміхнувся.

— Я відкрию вам таємницю, юначе. — Він з неприхованим задоволенням почав називати так Трампуса, хоча були вони одного віку. — Мені доводилося затримувати чимало людей, але ще ніхто так не радів з арешту, як Віртер.

— Радів? Що його заарештували?

— Власне, це не можна було назвати арештом. Просто я привів його сюди в трохи незвичний час для напівофіційної розмови.

— І, кажете, він з того зрадів?

— Так, юначе, ніби тільки того й чекав. Здається, в житті цього босяка я зіграв роль доброї феї. Допиту нібито дуже боявся. Я не запротоколював нашої розмови, але можу вам переказати досить точно… — Він пройшовся сюди й туди по кабінету. — Віртер почав сам: я знаю, мовляв, що ви полюєте на мене через ті роялі… Ця дивна розмова так і пішла далі — я вдавав, ніби намагаюся перед ним це приховати, а Віртер провокував мене. Нарешті я збагнув, що для нього було б краще, якби я його заарештував. Про це я, до речі, вже давно здогадувався. «Стривайте, пане Віртер, — сказав я йому, — я й справді, як ви кажете, полюю на вас через ті роялі і дуже охоче затримав би вас, та тут не можна поспішати. А що мені здається, ніби ви й самі цього хочете, я міг би стати вам у пригоді, певна річ, якби ви зізналися, що це ви вчинили той розбій у пані Ганусекової». — «Ні, це не я!» — відповів він так рішуче, що я не міг йому не повірити. «То, може, ви знаєте, хто це зробив?» — провадив я далі допит, який, власне, й не був допитом, бо я не викликав стенографістки. «Може, й знаю, але не можу вам цього сказати», — відповів він.

— Надзвичайно цікаво! — вигукнув Трампус.

— Я, звісно, нагадав йому, що коли хтось знає про злочин і не хоче сказати, то стає його співучасником. «Я знаю, — відповів він, — але нічого не можу вдіяти». Так ми розмовляли добрих десять хвилин, аж поки мені не урвався терпець. «Знаєте що, — сказав я йому, — ви можете досипати й удома, я відпущу вас, прийдете сюди завтра, скажімо, десь близько полудня, та й продовжимо нашу розмову».

— Він погодився?

— Уявіть собі — ні. Пояснив причину цього досить загадково. Переповім вам його слова, як запам'ятав: «Після того, як ви мене забрали, я вже не можу повернутись додому, не поставивши на карту свого життя». Отак він мені й відповів.

— Чи ти ба!

— Потім я зварив йому чорної кави, і він розповів, що в нього на серці: він справді дещо знає про роялі, але не сміє навіть писнути, щоб не накласти за це головою. Так, щоб не поплатитися за це життям. І що він мене просить, так, саме просить, лишити його за гратами, бо після того, що він тут розповів, це, власне, мій безпосередній обов'язок. Що, безперечно, настане ще така ситуація, коли він зможе розповісти про все, але зараз, мовляв, на це ще не пора. І при цьому вигляд у нього був такий переляканий, мовби його охопив невимовний жах. Я зрозумів, що не витягну з нього більше ні слова, й наказав одвести його в камеру, а тепер сушу собі голову: що, власне, за тим усім криється?

— У вас є якісь припущення? Тикач задумався.

— Так, є, але поки що це ще тільки неясний здогад, і я не хотів би перед вами осоромитись… — Він насупився. — Я ще матиму з цим усім багато клопоту. Шкода, що ви не бачили того його просто-таки тваринного жаху.

— Таке й справді не щодня буває, щоб людина просилася до тюрми, — сказав Трампус. Він уперше по-справжньому зацікавився справою про роялі.— За кілька годин приїде Клубічко. Ясна річ, він приїде сюди не для того, щоб дивитись, як я п'ю теплу воду. Він напевне щось знає про ті загадкові роялі.

— Я теж такої думки, — помовчавши, сказав Тикач з якоюсь полегкістю. — А тепер ідіть досипати.

7

О дев'ятій ранку, коли Трампус пробивався крізь натовп до джерела, хтось звернувся до нього:

— Чи не позичили б ви мені на хвилинку склянки? Не хочеться купувати тільки для того, щоб раз напитись…

Клубічко! Як завжди, в доброму гуморі.

— Ви приїхали пити воду?

— Ні, я приїхав на каву. Уже пив, і досить смачну — в «Елефанті». Потім пішов до твого пансіону, але мені сказали, що ти десь вештаєшся. Я подумав: знайду біля джерела. Але з досвіду знаю, що тут найкраще розмовляти на Замковій горі. Туди треба високо дертися, а панству це не до шмиги. Ходімо туди.

Клубічко привів його аж на майданчик перед музеєм. Навколо не було й душі. Клубічко кивнув головою на п'ятиповерховий будинок, що притулився до скелі.

— Ти вже там був?

Трампус, підвівши голову, глянув на будинок з написом: «Едінбург». З його вікон відкривався, певне, чудовий краєвид на порослий густим лісом високий протилежний схил, то був один із пагорбів, якими, немов гратами, було обнесене місто.

— Ні, а чому ви питаєте?

— Просто так… Там живе Тикач. Трампус мовчав.

— З ним часом буває важко, — зауважив Клубічко, — ти це вже теж, мабуть, відчув.

— Ви були в нього? — запитав Трампус після досить довгої промовистої паузи.

— На мій подив, він був дуже милий — це зовсім на нього не схоже. По-перше, він буркотун, а по-друге, не дуже мене любить. А проте показав мені навіть матеріали. Ти, мабуть, просто не хочеш признатися, що він зустрів тебе непривітно?

Трампус замість відповіді запитав:

— Ну як, знайшлася якась ниточка?

— Ниточка? Ціла линва! Ти знаєш Сокольську вулицю в Празі? Так от, того дня, як ти виїхав сюди, хтось вдерся до пані Скугрової на Сокольській вулиці, десять, на четвертому поверсі. У неї хворі ноги, вона не може ходити і живе з дочкою, яка до третьої години працює в банку. Невідомий мав відмичку, зайшов до першої кімнати и відкрив рояль марки «Орфей», не звертаючи уваги на крик безпорадної жінки. Я дізнався про це з післяобіднього рапорту. Він там щось шукав. Я поїхав туди увечері, але з'ясував лише те, що рояль п'ятнадцять років тому подарував цій жінці чоловік у день народження. Рояль виготовлено на фабриці Кодета в Карлових Варах. Продав його торговець роялями Риба. Тоді я подзвонив нашому приятелеві Тикачу, і той після деякого вагання розповів мені, що й вони мають клопіт з «Орфеєм». І хоча натякав, щоб я дав йому спокій, я все ж послав тобі телеграму. Річ у тім, що в Празі є ще один рояль марки «Орфей», на вулиці Сілезькій, чотири, в учительки музики Ліди Тейчової. До нього теж хтось добирався, а потім утік. Хто чинить цей вандалізм, ми не знаємо, але пані Скугровій здалося, що то був досить високий худорлявий юнак. Він навіть гримнув на неї по-німецьки, щоб заткнула пельку. Зваживши все, я дійшов висновку, що на Сокольській йому не пощастило і що й той, хто діє тут, так само не має успіху. Ясно й те, що з «Орфеями» пов'язана якась цікава таємниця. Отож я й приїхав, щоб оглянути тут поле бою. До речі, панна Тейчова теж придбала рояль у пана Риби. На мій запит Риба відповів, що той рояль та шість інших йому продав Кодет. От і все, що мені відомо про цю справу. Візьми свою склянку, з мене досить і того, що я раз напився.

— Що вам казав Тикач?

— Тикач у полоні нав'язливої ідеї. Дав себе загіпнотизувати Віртерові. Ласкаво дозволив мені подивитись на Віртера й трохи з ним погомоніти. Це справді-таки чудовий екземпляр шахрая і пройди, здатного, мабуть, на все, — тільки не на те, що з радістю пришив би йому Тикач. Важить він, на мою думку, не менше як. центнер. Згадай, що казав бідолаха Герман: йому здалося, ніби позаду щось зашаруділо. Коли б це був Віртер, то паркет під ним просто тріщав би. До того ж Віртер не міг бути водночас і на Сілезькій, і в «Річмонді».

— Але…

— Так, це робить хтось інший, молодший, у Празі їх, певно, кілька; Віртер затесався між них, але ми ще не знаємо як. Мабуть, хтось керує цією бандою. І той «хтось» має якесь відношення й до Віртера. З тих дев'ятнадцяти роялів — якщо їх справді було лише дев'ятнадцять— грабіжники обшукали вже п'ять і нічого в них не знайшли. Крім того, є ще три, про які я знаю, їх продало додаткове відомство, щоб покрити Кодетові борги. Один із них купила празька консерваторія, другий — Чеська філармонія, а третій — готель «Пупп» у Карлових Варах. Празькі роялі я наказав поки що стерегти, і на них ще ніхто не посягав. А про той, що в «Пуппа», я знаю поки що лише те, що його хтось поцупив.

— Як це поцупив? Рояль — не валізка, яку можна непомітно винести!

— Це так! Але рояль у такому величезному господарстві, як готель «Пупп», з його численним і через те важко контрольованим інвентарем, може стати об'єктом шахрайських комбінацій. Конкретно це було так: оскільки вони мали вже три роялі, то сховали цей, з Кодетових торгів, на складі. А коли через два роки про нього згадали, то виявилось, що на складі його немає. Розшуки нічого не дали. Крім рояля, зникли ще деякі речі, й управителя мали заарештувати, але він дізнався про це і втік до Німеччини. Звався він Герберт Штраус. Цим поки що ми й мусимо задовольнитись. Отож маємо вже дев'ять, і ще десь лишилося десять роялів цієї цікавої марки. Але де? Ми не можемо зазирнути в кожен будинок нашої країни. Зрештою, ця справа поки що й не варта того. Але в мене таке передчуття, що вона скоро посунеться вперед, бо зацікавлені в ній особи, як видно, поспішають. А тепер непогано було б десь поснідати.

Маневруючи в суцільному потоці пішоходів, вони насилу проштовхалися крізь натовп до бару готелю «Пупп». Там сиділо всього кілька чоловік. Демонструвався звуковий фільм про тенісні змагання на Штваніці. Побачивши це, Трампус хотів був вийти, але Клубічко потяг його до самого екрана й сів спиною до полотна.

— Це найкраще місце для téte á téte, — сказав він. — Тут такий галас, що тебе ніхто не почує, навіть коли б ти закричав «рятуйте!». Як не віриш, то спробуй. — І замовив собі сніданок.

Трампус благально глянув на Клубічка. — Я ж іще не зовсім оклигав. Не переношу такого гармидеру.

— А ти не звертай уваги. Півгодини, сподіваюсь, витримаєш.

Раптом диктор щось пробурмотів, і одразу ж почувся інший голос: «Припиняємо демонстрування фільму про тенісні змагання на Штваніці й замість цього передаємо репортаж про зустріч гостей із Німеччини в Яхимові. Наші гості прибули тиждень тому двома автобусами…»

— Це ще гірше за теніс, — простогнав Трампус— Будуть промови.

— А тобі не обов'язково їх слухати! Наскільки мені відомо, тут ніхто точно не знає, що сталося з Кодетом?

— Жодна душа!

І Трампус стисло виклав Тикачеві здогади.

— Цілком можливо, — погодився Клубічко, — але про це краще мовчати, коли ми не хочемо, щоб міністр наказав нам сидіти тихо. Адже ти й сам чуєш, як наш фільм рекламує цю екскурсію. «Kraft durch Freude».[13]

Тим часом диктор вів далі: «Перший автобус із рейху поїхав далі, а другий трохи затримався. Ага, він на когось чекає. Я вже бачу, хто це. Молоде, дуже гарненьке дівчатко, яке комусь махає на знак привітання. Тепер воно сіло, і другий автобус, напевне, теж зараз рушить».

Почувши про гарне дівчатко, Трампус із чисто чоловічою реакцією мимоволі озирнувся на екран і раптом міцно стиснув Клубічкову руку.

— Це він.

— Хто? Хто він?

— Той третій зліва — Віртер.

Клубічко повернувся й собі, але було вже пізно — на екрані видно було тільки автобус, що від'їжджав,

— Ми потім наново переглянемо цю стрічку. Ти звернув увагу на те дівчатко, яке так зачарувало диктора? — спитав за хвилину Клубічко.

Трампус заперечливо похитав головою.

— Дуже шкода. Якщо там був Віртер, то, можливо, саме це дівча передало йому доручення, внаслідок якого відбулося п'ять атак на роялі «Орфей». Ну, ми на неї ще подивимося в Празі. А тепер нам уже й справді пора йти, тебе жде твоя дієта, а мене — моя. Чим тебе годуватимуть?

— Мабуть, сиром, — зітхнувши, відповів Зденек. — Я його смертельно ненавиджу, але коли признався в цьому дієтсестрі, вона солоденько всміхнулася й сказала: «Сир — це життя! Десять днів якось витримаєте!»

— Твоя дієтсестра просто жорстока. Між іншим, більшість жінок мають нездоланну схильність до жорстокості. До того ж часто серед них трапляються ще й уперті, а в чоловіків ця подвійна властивість буває дуже рідко. Проте мені здається, що нашому Тикачеві цього не позичати. Піду зараз до нього. Про рахунок не турбуйся, адже ти нічого не замовляв.

Коли вони проходили повз пансіон «У трьох негрів» на Старій Луці, де гарна табличка з мореного дуба сповіщала, що «в ці двері входив Гете», на вузькому тротуарі їх поминула жінка років тридцяти. Незвичайна красуня, висока, струнка, з великими синіми очима і темним, майже чорним волоссям. її високе чоло, здавалося, аж сяяло під капелюшком аквамаринового кольору, виразні очі дивились байдуже. Клубічко привітався з нею.

— Хто це? — спитав Трампус.

— Тикачева дружина. Він тебе ще з нею не познайомив? Твоя правда, він із цим не поспішає. Власне, вона. — Здавалося, Клубічко хотів іще щось сказати, але передумав і лише додав: — Вони живуть уже п'ятий рік, але дітей у них немає. Звуть її Олександра.

На тому вони попрощались. Трампус мимохіть подумав: «Ця жінка зовсім не до пари Тикачеві… Або ж він їй!»

8

— Гаразд, — сказав неохоче Тикач, коли Клубічко розповів йому про епізод у «Пуппа». — Ми запитаємо про це Віртера. — І простяг руку до дзвоника.

— Спершу я теж так подумав, — промовив Клубічко, — але обміркувавши це…

Тикачева рука опустилась.

— Ну і якої ж ви думки тепер?

— Нащо йому це казати? — подумав я собі.— Може, він гадає, що ніхто не знає про те, як він днів десять тому за два кроки від державного кордону мило розмовляв з гарненьким дівчам, після чого виявив великий інтерес до роялів певної марки. Зрештою, цілком можливо, що це справді була зовсім невинна зустріч.

— Що в такому разі ви хочете зробити, щоб дізнатися про ту дівчину?

— Я нічого не збираюся робити, бо я вже все зробив, — відповів Клубічко. — Щоб довідатись, хто приїхав тим автобусом, я подзвонив на нашу прикордонну заставу в Яхимові. Це була одна з тих екскурсійних груп, що приїздять сюди ніби на прогулянку, а насправді, щоб морально підтримати тутешніх генлейнівців. Мені назвали вісімнадцять жіночих імен. У готелі «Лоїб», де розмістили екскурсантів, я довідався, що жінок туди приїхало лише сімнадцять. Вісімнадцята, якась Ільза Гейдлер, за документами — із Плетцензее, що поблизу Берліна, вісімнадцяти років, вийшла в Острові.

— Запитаю в Острові,— буркнув Тикач і знову потягся до кнопки дзвінка.

— Це вже зроблено, колего Тикач. Я зателефонував туди й довідався, що ніяка Ільза Гейдлер не розшукувала там своєї тітки. — Клубічко з добродушною іронією глянув на Тикача. — З Острова до Кардових Вар ходить автобус і поїзд. Та Ільзочка могла приїхати сюди зовсім непомітно й десь заховатися. Але оскільки дівчата не бувають такі пронозуваті, то, очевидячки, їй хтось порадив, як це зробити.

Тикач хвилинку подумав.

— Але ж Віртер…

— Цілком слушно. Віртер знав про її приїзд і чекав на неї в Яхимові. А ми його запитаємо, чого він туди їздив. — Клубічко замислився. — Знаєте, як ми це зробимо? Попросимо дати нам ту стрічку й покличемо його подивитися її разом з нами.

За годину було все готове. Привели Віртера, й кінооператор пустив фільм. Потім Клубічко звелів засвітити світло й звернувся до Віртера, що з переляку ледве тримався на стільці.

— Чи сподобалися ви собі на екрані?

— Що ви хочете від мене почути? — не одразу відповів той.

— Хто була та гарненька дівчина, яку ви зустріли в Яхимові?

— То була… то була одна моя знайома, — відповів Віртер. — Я не знаю, як її звуть, я знаю її лише в обличчя. Днів десять тому я був в Яхимові й сам не знаю, як опинився біля автобуса. Вона заговорила до мене. Оце й усе.

— Погасіть світло і пустіть фільм іще раз, — несподівано зажадав Тикач.

Ще раз переглянули коротенький фільм. Тепер уже Віртера запитував Тикач.

— Хто був той чоловік, що стояв за два кроки від вас, коли автобус поїхав?

— Який чоловік? Я не пам'ятаю, — відповів Віртер, ще більше розгубившись.

— А той, у тирольці. В якого обличчя ніби позшиване. Чи, може, треба пустити фільм утретє?

Віртер заперечливо похитав головою.

— Я знаю, кого ви маєте на увазі. Я бачив його, але не розмовляв з ним. Гадаю, що то якийсь функціонер із Яхимова.

Коли його одвели, Тикач, мовби пробудившись з глибокої задуми, сказав:

— Чи помітили ви на Віртеровому обличчі страх, коли я спитав його про того чоловіка? Адже саме в той день хтось розтрощив рояль у «Лоїбі».

Клубічко кивнув головою.

— Чоловік з дивним обличчям — очевидно, той самий, що донедавна тут лютував, як диявол. Запросіть пана Пальмера й покажіть йому фільм, може він його впізнає. Той диявол зустрічався з Віртером біля Лісової каплички й, безперечно, наказав йому поїхати в Яхимов до тієї псевдо-Ільзи. Мабуть, він має на Віртера великий вплив. Про що Ільза домовлялась з Віртером, він, звичайно, нам не розкаже, але результат ми вже знаємо: нічний напад на «Орфея». Акція почалася. Часткова акція, бо ще до Ільзиного приїзду було вчинено два напади на Кодетові роялі у Празі. Судячи з усього, диригує ними чоловік у тирольці,— Клубічко мить помовчав. — Йому потрібен для цього Віртер, але той опирається. Ось чому він так просив, щоб ви залишили його під арештом. На вашому місці я виконав би його прохання.

— Але ж ви знаєте інструкцію, — прогув Тикач. — Завтра я повинен випустити його на волю або передати справу прокуророві.

— Примусьте його в чомусь признатися. Хоча б у тому, що він хотів украсти марки в пані Ганусекової. Це буде підставою для того, щоб тримати його під арештом.

— А якщо він не схоче взяти це на себе?

Клубічко посміхнувся.

— Я можу закластися з вами на місячну платню, що вашу великодушну пропозицію він прийме. Віртер боїться, певне, потрапити до рук того чоловіка в тирольці.

— Чоловік у тирольці мені нагадує когось, — замислено мовив Тикач, — але знімок не дуже чіткий, і я не певен… — Він знову замислився, потім стрепенувся й вів далі: — Я наказав про всяк випадок оглянути будинок, де живе Віртер. Це на Садовій вулиці неподалік од синагоги. Ми довідалися, що Віртер десять днів тому найняв у сусідстві кімнату для якоїсь пані Утєшилової з Моравії. Сусіди бачили, що вона до нього приходила. — Тикач знову глибоко замислився. — Тут явно є якийсь зв'язок із справою про роялі й з Віртеровим страхом вийти на волю.

— Ви маєте рацію, колего. Бачите, яка в нас захоплююча професія, — усміхнувся Клубічко. — Чи не спало вам на думку, що Утєшилову прислали сюди, щоб вона стежила за Віртером і спробувала з нього щось витягти? І що Віртер тому й не хоче повертатись додому? Можливо, це колишня Кодетова дружина, яка знає про Віртера щось дуже компрометуюче?

— Це ще не все, — вів далі Тикач. — Учора ввечері до пані Утєшилової приходила гостя. Управителем будинку там працює чех, на прізвище Плєснівий. От ми й попросили його припильнувати за Утєшиловою. Та гостя — молода дівчина, з обличчя схожа на пані Утєшилову, була в якомусь дивному капелюшку і в костюмі, яких у нас не носять. Радилися вони години зо дві. А вночі прийшли ми і забрали Віртера. Й одразу ж після того дівчина попросила управителя будинку випустити її з дому.

— А пані Утсіпилова? — насторожено запитав Клубічко.

— Нібито була десь у місті. Я не турбував її досі, щоб не розсердити Петровіцького.

— Ця дівчина, — сказав по паузі Клубічко, — мабуть, і була отією русалкою з автобуса. Вона втекла. Куди? До того, хто її сюди послав. Він і є отой головний. Шкода, що ваш Плєснівий не простежив за нею. Але це вже було б забагато. Зрештою, я гадаю, що вона незабаром і сама дасть про себе знати. — Він пройшовся по кімнаті.— Непогано було б поговорити з Пальмером.

— Може, нам удасться це зробити, — озвався Тикач. — «Я тримаю з ним зв'язок і скажу вам пізніше.

— Зв'язок? — здивувався Клубічко.

— Ви не знаєте тутешніх умов, — понуро відповів Тикач. — Пальмер працює в Мозера, а там усі службовці та майстри — генлейнівці. Нам доводиться зустрічатися таємно, бо інакше це могло б коштувати йому життя. — Він знову замислився. — Було б найкраще, якби ви зустрілися з ним за містом. Наприклад, у Локті. Замок там доглядає добра чешка. Десь у неділю, бо в інший час він не може. А що ви, власне, від нього хочете?

— Я спробував би допомогти його пам'яті. Треба встановити особу того типа з Яхимова, бо від Віртера ми, очевидно, вже нічого не довідаємось.

— Я спробую зробити це сам, — сказав Тикач, насупившись. — А коли нічого не вийде, то влаштую вам зустріч із Пальмером.

Клубічко підвівся.

— Гаразд. А тепер мені треба негайно повернутися до Праги.

— Чого ви так поспішаєте? Адже у вересні Карлові Вари найкращі.

— А того, що там є два роялі марки «Орфей», які я ще не встиг оглянути. Бувайте здорові й бережіть нам Віртера, як ока в лобі. Я скажу Трампусові, щоб допомагав вам. Якщо ви, звісно, хочете.

Тикач щось пробурмотів собі під ніс.

— Він вам не до вподоби?

— Скоріше я йому, — прогув Тикач.

Зустрівшись із Трампусом, Клубічко переказав йому розмову з Тикачем і додав:

— Мені здається, любий мій, що в Кардових Варах нам більш нема чого робити. Звичайно, людина завжди може помилитись, але я гадаю, що центр ваги цієї справи пересунувся туди, куди доїхала Ільзочка. Це, безперечно, Прага. Там, певно, живе й той, хто цим усім керує. Може, це він уже розтрощив на Віноградах[14] два роялі. Ільзочку послали сюди, щоб вона вивідала імена власників заздалегідь позначених роялів. Хтось припускав, що про це знає Віртер. Можливо, навіть цілком імовірно, що Ільзочку послало гестапо, щоб вона, як законна спадкоємниця, забрала своє майно. А потім нацисти, звісна річ, відібрали б його в неї. Усе це, щоправда, тільки здогади, але ти принаймні бачиш, як цікаво було б мені познайомитися з дівчиною, котру зустрічав на кордоні Віртер. До речі, тебе знову годували сиром?

— Я їв цю гидоту аж двічі,— відповів Трампус майже з люттю. — Запіканку, а потім ще окремо на тарілочці з зеленою цибулькою.

— Мені щось здається, що ти вже й операцію вважаєш не такою страшною, як лікування сиром.

— Ваша правда… Як тільки уявлю собі, що все життя доведеться їсти сир…

— А може, ще й після смерті. Якщо існує потойбічний світ…

— Мовчіть, бо я за себе не ручуся!

— Ну гаразд, бувай здоров, Зденеку, я таки їду. Будуть якісь новини, я тобі подзвоню. А тим часом ти тут самовіддано їж свій сир.

9

Другого дня по обіді Клубічко сидів, як завжди, біля великого вікна в кав'ярні «Амбасадор» на Вацлавській площі, дивився на безперервний потік людей, що плив тротуаром в обох напрямках, і знічев'я прикидав у думці, скільки є в столиці гарненьких дівчат, яким близько вісімнадцяти років. Він був просто-таки вражений тим, що їх так багато. Жвавих, гарно вбраних юпок, що останнім часом навчились так підкреслювати жіночність у всьому, від високих каблуків і збудливих сукенок аж до визивних зачісок; була тут неймовірна кількість. І, дивлячись на цих дівчат, Клубічко міркував, які з них вийдуть матері, водночас усвідомлюючи важке завдання, що стояло перед ним: знайти поміж тисяч оцих гарненьких пуголовків саме ту, яку розшукував, — Ільзочку. Якщо вона й справді приїхала до Праги. Знов переглянув стрічку, де вона з'являється на прикордонному пункті в Яхимові, але це мало йому допомогло: кадри були не чіткі й показували лише те, що та особа невеличка на зріст, дуже гарненька, з напівдитячою усмішкою, що на ній пальто не такого фасону, як носять у Празі, і що капелюшок її має форму дзвіночка. Таке собі миле пташенятко.

Він вивчав ті кадри аж до запаморочення голови, а все побоювався, що не впізнає Ільзочку, особливо такого теплого дня, як сьогодні, коли відважні молоді дами поскидали пальта й розгулювали в легких костюмах. А в костюмі Ільзочка, певно, виглядає зовсім інакше, і якщо вона зняла цей капелюшок-дзвіночок і йде собі, як інші пражанки, простоволоса, хизуючись красою свого волосся, то він не впізнає її, навіть хоч би дівчина пройшла повз нього.

За хвилину він устав і пішов на набережну Сметани, де в консерваторії стояв один із роялів, які податкове відомство продало, щоб покрити Кодетові борги. Відрекомендувався директорові консерваторії й попрохав дозволу оглянути рояль «Орфей».

— Дивно, що ви цікавитеся саме цією старою коробкою, — сказав директор. — Ми придбали її десь років чотири тому, і запевняю вас, що й тоді цей рояль небагато був вартий. На ньому грають найменш здібні учні. А за ці чотири роки — що ж, роялі також старіють, коли невмілі руки тарабанять по них цілими днями.

— Ну, ну! А що ви, власне, проти нього маєте? Директор відкрив рояль і пробіг пальцями по клавіатурі. Потім глянув на Клубічка:

— Що ви на це скажете?

— Що я скажу? Що ви чудово граєте!

Директор усміхнувся.

— Це означає, що ви не вмієте грати на роялі.

— Це правда, — признався Клубічко. — Але як ви про це дізнались?

Директор знову пробіг пальцями по клавіатурі «Орфея», потім глянув на Клубічка заохотливо і водночас трохи зневажливо й повів його до іншого рояля, марки «Бехер». Піднявши кришку, сказав:

— А тепер послухайте цей. Наші майбутні віртуози мучать його всього рік. — Відтак заграв на ньому ту ж саму мелодію раз, потім ще раз і подивився на Клубічка. — Відчуваєте різницю?

— Не гнівайтесь на мене, але я не відчув нічого. Тільки те, що ви граєте справді чудово.

Директор закрив рояль, подивився на Клубічка ще з більшим презирством і сказав:

— Та це ж як небо і земля! «Бехер» має гарний резонанс і реагує на кожен удар. «Орфей», навпаки, майже зовсім не резонує, і виправити його неможливо. Певно, той, хто його робив, не розуміється на роялях або ж мав для цього поганий матеріал. — І подивився на Клубічка з виразом: «Іди вже собі геть!»

Але Клубічко не збирався іти, навпаки, він ще уважніше оглядав рояль. Найбільше його, здавалося, зацікавив золотий напис: «Орфей». Несподівано він спитав:

— А вам не спадало на думку перевірити, чому в рояля такий поганий резонанс?

— Тобто як? — невдоволено перепитав директор. — Поганий резонанс, і годі! З роялями це буває. Облагородити його ми не можемо.

— Я подумав, — тільки не гнівайтесь, будь ласка, — що, коли б ви звеліли його розібрати?

— Навіщо це? — заперечив директор. — В цьому немає ніякого сенсу. Тут ніщо вже не допоможе. З цього браку доброго рояля вже не вийде.

— Але я був би вам дуже вдячний, коли б ви попросили настроювача розібрати рояль, — наполягав Клубічко. — Може, не весь. — Він постукав по планці під клавіатурою. — Попросіть хоча б зняти оцю планку.

Директор знизав плечима, проте покликав настроювача і звелів йому зняти планку. Настроювач «бережно взявся до роботи і раптом вигукнув:

— Панове!

— Що сталося? — затамувавши дух, спитав Клубічко. Настроювач показав на одне місце в клавіатурі.

— Ось тут планка слабша, на ній, мабуть, щось лежить. Якийсь сторонній предмет.

Клубічко видихнув:

— Знімайте всю планку, але обережно! Настроювач запитливо глянув на директора і, коли той невдоволено кивнув головою, зняв планку. Ту ж мить щось посипалось на педалі. — Коштовності! — вигукнув настроювач.

— Боже мій! — не втримався і директор.

А Клубічко нахилився і став задоволено збирати все, що випало. То були три браслети на перший погляд старовинної й майстерної роботи, золоті монети в довгастій коробці й ще щось у шовковистому папері. Клубічко розгорнув папір. Там лежало з десяток рубінів, смарагдів, топазів та один великий діамант.

— Схоже на те, — весело сказав Клубічко, — що це був ваш найдорожчий рояль.

— Очевидно, так, — погодився кисло директор. — А я не мав про це ніякісінького уявлення. Як це ви здогадалися?

— Завдяки вашим словам про його поганий резонанс. А ті, що виробляли ці роялі, працювали в умовах такої жорстокої конкуренції, що не могли дозволити собі продавати поганий товар. За цим поганим резонансом мало щось критися. Чи немає у вас клаптика паперу?І він старанно перемалював назву марки. Вона виглядала так:

«Орфей»

Тим часом настроювач знову приладнав планку, директор сів до рояля і заграв прелюд.

— Ай справді,— закінчивши, сказав він, — тепер у рояля гарний резонанс.

Клубічко, звичайно, не думав, що здобич, виявлена в цьому «Орфеї», — то все багатство, приховане запопадливим Кодетом. Очевидно, він розтикав свої заощадження в кілька роялів. Але один уже був у Клубічка в руках! Це чогось варте! Спеціаліст оцінив лише браслети щось на тридцять п'ять тисяч, та ще діамант — на тринадцять і монети — на вісім… Клубічко добре пам'ятав, що розбиті на Віноградах роялі мали напис «Орфей» без будь-яких прикрас. Певно, Кодет заховав свої коштовності в роялях лише з такою емблемою, як на тому, що в консерваторії. Це звужувало поле розшуку. Він подзвонив Тикачеві й дізнався, що роялі, розбиті в Карлоннх Варах, також не мали прикрас на емблемі. Отже, і на Віноградах, і в Тикача до роялів підбиралися люди, які не знали таємниці емблеми.

А якщо дівчина, котра перейшла кордон під ім'ям Ільзи Гейдлер, була й справді дочкою Кодета, то вона, без сумніву, знала про емблему. Певно, од Віртера. Довести правильність цієї гіпотези, мабуть, буде не важко. Звичайно, якщо виявиться зв'язок між подальшими атаками на «Орфеї» й дівчиною, що під чужим прізвищем перейшла кордон.

Клубічко зайшов ще до Чеської філармонії і впевнився, що напис на роялі «Орфей» не був зроблений курсивом. Тим часом люди з «четвірки» оглядали празькі музичні зали! За наказом Клубічка таку ж перевірку було зроблено від Хеба[15] аж до Пряшева, проте це не дало ніяких результатів. Решта «Орфеїв» немов крізь землю провалилася.

На другий день подзвонив секретар консерваторії, мовляв, є деякі новини. Не минуло й десяти хвилин, як Клубічко, згораючи від цікавості, був там.

— Може, це дурниця, — почав секретар, — але я подумав, що повинен доповісти вам про це.

І він розповів, що до них подала заяву про вступ нова учениця років сімнадцяти. Трималася дуже впевнено і не хотіла й слухати, що прийом учнів уже закінчено, їй, мовляв, байдуже до формальностей, вона тільки-но починає свій життєвий шлях, дуже любить. грати на роялі, а люди кажуть, що в неї талант. От вона й хотіла б упевнитись, чи це справді так, бо якщо ні, то вона шукатиме своє покликання в іншому. Була така настирлива — до того ж гарна, — що секретар, зрештою, попросив професора Кршечека неофіційно проекзаменувати її. Кршечек погодився, може, тому, що його теж зачарувало це гарненьке дівча.

Професор розповів Клубічкові таке:

— Я запросив дівчину, що назвалася Драгомирою Крпаловою із Чеських Будейовиць, до учбового залу з чотирма роялями. Панночка, на мій подив» вибрала «Орфей». «Чому саме «Орфея»? — запитав я її.— Ми маємо тут кращі марки». Вона відповіла, що їй, мовляв, ця назва подобається, бо любить музику Оффенбаха. Мушу признатися — дівчина одразу ж полонила мене тим, що не мала такого модного тепер глибокого вирізу. Була застебнута майже під саме горло. Грала вона ні добро, ні погано, але зовсім не так, як майбутній віртуоз.

«В тебе нема іскри божої,— подумав я собі,— ти належиш до тієї більшості сучасних дівчат, котрі, шукаючи легкої праці, втовкмачують собі в голову, що легше бренькати на роялі або співати».

— Гаразд, а що ж було далі? — спробував Клубічко вгамувати балакучого професора.

Кршечек знизав плечима.

— Потім панночка заграла Шумана, але знову було те саме. Не краще було і з Дворжаком. Тоді я сказав, що мені цілком досить, і виголосив фразу, яку звичайно в нас говорять, щоб не травмувати людину. Що талант, звісно, в неї є, але що людина повинна щось пережити, якесь душевне зворушення і таке інше, щоб талант, так би мовити, перетворився на діамант. На це вона мені заперечила, що, як їй відомо, Моцарт не переживав ніяких зворушень, ну, а я їй знову відповів, що, можливо, вона й має рацію, але ж то був Моцарт. «Одне слово, я не підходжу, — мимрить дівча і мало не плаче. Вони це вміють майже всі, це їхня єдина зброя проти чоловіків. — Не йти ж мені в манекенниці!» — благає. Я собі подумав, що то було б якраз для неї, бо виглядала вона так, ніби щойно зійшла зі сторінки модного журналу. А вголос сказав, що про те не може бути й мови, нехай прийде ще раз, скажімо, через рік. Дівча знову, і цього разу вже по-справжньому, розплакалось. Я не витримав і пообіцяв, що приведу керівника класу фортепіано. Але вийшовши в коридор, я передумав, почекав кілька хвилин і повернувся, щоб збрехати, ніби керівник кудись пішов. Я вже хотів відчинити двері, коли почув у залі якийсь стукіт. Я потихеньку зайшов і з жахом побачив, що те недекольтоване дівча стоїть навколішках під «Орфеєм» і вистукує планку під клавіатурою. Я кашлянув. Вона сказала, що їй здалося, ніби в рояля поганий резонанс, а тому і гра її не справила враження. І їй спало на думку, чи не сталося чогось із клавіатурою. Я відповів — не знаю, чи я зробив правильно, — що нам це також спадало на думку, і розповів про ту знахідку під клавіатурою. Це було нерозумно, правда ж?

Клубічко нахмурився і сказав:

— Я ще не знаю, але ви нам заощадили одну людину, яка стерегла того «Орфея». Чи не могли б ви змалювати мені те дівча трохи точніше?

Опис, звичайно, був поверховий. Потім професор іще згадав, що дівчина залишила адресу: Будейовиці, вулиця Гуса, 176. А коли Клубічко подзвонив у Будейовиці, йому, певна річ, відповіли, що там не знають ніякої Драгомири Крпалової. Отже, Ільзочка розпочала свою діяльність.

Потім Клубічко запитав по телефону торговця музичними інструментами пана Рибу, чи не сталося чогось нового.

— Нічого, — відповів Риба, — крім того, що до мене сьогодні вранці приходило якесь дуже гарненьке дівча.

Невдовзі Клубічко вже сидів у нього в канцелярії. Показав пану Рибі фото з Яхимова, і торговець упізнав, що то справді вона. Під час розмови з нею Риба пригадав, що десь у 1933 році, ще до того, як було ліквідовано фірму Кодета, він купив у неї два роялі марки «Орфей». Один продав одразу ж у готель «Під сонцем» в Полічці, а другий залишив собі. Точніше кажучи, Риба, — він признався в цьому після деякого вагання, — поклав собі не продавати рояля за тодішньою низькою ціною, а почекати, поки ціна підніметься, й аж тепер вирішив пустити його в продаж. Тому він сказав дівчині, що хоч зараз не може запропонувати їй рояля цієї марки, але спробує роздобути.

— Я сказав їй, щоб прийшла через тиждень. Вона залишила вам свою адресу?

— Ось вона. Емма Ванке, готель «Шроубек».

Клубічко подумав хвилину і спитав:

— Ви сказали їй і про той другий рояль?

— Сказав.

— Коли?

— Вчора.

Клубічко негайно ж послав до Полічки свого улюбленого співробітника Коста.

— Подивіться, чи є на тому роялі довкола напису візерунок у вигляді лаврової гілочки. Якщо гілочки немає, то нехай той чи ті, що прийдуть його оглядати, спокійно йдуть собі геть, ви тільки простежте за ними. А якщо це буде рояль з гілочкою довкола напису, то накажіть зняти планку під клавіатурою. Все, що знайдете під нею, конфіскуйте, а планку поставте на місце, Я сидітиму тут і чекатиму вашого дзвінка.

Але надвечір від Тикача прийшла телефонограма: «Сталося щось із Віртером, ваша присутність необхідна». Клубічко, перш ніж поїхати до Тикача на «четвірку», розшукав Трампуса. Той виглядав ще худішим, ніж досі, і ще смутнішим. Простяг до Клубічка руки, мов до рятівника.

— Як добре, що ви приїхали. Сподіваюсь, ви заберете мене з цього Вавілона. Від цієї комбінації — мінеральної води з сиром — у мене такий пронос, що, певно, умру від нього. Лікар теж це припускає і наказав дієтсестрі, щоб вона не давала мені сиру, але та саме посварилась зі своїм нареченим і тепер до всіх чоловіків нещадна, як кат. Відповіла мені: «Сир — це життя».

— Ну добре, я одвезу тебе до Праги, — погодився Клубічко, — все одно в справі Кодета ти не помічник, та й тут уже, певно, нічого цікавого не буде, Ільзочка саме розгорнула діяльність у Празі.

— Невже? Але щодо тутешнього поля бою ви помиляєтесь. Вчора тут знову щось трапилось. Ходімо, подзвонимо Тикачу, він розкаже вам про все краще, ніж я. — А вже одягнувшись, Трампус жалібно додав: — Доведеться знову йти до того бару, Тикач його полюбляє за пекельний галас і бехерівку.

10

Десь після полудня Тикача покликали до телефону. Директор поліції запитував чемно, але занепокоєно: «Чи правда, що ви тримаєте під арештом пана Ганса Віртера, з вулиці Садової, тридцять два? Тикач, ніяк не сподіваючись почути таке запитання, відповів, що Віртера не заарештували, а лише привели на допит у справі з роялями. Кршікава, як завжди, ввічливо подякував йому й повісив трубку. Тикач, недовго думаючи, наказав привести Віртера.

— Пане Віртер, — сказав він, — коли ви справді бажаєте, щоб ми вам дали на кілька днів притулок, ви повинні негайно щось зробити. Так, цю ж хвилину. Дуже швидко, може, навіть за якусь годину, я дістану наказ відпустити вас додому.

Віртер зблід:

— Що ж мені робити?

Тикач написав кілька рядків і простяг йому,

— Прочитайте це й підпишіть.

На папері було написано, що Віртер після довгих і марних намагань придбати філателістичну колекцію пані Ганусекової чесним шляхом вирішив її вкрасти. В суботу надвечір він забрався до неї в квартиру, але втік, ні до чого не доторкнувшись, коли побачив, що перед його приходом хтось розбив там рояль «Орфей». Віртер знизав плечима, але підписав не вагаючись, а Тикач додав до протоколу ще кілька рядків і прочитав їх уголос:

— «У зв'язку з умотивованою підозрою, що Ганс Віртер причетний не лише до пошкодження рояля у квартирі пані Ганусекової, а й у готелі «Лоїб», його затримано на час проведення слідства».

Тільки-но Тикач устиг наказати одвести до камери заспокоєного Віртера, як директор поліції викликав його до себе. Там була панна Щтюльпер, відома активістка генлейнівської партії. Директор поліції теж знав це і, очевидно, саме тому й залишив її в кабінеті, щоб вона засвідчила потім карловарському генлейнівському штабові лояльність Кршікави до СДП. Впадало в око, що Штюльпер, завжди бадьора і жвава, сиділа ні жива ні мертва й щохвилини втирала чоло, ніби їй було недобре.

— Ось скарга з секретаріату карловарської організації СДП, — почав Кршікава, — що ви безпідставно тримаєте під арештом члена організації пана Ганса Віртера.

— Безпідставно? — здивувався Тикач і подав йому протокол, підписаний Віртером.

Шеф побіжно його проглянув.

— Ви гадаєте, що це достатня підстава для арешту? — запитав він.

— Без сумніву. Адже Віртер зізнався, що хотів украсти колекцію поштових марок.

— Але ж він не вкрав її! — докинув Кршікава, люб'язно всміхаючись.

— Крім того, він приховав від нас, що бачив у квартирі розбитий рояль.

— Цього він, звісно, не повинен був робити, — погодився шеф. — Добряче проберіть його й відпустіть додому. В разі потреби — допитаєте його й на волі.— А за хвилину, так само люб'язно всміхаючись, додав: — Дозволю собі попросити вас, щоб ви звільнили його негайно. — І, вклонившись Тикачеві, схилився над паперами.

«Петровіцький! — стримуючи лють, подумав Тикач, виходячи з кабінету. — Або ж у нас є шпиг, котрий доповідає їм про кожний мій крок, або ж за Віртером стежили. Можливо, їх сповістила Утєшилова». Сповнений безсилого гніву, він наказав привести Віртера. Поки того привели, в його голові уже виник план, що здався йому найкращим.

— Так от, пане Віртер, — звернувся до нього Тикач, — мені наказано негайно випустити вас на волю.

Віртер зблід, а потім почервонів.

— Цього я й боявся, — вимовив пригнічено.

— Я мушу виконати наказ, — вів далі Тикач, — але, може, у ваших-таки інтересах ви б хоч тепер розповіли щиро, кого і чого ви боїтесь.

Віртер зацьковано втупився в нього, а потім опустив очі. Помовчавши, тихо сказав:

— Чого я боюсь, це я вам можу сказати: мене вб'ють!

— А за що? — запитав Тикач.

— У них на це є причина, — відповів Віртер після довгої мовчанки. — Я не можу її вам відкрити, бо це тільки погіршить моє становище.

— Тоді скажіть хоча б, хто, на вашу думку, хоче вас убити?

Після довгої паузи Віртер знизав плечима.

— Не знаю.

— Як це? Адже повинні ви знати щось про людину, яку запідозрили в такому намірі?

— Авжеж, — знесилено відповів Віртер. — Але я не знаю, хто це. Я його бачив, говорив із ним, але не знаю його імені.

— Це той тип, з яким вас бачили біля Лісової каплички? — запитав Тикач.

Віртер здивувався, але кивнув головою.

— Чоловік, що стояв за вами в Яхимові на кордоні? У мене є його фото, і ми його знайдемо.

Цього йому не треба було казати. Очевидно, то був саме той чоловік, але Віртер перелякався і не підтвердив.

— Я й справді повинен зараз же йти звідси? — запитав він.

На відповідь Тикач розгорнув перед ним свій план.

— Бачте, ви не схотіли піти нам назустріч, та я все ж хотів би по змозі вам допомогти. Ви казали, що йдеться лише про кілька днів. Я подумав, чи немає у вас когось такого, в кого б ви могли надійно сховатись?

— Є одна знайома… дуже добра… Ми були… але це не має значення. Я написав їй, і вона запропонувала перебути в неї, поки все це мине. Але я можу зустрітися з нею тільки через кілька днів.

Тикач на хвилину задумався.

— Я вважав, що найбезпечніше місце для вас — в'язниця, але, здається, є ще одне.

Віртер глянув на нього з надією.

— Готель «Імперіал». Сезон закінчився, і там тепер майже ніхто не живе. Поселіться там. Можете подзвонити їм просто від нас. Я сам вас туди відвезу й дам детектива, що буде вас стерегти. Не виходьте й за поріг номера, їжу нехай вам приносять, А коли ваша знайома приїде, вас одвезуть куди треба.

Коли номер було замовлено, Віртер зворушливо подякував Тикачеві.

— Я знаю, що не заслужив цього, — сказав він. — Я ще більший негідник, ніж ви гадаєте, але, можливо, ще віддячу вам… — Він хвилину подумав. — Якби зі мною справді щось сталося… ви знаєте, що в мене в стіні є сейф?

Тикач кивнув головою.

— Знайдете в ньому надруковану готичним шрифтом куховарську книгу. В неї вкладено план. Карта на шовковому папері. Поцікавтеся місцем, яке позначене трьома крапками червоним чорнилом. — Він знову замовк, і видно було, що тривога його зростає.— А втім, не чекайте, поки зі мною щось станеться, заберіть це негайно, — несподівано сказав. — Але пообіцяйте, що нічого не починатимете, аж поки я не дозволю.

Тикач пообіцяв і вже збирався провести Віртера та свого улюбленого співробітника Овтрату до машини, як раптом подзвонив Кршікава і запитав, чи Віртера вже звільнено.

— Саме виїжджає до «Імперіалу», — сказав Тикач і, повісивши трубку, сердито вилаявся. Коли б це не було так абсурдно, він би подумав, що Петровіцький жде не діждеться, щоб Віртера нарешті вбили. Потім ще подзвонив Олександрі, сказав, що, мабуть, повернеться трохи пізніше, бо має заїхати до «Імперіалу» в службовій справі.

— До «Імперіалу»? — здивувалася Саша. — Адже там тепер ніхто не живе. — І повісила трубку.

В «Імперіалі», цьому величезному будинку на шістсот кімнат, що скидався на добре збережений середньовічний замок, а насправді був наймодернішим карловарським готелем, приготували для Віртера апартаменти в лівому крилі третього поверху. Тут панувала майже нестерпна тиша: чути було тільки легкі, приглушені товстим килимом кроки покоївки в коридорі. Коли Віртер дійшов по безконечному, сто тридцять метрів завдовжки, коридору до своїх покоїв, то аж затремтів, хоча то були чи не найкращі апартаменти цього королівського палацу. Вони складалися з салону, для якого, очевидно, не економили ні місця, ні дорогих меблів у стилі ампір, та білосніжної спальні з великою ванною. Тикач ніколи не забуде дивного контрасту між цією розкішшю і зацькованим виглядом Віртера. Сказавши кілька підбадьорливих слів, Тикач залишив його з Овтратою у цій розкішній пустці. Овтрата обіцяв, що не буде спати, хоч би йому довелося випити ціле відро чорної кави. Тикач одразу поспішив до машини, якою вони приїхали, ї подався на Садову вулицю, 32. На сейфі не було жодних слідів, але, відчинивши його, Тикач переконався, що він порожній… Гроші, статуетки, порцеляна і церковні чаші — все зникло. Не було й надрукованої готичним шрифтом куховарської книги.

«Випередили», — подумав він і, власне, тільки тепер збагнув, яка це рафінована змова. Вперше усвідомив, що повинен чинити опір банді, яка знає кожен Віртерів і його крок і безжалісно підштовхує свою жертву до загибелі. Ця банда хоче примусити Віртера виказати таємницю про те, де сховані роялі зі скарбом. А Віртер опирається, бо хоче сам забрати той скарб. Негідник проти негідників. А проте прийняв його охорону. На плані було, певне, позначено місце захованих скарбів. Навіщо Віртер накреслив план? Певно, для тієї жінки, що хоче дати йому притулок. А з Тикача вони тепер досхочу регочуть. І мають рацію, бо з Петровіцьким за спиною він безсилий. На щастя, може, тепер, дізнавшись про Віртерову таємницю, вони дадуть йому спокій.

Тикач повернувся додому, ледве стримуючись од гніву. Олександра ще не спала й ліниво вилаяла його, нащо він так старається. Який сенс перериватися отак на службі.

— Але ж я мусив, — відповів він їй і, щоб зупинити її докори, розповів про те, як він збирається врятувати життя Віртерові.

— Те, що ти розповідаєш, просто безглуздя. Такої романтики а-ля Дюма тепер уже не буває.— І, позіхнувши, спитала: — А де ж ти його заховав?

— В «Імперіалі».

— Так от чого ти туди їздив. Ну, там із ним справді нічого не станеться.

11

Олександра помилялася. Її чоловік, може, тому, що тривожився, прокинувсь іще до світанку. Просто навпроти вікна його мансарди-спальні в «Едінбурзі» стояв величезний місяць. Ще напівсонний, Тикач сів, звичним рухом завзятого курця потягся до нічного столика і закурив товсту турецьку сигарету. Вона пахла, як ладан. Йому дав її вчора Овтрата, казав, що вона з феодосійського тютюну. Тим часом місяць у вікні зник, його проковтнули темні хмари, й одразу ж пустився рясний дощ. Карлові Вари! Поряд із комірчиною Тикача, у спальні, рівно дихала Олександра. Вона спала завжди гарно, тихо — це була одна з її принад. Він кохав її безмірно, може, тому, що вона лишалась до нього байдужа. Тикач зітхнув і погасив сигарету. Олександра не терпіла її запаху. Тільки тепер він остаточно прочумався і поглянув на світні стрілки годинника. Була четверта година, вересневі ночі вже довшають. Повернувся на правий бік і хотів заснути, але це йому не вдалося. І тоді він поринув у роздуми.

Як це не дивно, але про Віртера він згадав лише після того, як кілька хвилин думав про план із сейфа. План на шовковому папері, схований у надрукованій готичним шрифтом куховарській книзі. А через те, що вранці людський мозок працює найчіткіше, його перше враження перейшло у впевненість. Віртер на плані позначив, де заховано Кодетові роялі.

Зараз цей план у ворожих руках. Може, ним заволоділа та загадкова Утєшилова, котра, як він пересвідчився, ніде не прописана. І тепер вони вже шукають у позначеному місці. Про сон уже не могло бути й мови. Він устав з раптовою думкою: побігти до Віртера, розказати йому про небезпеку й примусити розкрити таємницю плану. Тихенько прослизнув до ванни й одягнувся. Там висів Олександрин купальний халат. З кишені стирчав кінчик папірця. Тикач якусь мить боровся зі своєю порядністю, але потім усе-таки витяг його. «Не дякуйте! — прочитав він. — На світі є стільки людей, котрі посміхаються і нічого при цьому не відчувають, але, можливо, хоч одна-дві душі посміхаються з почуттям справжньої дружби. Їхня посмішка — коштовний дарунок, а тому й ми відчуваємо потребу щось їм подарувати. Хоча б золоту кадильничку, яка ще пахне амброю…» Речення було незакінчене, без підпису, почерк Тикачеві незнайомий. Явно жіночий. Мабуть, писала якась Олександрина приятелька, котрої він не знає. Певно, то якийсь романтичний уривок, переписаний із книги, щоб потішити її бідолашне серце. Тикач поклав папірець назад до кишені.

Тихенько повернувся до спальні, ніби для того, щоб узяти з нічного столика авторучку, а насправді, щоб глянути на Олександру. Ось уже п'ять років він дивується, що вона може цілу ніч проспати горілиць. Дружина лежала так, ніби позувала художникові,— у позі, що найкраще підкреслювала її жіночі принади. Яка вона була гарна! Чорне, майже як воронове крило, волосся різко контрастувало із сніжно-білою подушкою. В руці тримала сірого, завбільшки з долоню, плюшевого ведмедика. Тикача дуже зворушувало те, що вона брала ведмедика до себе в ліжко. До речі, частіше, ніж його. Все в ній полонило його так само й тепер, через п'ять років, як і тоді, коли вони тільки-но побрались. І все ж таки він, як і тепер, у цю тиху передранішню годину, думав: «Не треба було мені з нею одружуватись! Я не мав права наполягати, щоб сказала мені «так». Я, може, й щасливий… якимсь голодним щастям… а Саша, мабуть, ні. Таки ні. Вона вийшла за мене лише тому, що була у відчаї, коли Еріх її покинув. Я ж скористався цим й умовив її. Що й казати — Еріх і я! Дотепний і гарний, по суті, справжній красень. Таких називають природженими спокусниками жінок. Про мене такого не скажеш, я вмію кохати, але я не спокусник. Ні, ні. Я знаю, що вона не може його забути, хоч і намагається. Може, якби він повернувся до неї, вона не вагаючись пішла б за ним. Якось сказала мені, що то було її перше справжнє кохання. Видно, не збрехала. То справді, мабуть, було сильне почуття». Його любов також була сильна, але то була любов людини простої, без фантазії, любов домашня, а Еріхова була чимсь більшим, захоплюючим. Тому її не зупиняло й те, що Еріх був людиною сумнівною. Власне, це був нікчема, а може, ň злочинець. Зате він був на десять років молодший і надзвичайно агресивний. Якось Саша сказала: «Йому варто було ворухнути мізинцем, і жінки йшли за ним». — «Навіть на загибель?» — спитав Тикач. «Навіть на загибель. Жінка, яка кохає, не думає про це». Чи й Саша його теж так кохала? Але, може, з часом вона його забуде. Якщо матиме дітей. Але ж вона не хоче. З Еріхом, мабуть, родила б щороку.

Він одвів од неї погляд і, повернувся до своєї прозаїчної долі. Йому хотілося б бути таким коханцем, щоб Саша забула про Еріха, але він служив у кримінальній поліції. До того ж був бідний. І без надії на підвищення. Виходячи, скрушно зітхнув. Щодня запевняв себе: «Сьогодні щось станеться, і між нами все зміниться». Але нічого не змінювалось. Тикач пішов подзвонити до «Імперіалу», щоб його зв'язали з кімнатою Віртера. Апарата на звичному місці в коридорі не було, він знайшов його в Сашиній спальні. Але «Імперіал» не озивався. Трохи занепокоєний, він подзвонив через комутатор готелю, його попросили трохи зачекати, а тоді повідомили, що пана Віртера не можуть розбудити. В цьому немає, мовляв, нічого дивного, бо він прийняв на ніч снотворне. За хвилину Тикачеві подзвонили з «четвірки». Телефоністка повідомила, що в третьому пансіонаті щось сталося і що Ленц виїхав до нього машиною. Щоб не розбудити Олександри, Тикач чекав на Ленца за дверима, коли той з'явився, приклав палець до уст.

— Що сталося? — спитав пошепки, ідучи за ним. Ленц, молодий співробітник, національності, як він сам казав, чесько-німецької, порядний і спритний молодий чоловік, делікатного, віденського, за словами Тикача, виховання, був такий збуджений, що, тільки-но сів у машину, одразу ж заторохтів по-німецьки:

— Знову розбито «Орфея».

— Де?

— В концертному залі третього пансіонату. Картина точнісінько така, як і в попередніх випадках. Поїдете туди зі мною?

— Облиште дурні запитання, краще додайте газу.

Ленц доповідав далі. Приблизно о другій ранку поліцейський патруль, що проходив колонадою, помітив світло у вікнах третього пансіонату. Сьогодні ввечері там, мав відбутися останній концерт у цьому сезоні, і поліцейський подумав, що в залі зібралися на репетицію виконавці. Він пішов далі, поминув міський парк і знову наблизився до того самого будинку. Світло там уже погасло.

«Репетиція закінчилася, — подумав поліцейський і хотів був іти далі, коли раптом помітив, що двері будинку розчинені навстіж, а всередині світиться. Він заглянув туди і побачив, що швейцар Гейренрейх лежить долілиць на підлозі зв'язаний і з кляпом у роті.

Отямившись, швейцар розповів, що десь о пів на другу ночі хтось задзвонив. Коли він відчинив, то побачив у темряві три постаті. Котрась із них промовила: «Ви що, не знаєте, що в концертному залі горить світло?»

І Гейренрейх тут же згадав, що віртуоз Гассельт, який мав виступати увечері, залишив у залі свою дорогоцінну віолончель. Він обернувся, і ту ж мить його чимсь ударили, — потім виявилось, що то був мішечок з піском, — у потилицю, і він зомлів. А коли опритомнів, то відчув, що руки і ноги в нього міцно зв'язані, а в роті— кляп, якого ніяк не міг позбутись. Поліцейський пішов за ним у концертний зал. Віолончель була ціла, зате рояль — у жахливому стані. Одне слово, як у «Лоїбі» і в «Річмонді». Поліцейський зателефонував до відділу безпеки, і Ленц пильно оглянув зал.

— Це був «Орфей»? — нетерпляче запитав Тикач.

Ленц, що саме робив крутий поворот, лише кивнув головою. Виїхавши на рівну дорогу, він розповідав далі:

— Я гадаю, що хоч слідів там лишилося чимало, ми навряд чи дізнаємося щось нове. На долоті, яким розбито рояль, жодного відбитку пальців — як завжди, гумові рукавиці…— Помовчавши хвилину, він додав: — Хто зна, чи взяли вони щось із рояля, зате дещо забули.

Рвучко зупинивши машину, він подав Тикачеві шовковистий папір, У Тикача тенькнуло серце, і він, щоб не виказати свого хвилювання, мовчки сховав папір до кишені. Роздивився його аж після того, як вони оглянули концертний зал, справді, як і передбачав Ленц, безрезультатно, У Тикача знову сильно забилося серце, коли він переконався, що це й справді той план, про який розповідав Віртер. Карта Карлових Вар, а на ній кілька орієнтувальних пунктів. Перший був позначений літерою «Р» — це безперечно був «Річмонд». Скупчення будівель, позначене літерою «П», — очевидно, «Пупп». На правому березі Теплої був іще один орієнтувальний пункт, під літерою «Л». Готель «Лоїб». І, нарешті, в кінці колонади трьома червоними крапками було позначено останнє місце.

Тикач потягнувся у кріслі. Це не що інше, як третій пансіонат з концертним залом, де стояв рояль «Орфей»… Але без лаврової гілочки… «Ми шукали «Орфея» у всіх можливих місцях, тільки не там, де він міг бути. Неймовірна помилка». Тикач схопив протоколи про «Орфея» і став їх гарячково гортати. Переглянувши, здивовано втупився в одне місце. Після випадку в «Лоїбі» він наказав оглянути всі концертні й готельні зали, де є роялі. Ось цей список. У ньому є і третій пансіонат. Проти нього — галочка, що цей зал оглянуто. А тут у дужках зазначено, хто його оглядав. На свій подив, він прочитав «Трампус». Невже на нього куряча сліпота напала? Хоч було ще зовсім рано, Тикач подзвонив у «Бразілію» й зажадав, щоб Трампуса розбудили.

Але Трампус уже не спав. Лікар, коли він учора поскаржився йому, що дістав від комбінації мінеральної води з сиром страшний пронос, порекомендував пити мінеральну воду о п'ятій ранку, за дві години до снідання. Трампус саме відклав убік старого Мельвіля і, перш ніж іти до джерела, прочитав кілька сторінок з цікавої книжки «Alt Karlsbad»,[16] котру вчора позичив у пана Гашека. Книга описувала Карлові Вари за часів Гете. Завдяки дивному збігові обставин саме в ту мить, коли він, роздивляючись доданий до книжки план міста, переконався, що місто кінчалося колись саме там, де тепер починається колонада, задзвонив телефон. Трампус почув голос Тикача, що аж гримів від стримуваної люті.

— Послухайте, юначе, у мене тут записано, що ви оглядали концертний зал у третьому пансіонаті. Ви справді його оглядали?

Трампус здивовано підтвердив.

— Тоді або на вас напала куряча сліпота, або через ту воду ви вже недобачаєте… А втім, буде найкраще, коли ви прийдете до мене. Так. До відділу безпеки. Але, дозволю собі попросити вас, щоб ви прийшли негайно.

Коли Трампус через кілька хвилин прибіг, Тикач вибачився перед ним очима. Так, усе з'ясувалося. Рояль «Орфей» привезли до концертного залу лише вчора після обіду зі складу готелю «Пупп». Потім він розповів Трампусові, що сталося за той час, поки вони не бачилися.

— Ми маємо справу з бандою, яка знає набагато більше, ніж ми і ніж нам би хотілося. Схоже на те, що їм відомий кожен наш рух. Поки ви бігли сюди, я дізнався у «Пуппа» про деякі цікаві речі. Їхній «Орфей» справді стояв у цьому концертному залі аж до січня. Певно, саме тоді Віртер і склав отой план, позначений крапками над третім пансіонатом. Але потім управління курортами почало з «Пуппом» якісь суперечки, й адміністрація «Пуппа» на зло управлінню наказала забрати рояль із концертного залу. Лише вчора їх нарешті умовили, і вони позичили рояль, щоб міг відбутися концерт, бо віртуоз Герман не погоджувався грати ні на якому іншому. — Тикач стукнув кулаком по столу і вигукнув — Але ж цей рояль не був позначений! Авжеж, він був без гілочки над написом, і я ніяк не. второпаю, чому Віртер, який безперечно знав таємницю позначених «Орфеїв», поставив крапки над третім пансіонатом. Сідайте, все ж таки ми хоч що-небудь дізналися про цю загадку.

А коли Трампус глянув на годинник, Тикач майже зарепетував:

— Чи, може, ви знову скажете мені, що вам саме тепер треба йти пити воду? Невже не можна хоч раз пропустити?

Коли ж Трампус запевнив його, що він не поспішає, Тикач трохи заспокоївся і провадив далі:

— Це не так уже й багато, а все ж… Той швейцар із пансіонату каже, що бачив три постаті. А поліцейський із Старого Міста зустрів приблизно в той час, коли це сталося, на початку Старої Луки двох людей у плащах із тієї пластичної маси, яку німці хапають у нас, як шалені, може, саме через те, що її завозять з рейху. А третього побачив через хвилину, коли той поспішав на Замкову гору, і звернув увагу, що він у білих панчохах.[17] Певна річ, для Кршікави цього було б цілком досить, щоб заборонити мені подальше розслідування, але я буду мудрий і нічого йому про це не скажу. Всі троє були ніби досить високі на зріст і двоє з них — у чоботях.

— Партійні активісти? — запитав Трампус.

— Або ж бандити, називайте, як вам більше до вподоби. Зрештою, я з самого початку не сумнівався, що все це — справа тутешніх генлейнівців. А тепер ви мені скажіть, що зробили б ви на моєму місці, маючи Петровіцького на шиї…

— Я розпитав би про все у Віртера.

— Я охоче зробив би так само, — усміхнувся Тикач. — Але не можу до нього додзвонитися. Випив якесь снотворне. Може, вже проспався?

І він знову попросив з'єднати його з «Імперіалом». Проте, почувши відповідь, він дуже занепокоївся.

— Сказали, що він і досі спить і до нього неможливо ні достукатися, ні додзвонитись. Припустімо, що засіб був справді радикальний, але не міг же й Овтрата його випити. Він дав мені слово, що скоріше вип'є відро чорної кави, ніж засне. Ні, це на Овтрату не схоже. Неодмінно треба також з'ясувати, хто вдерся до Віртерової нори на Садовій, тридцять два і вкрав із сейфа той план.

— Накажіть стерегти третій пансіонат. Ті, що загубили план, можливо, прийдуть туди по нього, — порадив Трампус.

— За кого ви мене маєте? — роздратовано буркнув Тикач. — Авжеж, його стережуть. Тільки той чоловік стовбичить там даремно. Чому? А тому, що на плані лишилось єдине цікаве для них місце, а саме: пансіонат номер три. Якщо вони вже там побували, то план тепер не має для них ніякого значення. І все ж вони діятимуть далі,— додав він.

— Чому ви так думаєте?

— Бо в третьому пансіонаті вони не знайшли того, що шукали. Зрештою, той «Орфей» і не був позначений. Цілком можливо, що вони спробують з'ясувати цю загадку у Віртера.

Ця думка його так схвилювала, що він знову подзвонив до «Імперіалу». А коли ж почув, що нічого не змінилось, так занепокоївся, що навіть забув про план.

— Їдьмо туди, — буркнув до Трампуса.

— А може, нам слід повідомити Клубічка про те, що тут сталось? — спитав Трампус, Тикач подумав і погодився.

— Дамо йому телеграму.

Він продиктував телеграму-блискавку, гукнув Ленца, і вони поїхали до «Імперіалу».

12

Ще не було й шостої години, як вони прибули на місце. Величезний готель нагадував замок Сплячої красуні. Довелося зачекати, поки розбудили швейцара. Проте, піднявшись на третій поверх, вони переконались, що цей абсолютний спокій був лише уявний. Біля дверей Віртерового номера стояв гурт людей. Заспана покоївка, детектив готелю, прилизаний напахчений адміністратор і кельнер. Всі вони збентежено й непевно дивилися на прибулих. Детектив запевнив Тикача, що відтоді, як його розбудив тривожний дзвінок з комутатора готелю, він уже чверть години намагається довідатись, у чім справа. Весь цей час вони грюкають у двері,— можуть собі це дозволити, бо в цьому крилі пожильців немає,— але ніхто не обзивається. Пробували дзвонити по внутрішньому телефону, але ніхто не бере трубки. Тепер він чекає, поки розбудять директора.

Тикач мовчки подивився на нього. Обличчя його ставало дедалі похмурішим; тиша за дверима гула йому в голові, як дзвін, що б'є на сполох.

— Чекати не будемо! — сказав він суворо. — Двері треба відчинити.

— Але… — видушив із себе адміністратор, — у другому крилі живе магараджа з Баради, а на четвертому поверсі знаменитий кіноактор Гаррі Піль.

— Я наказую негайно відчинити ці двері, хоч би у вас тут були усі магараджі Індії! — вигукнув Тикач.

— Їх не треба відчиняти, — втрутився детектив. — Апартаменти цього пана мають спільну терасу з вільними покоями.

Покоївка одімкнула сусідні двері. Ступивши на поріг, раптом зупинилась і перелякано скрикнула:

— Двері на терасу відчинені! Я добре знаю, що замикала їх на ніч!

Тикач, який уже передчував, що вони застануть у Віртеровій кімнаті, допитливо глянув на неї. Хтось одімкнув ці двері, а потім через терасу пробрався у номер Віртера. Але покоївка, очевидно, не знала про це. Перед Тнкачем була просто стомлена, невиспана, неприродно бліда жінка з витріщеними очима. Так зіграти могла б тільки актриса, майстер свого фаху. Тим часом детектив уже зайшов до кімнати і ступив на золотистий килим, пильно роздивляючись на всі боки. Тикач, а за ним і решта рушили до тераси. Непричинені двері злегка рипнули. І тут усі побачили, що двері з тераси до покою Віртера були відхилені.

— Дозвольте мені пройти вперед, — прошепотів Тикач і рвучко відсторонив детектива.

Двері виходили на схід, готель було збудовано так, що кожна кімната освітлювалася сонцем; воно саме зазирнуло до покою. На підлозі лежав величезний килим кольору сметани, з рожевими бордюрами, а коло ліжка був невеличкий ясно-голубий перський килимок. На ньому долілиць лежало тіло. Тикач одним стрибком опинився біля нього. На потилиці у Віртера, у найвразливішому місці, зяяла жахлива рана; кров трохи вже засохла. Тикач помацав пульс. Він іще слабо бився. Моторошну тишу, порушувану лише стримуваним схлипуванням покоївки, розітнув схвильований Тикачів вигук:

— Він іще живий. Негайно до лікарні…— Тикач оглянувся на Ленца. — Ці апартаменти і сусідній номер будуть опечатані аж до мого повернення. Ви залишитеся тут. Але спершу погляньмо, що з Овтратою.

Його знайшли в кабінеті поруч із салоном. Він спав на канапі так міцно, що Тикач не зміг його розбудити. Поряд на столику стояла порожня чашка, яка ще пахла кавою.

— Телепень, — буркнув Тикач, — дав себе чимсь приспати. Але хто його приспав? Може, розповість, коли прокинеться. — Розлючений, він повернувся до адміністратора: — Так от, вельмишановний пане, чи не можете ви пояснити мені, як усе це могло статися в готелі «Імперіал»? Оце так ви охороняєте своїх гостей за ті шалені гроші, що їх вони вам платять?

Адміністратор розвів руками.

— Ми охороняємо їх. Але не забувайте, що сезон минув.

— Ви, мабуть, охороняєте тільки магараджу та пана Піля, — сказав Тикач, ледве стримуючи гнів. — Ваші детективи спали.

— Тепер у нас лише один детектив, — захищався адміністратор. — Ось він. Більше й не потрібно, бо вчора у готелі було всього семеро гостей.

— Розслідуйте це, Ленц! — суворо наказав Тикач. — Поки що нікого не випускайте з готелю. Я пошлю сюди людей, щоб усе оглянули.

Віддавши розпорядження, він пильно глянув на детектива. Той тримався найбайдужіше з усіх присутніх, як людина, котру не так легко здивувати, його погляд був такий порожній, що Тикач не зміг нічого в ньому прочитати.

— Заборона виходити стосується також і вас, — пояснив він йому.

Тим часом Ленц, не чекаючи наказу Тикача, уже сидів па телефоні.

— Працівники розшуку і швидка допомога прибудуть за кілька хвилин, — повідомив він.

На Тикачевому обличчі вперше з'явився вираз задоволення.

— Ну що ж, — мовив він, — ми зробили все, що могли і що повинні були зробити. — Схилившись над Віртером, він обережно повернув йому голову і підніс до уст дзеркальце. — Дихає,— проголосив урочисто. — Вийдіть усі з паном Ленцом у коридор і чекайте там. — Він одчинив двері спальні й оглянув їх крізь лупу. Так само уважно оглянув зовнішні та внутрішні двері, що вели на терасу. — Нічогісінько, — сказав Трампусові.— Злочинець, як і перше, був у рукавичках. — Присівши на табурет, він на мить замислився. — Цей бідолаха навіть не лягав, погляньте, він же одягнений. Певно, боявся заснути. А потім добряга Овтрата, цей безголовий, запропонував йому чорної кави. Заснув, як колода. Вони добре все це підготували. Аж тепер я збагнув, чому Віртера пройняв просто-таки тваринний жах, коли я змушений був його звільнити. Він передчував, що його чекає, і розумів, що ми його не захистимо. Вони, мабуть, вдерлися б за ним і до нас. Адже це не звичайні злочинці, а вимуштрувані для злочинів нацисти. Я не думаю, що це вчинили оті мерзотники, яких бачив наш патруль. То були тутешні аматори, генлейнівці, вони правили за ширму. Що ви робите? — накинувся він на Трампуса, котрий набирав номер телефону.

— Подзвоню Клубічкові,— відповів Трампус. — Він повинен знати, що Віртера хотіли відправити на той світ.

— Якщо вже не відправили. Краще дайте ще одну телеграму-блискавку. Що, коли він десь блукає? Або спить у перинах. Я чув, що він любить поспати, як і ви, і що його нелегко розбудити навіть пострілом із гармати. До біса, чого ми такі відсталі, що не маємо літака для потреб служби безпеки? Засохла кров на голові цього негідника, якого я мушу тепер називати бідолахою, — вів далі Тикач, — свідчить про те, що сталося це години дві-три тому. Рана, здається, не смертельна. Принаймні сподіваюсь. Бо тоді Віртер нам розкаже, як усе це сталося. Здається мені, що ті мерзотники, спіймавши облизня у третьому пансіонаті, подалися просто сюди, щоб Віртер пояснив їм, для чого він поставив ті крапки червоним чорнилом.

— Якщо ви маєте рацію, — а це напевне так, — то виходить, що у вас діє їхній шпигун.

— Тобто як? — обурився Тикач. — Хоча, звичайно, у даній ситуації я не можу виключити цю можливість. Але ж я вжив усіх можливих заходів. Сам привіз його сюди вже поночі, озирався і знаю, що за нами ніхто не стежив. Про цю поїздку не знав ніхто з «четвірки».

— Просто загадка, — сказав по хвилі Трампус.

— Так, загадка… Якщо ті негідники не читають думок на відстані.

— Або якщо їх не повідомив хтось з «Імперіалу».

— Хто? Про це знали лише адміністратор та покоївка.

— Може, хтось із них?

Тикач знизав плечима і підвівся.

— Поки що треба тут усе оглянути.

Та тільки-но почали робити огляд, як у коридорі почулися кроки. То прибула швидка допомога та троє співробітників відділу розшуку. Четвертого вони побачили в парку, а п'ятий стеріг швейцара. Коли вони вже виходили з готелю, адміністратор гукнув, що Тикача терміново викликає по телефону Прага. Вони вскочили до холу, Тикач сердитим поглядом прогнав адміністратора і схопив трубку. Це був Клубічко. Повідомив, що за півтори години прибуде своєю великою «татрою» в Карлові Вари. Просив Тикача, якщо можна, почекати з розслідуванням до його приїзду.

— Почекаю, — усміхнувся Тикач. — Нічого іншого мені не залишається. — Наостанку він іще раз окинув пильним поглядом приміщення. — Хотів би я пожити отак хоча б із тиждень, — буркнув він собі під ніс.

Салон з трьома високими вікнами був уже весь залитий сонячним світлом. Посередині на розкішному перському килимі стояв невеличкий стіл з мармуровою дошкою і трьома кріслами довкола. Піаніно та ширма стояли коло стіни з нішею, в якій виднілась майолікова ваза з квітами. А проте його кімнатка в мансарді «Едінбурга» була набагато затишніша.

13

Клубічко прибув у четвертий відділ раніш, як за дві години, йому про все розповіли, і він захотів побачити Віртера. Незабаром усі троє вже їхали дорогою, що вилася понад містом і звідки відкривався чудовий краєвид на Карлові Вари.

Біля ліжка, нIa якому лежав ледь живий Віртер, вони побачили цілий штаб лікарів.

— На жаль, — відповів головний лікар на запитливий Тикачів погляд, — з цієї руїни ви не витягнете жодного слова, хіба що він опритомніє, в чому я дуже сумніваюсь. У його віці — і така рана! Череп на потилиці розбито тупим предметом, можливо, кастетом. Просто чудо, що він зразу не вмер. Негайно будемо його оперувати. Та чи це щось дасть…

— Не сказав нічого? І навіть не намагався? — спитав Тикач.

— Коли його принесли, щось він прошепотів.

— Що саме? — насторожився Тикач.

Якісь три слова. Але я вловив тільки одне. Щось схоже на «браму».

— Брама, — промовив Тикач ніби сам до себе. — Але що б це могло значити? Адже ніякої брами тут немає.

— Це може нічого не означати, — заспокоїв його головний лікар. — Адже він марить. У такому стані людина може раптом згадати щось давно минуле. Один смертельно поранений мугикав навіть якусь веселу пісеньку.

— Як ви гадаєте, чи виборсається він із цієї халепи? — запитав Тикач. — Мені конче потрібно з ним поговорити.

Головний лікар помацав Віртерові пульс і посвітив у око ліхтариком.

— Не реагує,— мовив він, — хоча, звичайно… Важко сказати, чи це глибока непритомність, чи вже агонія. — Тут йому сповістили, що операційний стіл підготовлений. — Я мушу йти, панове. За годину будемо знати про це трохи більше, хоча… Ну, якщо він витримає операцію, то днів за три-чотири… Але поки що я не можу нічого сказати. — І, перехопивши Тикачів погляд, швидко додав: — Все-таки деяка надія є.

Коли вони виходили з лікарні, то якусь мить здавалося, що Тикач ось-ось засне, але він переміг себе і показав рукою на схил гори.

— Бачите он ту віллу? Там зовсім маленький садочок, але влітку в нім ростуть чудові квіти… вони чимось нагадують великі букети на товстих стеблах. А сама квітка ніжна, рожева, з маточкою жовтою, як шафран. І просвічується.

— Рожі,— висловив здогад Клубічко.

— Мальви, — поправив його Трампус.

— Жив у тій віллі аферист. Він робив з тих квіток букети і носив їх охочим до компліментів дамочкам бальзаківського віку, яких хотів, обшахрувати. Шопенгауер каже про кохання… — Він не докінчив, перехопивши іронічний Трампусів погляд. — Так, юначе, я й справді прочитав тільки одну його книгу. І ту, щиро кажучи, випадково. Ми її конфіскували в одного арештованого, ну і я знічев'я… А взагалі я читаю лише «Збірник законів та розпоряджень», для чогось іншого часу немає. Але та книжка мені сподобалась, вона якось пасувала до мого життя… — І, хвилю помовчавши, додав: — Власне, нам нічого морочитися з пошуками злочинця. Адже це сталося завдяки Петровіцькому. От нехай він і розслідує сам.

Вони прибули до «Імперіалу». Овтрата й досі мав жалюгідний вигляд напівотруєної людини. Очі в нього, незважаючи на всі його зусилля, заплющувались, говорити йому було важко, і на ногах він не тримався. На думку лікаря, йому було дано надзвичайно сильну дозу швейцарського снотворного — barbiturat somnif. Його пояснення були уривчасті й куці. Минуло не менш як чверть години, поки він зміг сяк-так розповісти обуреному Тикачеві, що, можливо, «через ту тишу на нього напала нездоланна сонливість». Довелося замовити міцної кави. Віртер, що стривожено ходив по кімнатах, попрохав і собі. За кілька хвилин кельнер приніс каву. Вона бездоганно пахла і була смачна. Кельнера Овтрата знає в обличчя, бо той ходить грати в карти до «Поштового двору». Коли вони випили каву, то одразу ж відчули страшенну спрагу. На нічній тумбочці стояла карафка з холодним чаєм. Вони напились, і невдовзі сон на них «просто звалився». Овтрата твердив, що збирався замовити ще кави, але Віртер йому заборонив. «Не варто, — нібито сказав вій йому, — нам обом треба виспатися. Зрештою, двері в нас замкнені, адже так?»— «Замкнені,— підтвердив Овтрата, бо перед цим сам їх оглянув, і двері на терасу також. Далі він нічого не пам'ятає, свідомість повернулася до нього аж тоді, коли Тикач почав торсати його, як щеня.

— Стривайте, Овтрато, я щойно згадав одну річ, яка не співпадає з вашим рапортом. Коли я дзвонив до «Імперіалу», щоб мене зв'язали з кімнатою Віртера, хтось відповів, — це міг бути і той прилизаний писака з приймальні,— що нема нічого дивного в тому, що я не можу додзвонитись до Віртера, бо він, мовляв, прийняв на ніч сильне снотворне. Ви теж могли б про це щось знати, якщо тільки Віртер не дзвонив без вашого відома.

Овтрата рішуче заперечив. Віртер, мовляв, з першої ж хвилини був такий переляканий, що не одважувався і на крок одійти від нього.

— Все ясно, — сказав Клубічко. — Адміністратор вигадав усе це, щоб заспокоїти вас на той час, поки зникнуть злочинці. Арештуйте його!

— Вам це легко казати. А я повинен насамперед мати дозвіл від Кршікави.

— Він не зможе вам відмовити. Адже це характерний кримінальний випадок. Очевидно, їм дали снотворне, не чекаючи Віртерового замовлення, в каві і в чаї,— підсумував Клубічко. — Я іноді також вживаю барбітурати. Вони не мають специфічного запаху. А якби трохи й мали, то в каві він зникає. Але це означає, що злочинця чи злочинців було сповіщено про прибуття Віртера. Чи знав хтось, що ви збираєтеся його туди відвезти?

Тикач спочатку відповів, що про це ніхто не міг знати, але потім згадав, що сказав про це директорові поліції.

— Але це, звісно, було б безглуздям — підозрювати його в тому, що вій доносить генлейнівцям або вбивцям, — замислено додав Тикач.

— Він міг сказати про це без лихого наміру комусь такому, хто їм доносить, — заперечив Клубічко, — Зрештою, якщо ви переконані, що по дорозі за вами ніхто не стежив, іншого пояснення бути не може. Є, правда, ще одна можливість. Ця банда має в готелі свою людину, яка знає Віртера. Може, це той-таки адміністратор. Побачивши Віртера, він вжив відповідних заходів, сповістив бандитів.

— А кельнер? — запитав Трампус.

— Він нам скаже, напевне, тільки те, що приніс на замовлення чорну каву.

— А покоївка?

— Знаєте що? Покличмо її.

Коли покоївка прийшла і їй показали карафку з залишками чаю, вона рішуче заявила, що в готелі немає звичаю подавати чай, якщо його не замовляли. Крім того, чай ніколи не подають у карафках. Вона не має найменшого уявлення про те, як він тут опинився.

— На карафці буде виявлено відбитки пальців Овтрати, — злісно засміявся Тикач. — А в чаї виявиться оте чортовиння. Або щось подібне до нього. Але хтось же поставив сюди карафку з отруєним чаєм. Очевидно, той, хто зробив і все інше. Та швидко ми його, проте, не виявимо, — додав понуро. — В готелі його, звичайно, хтось знає, може, саме отой прилизаний, але ж у таких випадках ці люди тримаються один одного. Досить, щоб злочинець сказав їм, що це наказ партії і «Хайль Гітлер!» — ми не видобудемо з них і слова.

— Це так, — погодився Клубічко. — Але шукати його ми мусимо. В цьому нам можуть допомогти двоє людей. Це так звана пані Утєшилова… Певно, це вона вкрала Віртерів план, який потім потрапив до вас…

— І який тепер уже не має для нас ніякого значення, — додав Тикач.

— Хтозна… — раптом озвався Трампус. — Чи не дозволите ви мені його перемалювати?

— Будь ласка, хоча не уявляю собі, навіщо він вам. А хто ж та друга людина? — обернувся Тикач до Клубічка.

— Наша гарненька незнайома з кордону в Яхимові,— відповів Клубічко. — Я вже розповів Трампусові, що йду по її слідах.

— Ви можете її заарештувати? — гостро запитав Тикач.

— Міг би, але не зроблю цього, хочу ще якийсь час за нею постежити. Тут оці і вона там — це два рамена операції проти роялів «Орфей». Поки що тутешнім не пощастило, а коли не пощастить і тій дівчині, вони неодмінно зійдуться, щоб порадитись. А про те я вже знатиму, якщо триматиму ту дівчину в кулаці.

Він сказав це так упевнено, що засмучений і пригнічений невдачами Тикач зиркнув на нього майже з ненавистю. Клубічко на якусь мить замислився.

— З цього випливає,— далі вів Клубічко, — що мені треба повернутися до Праги і йти далі по слідах. — І після паузи додав, знаючи, що це потішить Трампуса: — Зденека я візьму з собою, якщо він тут непотрібний і якщо йому дозволить його здоров'я.

— Дозволить, — поквапно запевнив Трампус.

Тикач замислено глянув на нього і кивнув головою.

— Думаю, що впораюся з цим сам. Трампус тут нікого не знає і мало в чому міг би допомогти. Хай собі їде з богом. А розшукувати, як ви мені радите, пані Утєшилову я не наважуюсь, бо як тільки я почну, Петровіцький одразу ж зніме мене з роботи. Що таке? — звернувся він до Ленца, який, увійшовши, намагався звернути на себе його увагу.

Ленц повідомив, що в тутешнього лікаря Шрамма вчора, поки він був у пацієнтки на вулиці Шіллера, вкрадено автомашину. Сьогодні вранці машину виявлено на стоянці біля готелю «Пупп».

— Ну то й що? — сердито запитав Тикач.

— Сьогодні вранці, за годину до того, як ми сюди приїхали, патруль помітив на шосе недалеко від «Імперіалу» автомашину, що мчала з великою швидкістю. Праве крило у неї було трохи зім'яте. А в машини, знайденої біля «Пуппа», воно теж зім'яте. В машині сидів чоловік у великій кепці. Коли авто проїжджало під ліхтарем, поліцейський помітив, що обличчя в того чоловіка було якесь дивне, ніби позшиване. От я й подумав, чи немає тут якогось зв'язку.

— Зв'язку? — майже загорлав Тикач. — Звісно, що є! Очевидно, це й був той тип, який усе це накоїв. Сторож повинен був відчинити ворота тій машині.

— Злочинець міг залишити авто й на вулиці,— обережно зауважив Трампус.

Тикач сердито глянув на нього.

— Звісно, міг, юначе. Зрештою, сторож нам так чи інакше нічого не скаже. Певно, він також учасник змови. — Тикач скинув пальто і додав — А тепер я почну розслідування, наперед знаючи, що воно нічого не дасть. Приведіть мені того адміністратора з «Імперіалу»! — гукнув він Ленцові.

— Мені шкода Тикача, — сказав Клубічко, коли вони з Трампусом їхали до Праги. — Дуже важко щось зробити через отого Петровіцького, навіть коли є шанси. А їх дуже мало, якщо боятися підняти хоча б краєчок отієї завіси політичного злочину, за якою ховається вся ця справа. Нам теж доведеться на це зважити.

— А що, цей Петровіцький і справді погана людина? — спитав Трампус.

Клубічка розсмішила така наївність.

— У нашого шефа кепський характер, та це ще не так страшно, бо він не дуже-то кмітливий. Але ми з усією нашою кмітливістю нічого ні можемо проти нього вдіяти, бо в його руках влада. Візьмемо хоч би й випадок з Віртером. Люди, певне, думають, що ми тут для того, щоб ловити убивць та інших злочинців, а не знають, що ми часом не сміємо й пальцем торкнути декого з них, якщо тільки Петровіцький накладе табу.

— Я щось не зовсім розумію…

— Бо не цікавились політикою. Це велика помилка. У світі збирається буря, і першу блискавку випустив Гітлер. Наші політики сподіваються, що Європа стане цьому на заваді. Але деякі впливові групи, навпаки, раді були б нападові Гітлера, аби тільки він відгородив нас від нестримного впливу радянських комуністів. Міністр внутрішніх справ про це тільки й мріє, а тому дав Петровіцькому наказ не зачіпати тутешніх гітлерівців. Припустімо, що Тикачеві й справді пощастило б знайти злочинця, який напав на Віртера. Що з того вийшло б? Це, безперечно, був би нацист, отже, генлейнівці зчинили б галас, що їх переслідують. І Петровіцький негайно звелів би Тикачеві, вибачившись, випустити злочинця на волю.

— Невже й справді не можна нічого вдіяти? — гірко спитав Трампус.

— Моя життєва філософія, на щастя, далека від Шопенгауерової, а тому я переконаний, що завжди можна щось вдіяти. Так само і в цьому проклятому випадку. Ми повинні заскочити Петровіцького зненацька. Подати справу так, щоб він не смів навіть писнути. Я вже кілька днів сушу собі голову, як це зробити, бо передчуваю, що в Празі ми спіймаємо другу групу цієї зграї скоріше, ніж Тикач розмотає тут клубочок.

— Може, й так, але ж Петровіцький може наказати й вам, щоб ви стали сліпим і глухим.

— Треба все влаштувати так, щоб він не зважився на це. Цілком можливо, що нам стане в пригоді Маурін.

— Цей фантазер і невдаха? — недовірливо запитав Трампус.

Клубічко кивнув головою.

— Хоч ти про нього й поганої думки, а таки мусиш погодитися, що його «Провісник» може стати гаубицею, котра злякає навіть міністра з нечистою совістю.

На це Трампус не міг сказати нічого.

— Поясни мені, чому тебе зацікавив той план? — спитав по хвилі Клубічко.

— Що? План? Поки що все це — як у тумані. Здається, — додав він раптом стурбовано, — що я змушений буду повернутися до Карлових Вар.

— Можливо, ти поїдеш туди вже за два дні.

— О боже! Знаєте що, відкладімо цю розмову на потім.

— Гаразд. Я вийду на Бартоломейській, а тебе одвезуть до Мальвіни.

14

Коли Трампус прийняв ванну і пообідав, Мальвіна засипала його запитаннями, і насамперед, чи були в Карлових Варах гарні жінки!

— Здається, що ні. А може, й були. Але через ту воду та сир і самої Венери можна було не помітити, навіть коли б вона йшла поруч.

— Якось мені спало на думку, — замислено промовила Мальвіна, — чи Венера теж фарбувалася.

— Я міг би дати відрубати собі голову, що це так. Мабуть, це йде ще від Єви. То байка, ніби господь дав їй фіговий листок, щоб покрила свою наготу! Листок, ревне, вигадала сама Єва, як перше негліже.

Мальвіна глузливо глянула па нього. Помовчавши, мовила:

— А щодо «Орфея», то це зробила не Ільза і не той убивця…

— Чого ти так думаєш? А я, навпаки, гадаю, що вони обоє до цього причетні.

— Можливо. Але справжній — це той, про кого згадував, марячи, Віртер.

— Таж він сказав лише одне слово, Мальвіно. Брама.

— А я саме не й маю на думці. Рояль, який шукають, сховано біля якоїсь брами. Віртер з дурного розуму сказав про це тим бандитам. Скажімо, саме Ільзі. От вони його і прибрали, щоб не ділитися з ним.

— Може, й так, дівчинко, та тільки у Карлових Варах немає жодної брами.

— Вона може бути десь-інде.

— Тикач уже напевно розшукує дім, що має або мав у своїй назві слово «брама».

— На твоєму місці я знову поїхала б туди, — раптом сказала Мальвіна.

— Боже милостивий! — злякано скрикнув Зденек. — Щоб мене знову послали до дієтичної їдальні й напихали сиром?

— Але ж тебе ніхто не може примусити їсти сир.

— Це правда. Можна кидати його в Теплу на поживу рибам. — Потім додав: — Ту браму я, може, й знайшов би, якщо тільки її не знайде Тикач. Ти не знаєш цієї людини. Він завзятий, як тореадор.

Саме в цей час Тикача викликав до себе Кршікава.

— Мені дуже шкода, — сказав йому директор поліції,— але я мушу вам знову нагадати, що ви не виконуєте моїх інструкцій.

— Тобто?

— Я одержав протест, вельми рішучий, від дирекції готелю «Імперіал». Що там, власне, сталося?

Вислухавши рапорт про події в готелі, Кршікава довго не роздумував.

— Мені здається, — мовив він у своїй звичній ввічливій манері,— що ви кваліфікуєте цей випадок як кримінальний?

— А як же ще можна його кваліфікувати?

— На мою думку, — відповів директор з незмінною доброзичливістю, — це випадок суто політичний. Спроба таємного вбивства. Зрештою, у нас це не вперше. Я дивлюся на це так: дві групи тутешніх німців вирішують свої суперечки. Мені дуже неприємно, що вони вчинили це саме в нас і так брутально, але це ніяк не може позначитись на виконанні інструкцій, які ми одержали від вищих інстанцій. — Він замовк і запитально глянув на Тикача.

— Ви хочете сказати, що я не повинен далі займатися цією справою? — запитав Тикач, ледве стримуючись.

— Слово — не повинен не зовсім тут доречне. Краще було б сказати лояльно — не буду.

— Лояльно! — роздратовано вигукнув Тикач. — Я гадаю, що присяга, яку ми давали, вимагає від нас насамперед лояльності до законів. Я допитав пана Дітріха, адміністратора з «Імперіалу». Він не зміг заперечити, що збрехав мені по телефону, сказавши, ніби Віртер замовив снотворне. Через це я згаяв півгодини, а за цей час злочинці встигли утекти. Я вимагаю дозволу на арешт Дітріха.

Кршікава мовчав.

— Далі ми встановили, що якийсь невідомий із дивним обличчям виїхав з «Імперіалу» по спіральному шосе в автомашині, яку за день до цього було вкрадено у тутешнього лікаря. Я хотів би почати розшук того чоловіка.

— А я іншої думки. Через голі підозри ми не повинні здіймати галас довкола цієї неприємної історії. Зрештою, якщо ви не згодні з моєю думкою, викладіть це в письмовій формі. Я надішлю ваш рапорт до відповідної інстанції.

Тикач не склав рапорту, який все-одно потрапив би в кошик для сміття у Кршікави, і припинив дальше розслідування таємниці «Імперіалу». Проте він вирішив обрати такий напрямок, де Кршікава не зможе заткнути йому рота. Він постарається розгадати значення слова, яке вимовив Віртер, — слова «брама». Передусім він наказав дати йому іменний список карловарських будинків. Там він знайшов усякі дивовижні назви: «У трьох ягняток», «У негра», «Під золотим яблуком», було там із півтори сотні ще існуючих і вже ліквідованих назв будинків, але жоден з них не називався, приміром, «Біля Празької» чи «Біля Віденської брами». Власне кажучи, слово «брама» у цьому списку не зустрічалось. Він уже збирався піти з цієї катівні, яку чомусь називали кабінетом, коли Овтрата, що вже одужав після отруєння, приніс йому список місць розваги. Тикач, який взагалі добре ставився до своїх людей, але, розв'язуючи складні справи, часом ставав нервовим, накинувся на нього:

— Якого дідька ви лізете з цим до мене? Чи, може, ви ще й досі не прочумалися? Хіба в мене відділ місць розваги?

Та Овтрата мовчки показав пальцем на одне місце в списку, і Тикач глянув у список очима, ще каламутними від несправедливого гніву. Коли б Трампус міг прочитати цей рядок, його страх перед новими відвідинами Карлових Вар одразу б розвіявся. Бо в рядку, до якого Тикач посміхався тепер майже ласкаво, стояло: «Біля Дечинської брами».

І все ж він за інерцією пробурчав:

— Що це таке?

— Нічний ресторанчик, неподалік од «Пуппа». Відчиняється о десятій вечора, а зачиняється о третій ранку.

— Ну то й що? — все ще буркотливо провадив Тикач.

— Там танцюють.

Тикач гмукнув і вже хотів був запитати, чи є там рояль марки «Орфей», але замість цього глянув на годинник. Було десять хвилин на одинадцяту. Він зняв трубку і вислухав жінчині докори: з ним і справді можна приємно провести час, аякже! І навіщо він їй обіцяв, що ввечері вони кудись удвох підуть? За хвилину він уже сидів у маленькім авто Овтрати. На костьолі саме вибило чверть на одинадцяту.

— Гарно видзвонює,— зауважив Тикач.

— Аж надто гарно, — скривився Овтрата. — Якби ви жили поруч, як я… Кожні чверть години видзвонює отак, і через те я шукаю собі іншої квартири, де б нарешті міг виспатися.

— Я сплю як убитий, — сказав Тикач.

— Я теж так спав, поки не переїхав сюди, до костьолу. Скільки вже я наковтався всяких порошків! Чи не можна б так зробити, щоб дзвонило хоча б до одинадцятої вечора?

— Мабуть, це не так легко. Нам можуть заперечити, що від цього зіпсується механізм, припишуть неповагу до церкви. Адже в нашому уряді є монсиньйор Шрамко. Йому вистачить такого приводу, щоб викликати урядову кризу. А що ви знаєте про той ресторанчик?

— Це звичайна винарня, тільки нічна. З нею точнісінько так, як з отим костьольним дзвоном. Мешканці навколишніх будинків весь час скаржаться, що через гамір не можуть спати… принаймні в теплі дні…

— Ну, їх тут небагато буває,— пробурчав Тикач. — А коли й трапляються, то одразу починає лити дощ. У неділю я зайшов сюди подивитися на перегони. Сонце так сміялось, а як тільки дали старт на перший заїзд — пустилася злива.

Овтрата знизав плечима.

— Все ж таки буває й гарна погода. І тоді у винарні відчиняють вікна. Куди ж тоді податися бідолашним мешканцям?

— Чоловіче, на курорті, куди люди приїжджають розважитися, має неодмінно бути нічне життя. З цим доводиться миритись. Але ж та винарня пристойна!

— Десь до першої години ночі.

— А потім?

— Танці та гульки.

— А інших скарг на цей заклад немає?

— Тільки те, що туди злітаються нічні птахи — люди, що хочуть як слід попрощатися з Карловими Варами, а також дамочки, в яких або вже стара сумочка, або їм треба нової блузки.

Тикач гірко всміхнувся.

— Це буде найграндіозиіша битва в історії людства.

— Яка?

— Битва з жіночими уборами. Але це ще далеко?

— До битви?

— Ні, до винарні.

— Та ось же вона.

Тикач вийшов з машини метрів за сто від винарні, і за хвилину вони туди зайшли. Це була справді звичайна винарня з маленьким п'ятачком для танців, на якому вміщалось не більше як десять пар. Саме стільки, щоб виникла штовханина, яка б дала можливість партнерам скласти собі точніше уявлення про анатомію своїх партнерок. Коли вони зайшли, танець саме скінчився. Тикач вибрав столик неподалік від рояля. Інструмент не вартий був неприємностей, що чекали на Тикача вдома від дружини, бо виявилось, що то не «Орфей», а «Петроф». Тикач замовив фруктовий коктейль і подумав: «Через десять хвилин я піду звідси». Та коли вже він хотів заплатити і вийти, до залу зайшла цікава жінка. Мала вона десь років сорок п'ять, не менше, але виглядала так, що могла не боятися за свої позиції, недосяжні для багатьох її ровесниць. Зі смаком підмальована, в елегантній сукні золотисто-чорного кольору, на руці лише, один перстень, а вуха—без сережок. Жінка прикрила їх чорним, як воронове крило, волоссям, бо вони були, мабуть, трохи завеликі і вона не хотіла привертати до них уваги. Мала карі, трохи стомлені, але жваві очі, довгуватий, але помірно загнутий ніс, широкі уста, з двома зморшками в кутиках. Через те вона не сміялась, а лише усміхалась. І трикутне декольте було не глибоке, щоб не привертати зайвої уваги до того, що один дотепний австрійський політик назвав колись «непокритим дефіцитом». Вона підійшла до столика, де сиділо вже двоє, і мовчки почала роздивлятися навколо.

Тикач одвів од неї погляд і вже хотів було покликати кельнера, коли Овтрата зауважив:

— Цю пані днів десять тому я бачив з Віртером. Тикач опустив підняту руку і запитав:

— Де?

— Звісно, в «Елефанті».

— І Віртер розмовляв з нею?

— Досить приємно. Десь із півгодини. Потім я спитав старшого кельнера, чи знає він її. Сказав, що вона в «Елефанті» вперше.

— Після того ви її не бачили?

— Бачив разів зо два. Біля джерела. Пила воду й щоразу була в іншому вбранні.

— З Віртером ви її більше не зустрічали? Овтрата похитав головою.

— Але того разу вони, кажете, приємно провели час?

— Враховуючи Віртерів характер, навіть дуже приємно. Адже він відлюдько, і кожного, хто відважиться сісти за його столик, одразу ж вилає…

Тикач пильніше оглянув жінку. Їй могло бути вже й під п'ятдесят, але теперішні жінки, а надто оті худорляві, вміють добре зберігатися. Крім того, що вона вже не дуже молода, та зморщок на шиї він не помітив нічого.

— Обережно розпитайте про неї,— звелів він Овтраті. Овтрата вийшов у коридор за кельнером.

— Вона тут уже тижнів з п'ять, — повернувшись, повідомив він. — Приходить сюди частенько.

— П'ять тижнів, — промовив Тикач. — А курортники не живуть тут довше як місяць. А як її звуть?

— Цього кельнер не знає. Він лише якось чув, що хтось з її товариства звернувся до неї «пані Ізабелло».

— Гм… досить рідкісне ім'я.

І це утвердило Тикача в думці, що цій жінці десь під п'ятдесят. Тепер не дають жінкам такі старовинні імена. Але до неї саме підійшов кельнер і щось тихо сказав. Ізабелла пішла до телефону, за мить повернулась, кивнула тим, що сиділи за її столом, і вийшла.

15

— Ну що ж, час спати, — сказав надворі Тикач. Але несподівано додав: — Марячи, Віртер вимовив три слова, і одне з них було «брама». А тому що…

— Я знаю, — мовив Овтрата, ведучи стареньку машину «Прага».

— Що знаєте?

— Що Віртер, мабуть, причетний до цих роялів.

— Хто вам про це розповів? — спитав Тикач.

— Хто? Віртер. В «Елефанті», ще до того, як його заарештували. Спершу, здається, він хотів мене прогнати, але потім ми з ним досить мило поговорили. Між іншим, сказав: «Я знаю, що ви з поліції. То перекажіть при нагоді Тикачеві, щоб не марнував на мене час. Я не маю нічого спільного з цими роялями. Якщо хочете знати, я чесно добуваю собі шматок хліба. Граю у «Пуппа» в карти із своїми одноплемінниками, а що граю краще за них, той виграю стільки, скільки потребую. Ламати роялі — для цього я вже застарий». Я ще його запитав, як він, власне, вплутався у цю справу з роялями. Він спочатку розкричався, що це, мовляв, товариська розмова, а не допит, але потім сказав: «Це тому, що ваш Тикач вигадав помилкову гіпотезу. Він схибив, із самого початку схибив, подумавши, що ті роялі розбиваю я. При нагоді скажіть йому про це».

Тикач гмикнув, і якийсь час вони їхали мовчки. Потім зауважив:

— Помилкова моя гіпотеза чи ні, побачимо потім. А поки що факт, що його хтось після тієї цікавої розмови мало не вбив. Чого ви зупинились?

— Бо зараз задзвонять ті куранти. Це треба чути в тиші.

Справді, за хвилину ударили куранти, І Тикачеві здалося, що ці звуки пронизали його наскрізь.

— Ні, не заздрю вам, що мусите слухати це щодня. — Потім додав: — Коли вже зайшла про це мова, я шукаю рояль марки «Орфей». Напис невеличкий, зроблений золотом. А там у них — «Петроф». З великим написом білими літерами. Отже, Віртер, марячи, вимовив слово «брама», і це не мало нічого спільного з Карловими Варами. Принаймні з роялем у винарні «Біля Дечинської брами».

— Так, — погодився Овтрата. — До того ж той рояль був чорний.

— Справді. Але що ви хочете цим сказати?

— Роялі, як мені відомо, бувають брунатні, кольору червоного дерева тощо.

— Бувають. Ну, я тут вийду. Поставте машину в гараж і послухайте ще ті куранти.

Він не пішов додому, подумавши, що Саша ще не спить і йому перепаде за зіпсований вечір. Роздивився навколо и побачив, що стоїть за кілька кроків від кінотеатру. Вирішив зайти. Демонструвався якийсь іспанський фільм. «Як він називається?» — спитав у молодої вродливої білетерки, що всміхнулась до нього так, ніби він був обранцем її серця. Фільм розповідав про життя славнозвісного тореадора і зовсім його не цікавив, і він знову почав думати про справу з роялями.

«Ця Ізабелла… Цікаво, чи довідаюсь я що-небудь про неї в домовій книзі? Мабуть, ні. Вона не з тих, що охоче прописуються. А власне, чому б ні? Адже на вигляд їй нібито нічого не можна закинути. І все-таки… Клубічко — романтик, його збиває з пантелику зовнішність людей, але ж я реаліст. Чому ж мене ніби щось штовхнуло поцікавитися нею? Зрештою, відшукати її буде не так важко, коли вже вона ходить по Кардових Варах. Але що я зміг би їй сказати? Ходити до винарні — це не злочин. Проводити час із Віртером — це, може, й свідчення про поганий смак, але теж не злочин. А проте…»

Він раптом відчув, що хтось торсає його за плече. Розплющив очі.

— Фільм уже закінчився, — промовила дівчина з солодкою посмішкою. — Якщо хочете подивитися нічний сеанс, треба купити новий квиток.

Тикач тупо всміхнувся і вийшов. Було десять хвилин на першу. «Ну, мабуть, моя половина вже спить», — подумав він блаженно і пішов додому. Але дивна річ: перше, що спало йому вранці на думку, була Ізабелла. Одягшись і вислухавши краєм вуха докори дружини, він помчав у четвертий відділ. А там, ледве впоравшись із першою навалою справ, знайшов під останнім аркушем записку: «Подзвоніть до хірургічного відділу».

«Це вже, мабуть, Віртер простяг ноги», — подумав Тикач з відчаєм і набрав номер. Ні. Віртерів стан не погіршився, але після десятої вечора про нього запитувала по телефону якась жінка. Їй нічого не сказали. Тикач поклав трубку. Хто це? Ізабелла? Він ще зранку довідався, що в Карлових Варах не прописана жодна Ізабелла. Але ж учора вона була у винарні, отже, живе десь непрописана. І якщо вона не така вже розумна, як йому здається, то неодмінно прийде до лікарні запитати про Віртера. Тоді він її візьме на допит.

Тикач послав до лікарні Овтрату, але Ізабелла — якщо це справді була вона — його перехитрила. Сама до лікарні вона не прийшла — влаштувала це інакше. До амбулаторії хірургічного відділу прийшов якийсь чоловік з мозолем на нозі, підкупив санітарку, і та довідалась у хірургії, що Віртер ще живий, але дихає вже на ладан. Овтрата, що сидів на лавці перед палатою Віртера, дізнався про це, коли було вже пізно.

«А тепер, — подумав Тикач, — вивідавши, що їй треба, вона зникне з Карлових Вар». Він наказав Овтраті, щоб спробував з'ясувати, хто був той чоловік, який приходив до амбулаторії. Але й це ні до чого не привело. Якийсь чоловік і справді хотів був оперувати мозоль, але зник ще до того, як надійшла його черга. Як його прізвище, ніхто не знав, бо він нікому цього не сказав, а санітарка, котра так йому допомогла, сказала лише, що він був у спецівці й мав «такі дивні очі» і якесь ніби полатане обличчя.

Полатане обличчя! Воно плутається тут мало не на кожному кроці…

16

Згідно з інструкцією, Кост найняв номер у старому готелі «Під сонцем» у Полічці. Переконавшись, що він поки що єдиний пожилець, Кост заглянув до танцювального залу. Це був звичайний примітивний зал чоловік на сто. На невеличкій естраді справді стояв рояль марки «Орфей», але без емблеми. Про всяк випадок він попросив настроювача відкрити рояль. Там не було нічогісінько, крім сили-силенної пороху. По обіді він зачинився у номері й став чекати. Більшої муки, ніж отаке безглузде чекання, не міг собі й уявити. Обоє вікон його кімнати виходили на невеличкий майдан з бензозаправною колонкою та маленькою будочкою для пасажирів, що дожидали автобуса, йому було, мабуть, ще нудніше, як їм. До Полічки можна було приїхати або поїздом із Нового Міста на Мораві, або автобусом із Глінська занедбаною напівгірською дорогою, якою, до речі, приїхав Кост. Людина, яку він тут очікував, прибуде не поїздом, бо з Прагою залізничний зв'язок звідси поганий, а автобусом або ж машиною. До Полічки прибули по обіді два автобуси. Один о 14.45, а другий о 17.58.

Автобусом о 14.45 приїхало дев'ятеро пасажирів, всі, видно, тутешні, бо ніхто з них не поцікавився готелем. Косту страшенно хотілося піти прогулятись, але доводилось рахуватися з тим, що очікувана ним особа може прибути машиною. Тому він самовіддано нудився аж до шостої вечора, коли почувся жахливий гуркіт розхитаного автобуса. Надворі було ще досить видно, і він ясно побачив, що з автобуса вийшли двоє: дівчина в елегантному демісезонному пальті і юнак років двадцяти, одягнений у твідове пальто незвичного покрою. Вони озирнулись довкола й одразу ж попростували до готелю «Під сонцем». Незабаром Кост уже чув, як слуга, за його вказівками, заводить їх до сусіднього номера. Хоча Кост заздалегідь відсунув шафу, яка закривала двері, проте не почув нічого, крім голосів, жіночого та чоловічого, і часом сміху. За півгодини обоє пішли до їдальні, мабуть, вечеряти. Кост, що саме на це й розраховував, замовив вечерю собі в кімнату. Десь за годину з їдальні долинула музика. Хтось дуже гарно грав на роялі. Ще за годину ті двоє повернулись у номер. В готелі було зовсім тихо. Тепер вони вже не розмовляли голосно, а про щось напівпошепки радились. Невдовзі двері їхньої кімнати рипнули. Кост вислизнув за ними. Зал був у сусідстві з їдальнею, що з'єднувалася з кухнею обертовими дверима з матового скла. Скрізь панувала мертва тиша, в готелі, мабуть, було дуже мало пожильців. Кост через кухню пройшов до їдальні. З танцювального залу долинав шепіт. Дівчина, що була тепер у светрі й чорних штанях, сиділа біля рояля і долотом знімала планку. Поруч неї стояв юнак, що без пальта виявився зовсім худим, і присвічував кишеньковим ліхтариком. У другій руцi він тримав револьвер, але незабаром поклав його на кришку рояля. Дівчина якийсь час длубалась, потім на мить зупинилась і глянула на юнака. Кост упізнав її — то була дівчина з автобуса «Kraft durch Freude», її фото Клубічко йому показував.

— Слухай, Берте, — стиха промовила вона по-німецькому, — я кажу тобі, що це марна праця. Адже Віртер присягнувся матусі, що ті речі є лише в «Орфеї» з лавровим вінчиком.

— Віртер міг нещиро присягнути, — сердито прошепотів юнак. — Твій батько міг сховати дещо і в роялі без лаврового вінчика.

— Одначе, — заперечила дівчина, — «Орфей», у який я хотіла заглянути в консерваторії, мав саме таку емблему. І про це мамі Віртер сказав.

— Це дуже добре, — нетерпляче відрубав юнак, — та коли я вже тут, то мушу його оглянути. Дай сюди долото, я зроблю це сам, коли ти така ледача.

Дівчина віддала йому долото й почала присвічувати. Час від часу вона занепокоєно озиралась на двері і врешті прошепотіла:

— Швидше, Берте, я щось почуваю себе тут не дуже добре. Мені б не хотілося, щоб мене ще раз застукали під роялем. Тим паче, що все це даремно, там однаково нічого немає.

Юнак на відповідь пробурчав щось незрозуміле і працював далі ще завзятіше. Незабаром Кост почув, як планка впала на підлогу. Потім юнак майже вигукнув:

— Прокляття — нічого!

Ту ж мить почувся настійливий голос дівчини:

— Облиш це, Берте. Невже ти хочеш накликати на нас поліцію? Постав планку на місце.

Юнак, тихо проклинаючи все на світі, взявся до роботи.

— Поліція! — пробурчав він. — Я боюся її найменше. Побачиш, їм скоро звелять у це не втручатися.

Кост примчав до Клубічка на другий день вранці. Парочка, яку йому пощастило сфотографувати, звеліла розбудити себе на вранішній автобус. Він приїхав з ними до Праги, не викликавши їхньої підозри. З автобусної станції вони поїхали в готель «Шроубек» на Вацлавській площі. Кост попросив показати йому книгу реєстрації гостей. Ті двоє назвалися Еммою та Гербертом Ванке. Мешкали там із 13 вересня.

Клубічко детально обміркував справу. Заарештувати їх? Це було б передчасно. Справа повинна просунутися ще трохи вперед, і ця пара має навести його на слід невловимого ватажка всієї зграї. А що він існував, Клубічко нітрохи не сумнівався. Він наказав Косту про всяк випадок узяти собі помічника й не спускати з цієї пари ока, звітуючи йому про кожен їхній рух.

Другого дня йому подзвонили Карлові Вари. В мікрофоні одразу ж озвався сердитий голос сангвініка, якому не щастить і який через те лютує.

— Говорить Тикач, У чому річ? — Невеличка перерва. — Гадаю, що це дуже важливо… — Нова пауза. — Власне, це так важливо, що я не можу говорити про це по телефону… — І притишеним голосом додав — Вас іще не викликало міністерство? Ні? А я вже одержав їхній наказ… Коли покажу його вам, ви самі визнаєте, що… а також чому.

— Хвилинку, — попросив Клубічко, — зараз я знову зможу розмовляти.

Він згадав, що на столі лежить лист з міністерства внутрішніх справ, якого він іще не читав. Перебігши лист очима, він переконався, що його негайно викликають до шефа.

— Цілком можливо, що я теж одержу такий наказ. — І за хвилину додав: — Мене викликають до Петровіцького.

— От бачите, — сказав Тикач. — Оце воно і є. Подзвоните мені потім?

— Неодмінно.

— А втім, — вигукнув Тикач невдоволено, — це мені не підходить! Я хотів попросити, щоб ви приїхали сюди на якихось півдня. Маю для вас цілу купу новин. Приїжджайте негайно. Якщо, звичайно, дозволить ваша дружина.

— Гадаю, що вона не матиме нічого проти, друже, я ж бо старий парубок.

— Ви завжди були хитруном. То коли ж вас чекати?

Клубічко на хвилину замислився.

— Алло, алло, — закричав у телефон Тикач, — ви слухаєте?

— Слухаю, слухаю. А що, коли я тим часом пошлю до вас Зденека? Я збирався дати йому роботу тут, але, певно, буде краще, коли він закінчить курс лікування.

— Добре, — невдоволено відповів Тикач і відкашлявся, — пришліть хоч того юнака. Скажіть йому, що я чекаю на нього близько другої години.

Після короткої розмови з Клубічком Трампус одразу ж виїхав до Карлових Вар.

17

Поки Тикач ходив із кутка в куток по своєму кабінету, Трампус пригнічено доїдав жалюгідний дієтичний обід, який нашвидку запакувала йому Мальвіна: шматок пісної шинки, плавлений сирок і два помідори; довелося покласти все це на вчорашній хліб. Коли він уже запивав обід чаєм, Тикач сів навпроти нього і почав:

— Так от, я точно не знаю, чи вже горить, але смаленим пахне.

— Та ну? — мовив Трампус байдужим легковажним тоном, що завжди дратував Тикача.

Сердито глипнувши на нього, Тикач вів далі:

— Таємниці тієї «брами», про яку марив Віртер, я ще не розгадав, але дещо вже сталось. Саме через те я й зважився потурбувати того вельможу Клубічка.

Трампус проковтнув іще один дієтичний кекс, що називається бісквітом, хоча він не набагато більший од проскурки для причастя, і запитливо глянув на Тикача,

— З'явилися деякі нові факти. Певна річ, я не заспокоївся на тому, що наказав стерегти Віртера в лікарні. Я звелів, щоб пильнували за його квартирою і поштою. Щодо квартири, то це нічого не дало, але на пошті я дозволив собі затримати листа, посланого йому з Літомержиць. Ось він.

Трампус прочитав: «Любий Віртер, тільки-но одержала твого листа. Чи можна приїхати негайно? Твоя Гільда Баумрук, Літомержиці».

— Я, звичайно, одразу ж телеграфував їй, що може приїхати. Проте я не мав ніякісінького уявлення, де він приготував для неї квартиру. Мені спало на думку, що, може, Віртер знайшов їй квартиру десь поблизу себе. Це Садова, тридцять два, біля синагоги, там є великі будинки з багатьма кімнатами. Виявилось, що це була непогана ідея. Я наказав стерегти той дім. — Він задоволено глянув на Трампуса. — І цей захід виправдав себе, Гільда саме туди і прийшла!

Трампус слухав занепокоєно. В око впадала одна характерна деталь: якась Гільда повідомляє Віртера про свій приїзд з Німеччини, але оскільки вона нічого не знає про нещастя, яке сталося з ним, ясно, що вона не відіграє в цій історії значної ролі. Тикач це також розуміє. Навіщо ж він нас сюди викликав?

— Що ж було далі? — запитав він Тикача.

— Сьогодні, о дев'ятій ранку, — провадив далі Тикач, — до його будинку зайшла вже немолода огрядна жінка, просто кажучи, якесь бабисько, і запитала, чи Віртер дома. Ну, далі ви вже здогадуєтесь. Двірничка моргнула нашому чоловікові, а той ввічливо запросив гостю до нас. Спершу заскрекотіла, як сорока, але потім принишкла. У мене вона швидко заспокоїлась і одразу знахабніла. Відколи це, мовляв, поліція відомого на весь світ курортного міста стала займатись дурницями і забирати порядну людину тільки тому, що вона питається про іншу людину? Хіба це злочин, коли людина зайшла до знайомого, якого давно не бачила?

— Ай справді,— необережно зауважив Трампус.

— Були причини на те, щоб зацікавитися нею, юначе! — відрубав Тикач. — Адже ця жінка розпитувала про Віртера, а Віртер нас вельми цікавить. І вашому Клубічку не завадило б познайомитися з людиною, що питає про Віртера.

Трампус знизав плечима.

— Мені здається, він задовольнив би свою цікавість в інший спосіб, але не в тому річ. Хто ж вона така?

— На це питання я не можу відповісти вам точно. Але припущення маю. Віртер казав мені, що міг би сховатись у якоїсь своєї знайомої, та тільки через кілька днів. Може, він мав на увазі саме цю жінку; віком вона цілком підходить і розмовляє з ним на «ти». Приїхала відразу, тільки-но отримала телеграму. Була в Німеччині й тому не могла знати про те, що з ним сталося.

— Паспорт у неї є?

Тикач кивнув.

— А вам не здається…

— Ні, з паспортом усе гаразд, але… Річ ось у чім. Паспорт у неї на ім'я Гільди Баумрук, торговки з Варнсдорфа. Коли я її запитав, чим вона, власне, торгує, сказала, що тепер уже нічим, бо під час кризи, дуже жорстокої в північних районах, мусила продати крамницю. Тепер, мовляв, живе з капіталу. Але судячи з того, як вона одягнена, я не надто високої думки про її капітал. Тож я попросив її трохи у нас відпочити, а сам подзвонив у Варнсдорф. І що ж виявилося? Дивна річ! Та Гільда Баумрук справді вже не торгує, але жваво розгорнула заборонені прикордонні операції.

— Як агент гітлерівської партії?

Тикач кивнув.

— Ви були коли-небудь у Варнсдорфі? Тоді знаєте, що звідти всього два кроки до кордону. І перейти його — раз плюнути. Коли я їм сказав, що тримаю її тут, мені відповіли, що це цілком зрозуміла річ, бо вона весь час тут нишпорить. Потім мене попередили, що є вказівка не дратувати генлейнівців, та це я знаю й без їхнього попередження, бо наше славне міністерство знову по-батьківському нагадало мені, щоб не зачіпав німців. До вашого приїзду я тут усе це трохи обміркував. Викликав її знову й запитав, як і звідки вона знає Віртера. Відповіла, що вони давні друзі і що вона завжди його відвідує, коли приїжджає до Карлових Вар. Останнім часом її щось турбує жовчний міхур, і вона хоче тут підлікуватися. До Віртера, мовляв, ішла для того, щоб він підшукав їй яку-небудь тиху і недорогу кімнатку. Тоді я спитав її прямо, чи домовлявся з нею Віртер про те, що він мені казав. Трохи повагавшись, вона заперечила і спитала, що з Віртером, цим самим підтвердивши мою здогадку. Я сказав, що йому загрожує небезпека, але не з нашого боку. Знову хвильку подумавши, вона сказала, що не має про це жодного уявлення. Про телеграму, послану мною від імені Віртера, вона й слухати не схотіла. Проте я встановив, що цю телеграму їй було вручено. Тепер я вже не випущу її, аж поки всього не з'ясую. Скаржитися вона буде так чи інакше, то хай уже буде принаймні чого. Головне — не дати їй зустрітися з тією загадковою Утєшиловою, яка мов крізь землю провалилася. Б'юсь об заклад, що вона десь тут переховується, І от тепер я подумав, що час уже братися до неї, незалежно від того, подобається це панові Петровіцькому чи ні. Але ще трохи зачекаємо, першість має «Імперіал». Я не зважився говорити про це Клубічкові по телефону, бо мої розмови, можливо, підслухують.

— Що ще нового?

— Якщо говорити по порядку, то насамперед мене викликав Кршікава і зобов'язав мовчати. Та шила в мішку не сховаєш. Я сподівався, що сюди встряне той ваш Маурін, але роздзвонив про це той, на кого б ніхто й не подумав, — кіноартист Гаррі Піль. Довідавшись, очевидно, від персоналу про те, що сталося в «Імперіалі», він перелякався й офіційно зажадав від Кршікави охорони і, як причину своєї вимоги, назвав випадок з Віртером. Цілком можливо, що він просто хотів зробити собі рекламу. Бачили б ви, яке в Кршікави було кисле обличчя. Він охоче був би зам'яв цю справу, але Гаррі Піль попередив, що коли не буде вжито заходів, він розповість про це на прес-конференції, яку влаштовує в «Пуппа».

— На таку штуку навіть Маурін не здатний, — кисло всміхнувся Трампус.

— Отже, Кршікаву змусили офіційно послати мене в «Імперіал». І про що ж я там довідався? Про дуже цікаві речі. Що той адміністратор, якого ми відразу запідозрили, а також кельнер, що приніс Віртерові отруєну каву, зникли. Чи до того, як втрутився кіноартист, чи опісля — не знаю. І куди — також не знаю, бо Кршікава одразу ж заборонив мені проводити розшуки в Карлових Варах, щоб, мовляв, не хвилювати населення. А розслідування за межами міста доручив жандармам. Це означає, що ті двоє спокійнісінько зможуть перейти кордон. Я, певна річ, не думаю, що вони діяли тут з власної ініціативи… Ні, це були просто виконавці наказів. Але хто їм давав ті накази, ми вже не довідаємось. У всякому разі, від них.

Він не встиг докінчити, як на столі задзвонив телефон. По короткій розмові Тикач вибачився і вийшов до сусідньої кімнати. Повернувся дуже схвильований.

— Нагальна, дуже важлива справа, — сказав він. — Займайтесь чим хочете, я не знаю, коли матиму для вас час. Тільки залишайте в «Бразілії» свої координати.

Потім повернувся до гостя, який так його схвилював. То був Пальмер.

— Вітаю вас, Genosse[18] Пальмер, — сказав він. — Чекаю на вас ще з учорашнього дня, як на спасителя.

Пальмер похитав головою.

— Боюсь, що я мало зможу вам допомогти, пане Тикач. Правда, в Карлових Варах багато розмов про те, що в «Імперіалі» прибрали зрадника, зв'язаного з чеською поліцією, але хто це вчинив і як, ніхто нічого не знає.

— А генлейнівці?

— Вони лише посміхаються і з виховною метою сприяють поширенню чуток, але нічого певного не кажуть. Чи правда, що ваше начальство заборонило вам розслідувати цю справу? — Він запитливо глянув на Тикача.

Той почервонів, але мусив мовчати, щоб не порушити службової присяги.

— Ага, в тому-то й усе лихо, — мовив Пальмер, помовчавши. — Я розумію, хоч ви нічого й не сказали. Хочете знати, що я про це думаю?

Тикач кивнув:

— Викладайте все, що маєте на серці, Genosse Пальмер.

Відвідувач усміхнувся

— Ви називаєте мене Genosse, пане Тикач. Я не знаю, як ви собі це уявляєте, але зараз ми справді з вами товариші, хоча й належимо до різних таборів. Думаю, що саме ви це правильно розумієте. А от ваш шеф так би до мене не звернувся. Він із того середовища, яке ще не дозріло до розуміння того, що ясно кожному, хто хоч трохи крутить мозком. Гітлер незабаром окупує Австрію.

— Ні, на не він не зважиться, — впевнено сказав Тикач. — Європа цього не дозволить.

— Європа, — гірко заперечив Пальмер, — саме зараз мовчки спостерігає, як Гітлер в Іспанії перевіряє силу своєї зброї. Та ваша Європа ще й радіє з того, бо думає, що то зброя проти Радянського Союзу. Але Гітлер не просто воюватиме проти Радянського Союзу, він хоче також розширити кордони свого Третього рейху. І він вважає, що Австрія є його частиною. Європа, кажу вам, сліпа й ледача; вона й пальцем не ворухне, коли Гітлер приєднає Австрію. Що буде потім, ще не відомо, але все це станеться дуже скоро, пане Тикач. Гітлер зазіхає й на Судети, в цьому можете не сумніватись, і він не одержить їх лише в тому випадку, якщо ми по-справжньому будемо боронити їх з допомогою Радянського Союзу. Проте я не певен, що ваш уряд справді захоче їх боронити. Адже він уже тепер заграє з Гітлером. Не кажіть, що ні,— саме в цьому ви переконалися на власній шкурі. Може, йому довелося б боронити, якби ми його до цього примусили. Ми, народ, пане Тикач. І ви теж могли б спробувати зробити це, але ви дали себе залякати.

— Я тільки дрібний поліцейський службовець, якого можуть будь-коли відкликати… — захищався присоромлений Тикач.

— Авжеж, авжеж… — погодився Пальмер. — Це так, але коли б ви спробували щось зробити, коли б спробували не тільки ви, поки ще є час, це б відіграло велику роль. Коли в Сполучених Штатах почалась боротьба за свободу, було проголошено: народ має право не підкорятися урядові, що діє проти його інтересів. Але повернімося до справи, Я розумію, що зв'язок тут ясний. З Віртером намагались домовитися біля Лісової каплички, а коли їм не пощастило — ні тому типові, ні Кодетовій дружині,— його просто прибрали.

Тикач аж підскочив:

— Кодетова дружина? Це точно чи тільки здогад?

— Люди, що знають що жінку, бачили її тут. Шукайте, вам напевне пощастить дістати її фотографії.

— Я маю їх кілька, — відповів Тикач засмучено, — але на кожній із них інша особа. Адже ви знаєте: фотограф, щоб догодити жінці, ладен так заретушувати обличчя, що воно стає зовсім не схожим на оригінал.

— Вони змушені це робити, — погодився Пальмер, — бо інакше жінки перестали б до них ходити. Кодетова дружина, певно, наказала заретушувати глибокі зморшки в кутиках уст.

Тикач ледве стримався, щоб знову не підскочити. Глибокі зморшки! Вони були в Ізабелли. Трохи заспокоївшись, згадав, що досі не показав Пальмерові яхимовський фільм. Завів його до демонстраційного залу.

— Чи знаєте ви цього чоловіка в тирольці, що стоїть за кілька кроків від Віртера?

Пальмер похитав головою.

— Ні, не знаю, пане Тикач. Але мені треба йти. Якщо довідаюся про щось нове, то подам вам звістку. — Біля дверей він зупинився. — Чи маєте ви в поліції надійних людей, пане Тикач?

— Сподіваюсь, але ж ви знаєте… А втім, що ви маєте на увазі?

— Я про дещо довідався, — тихо відповів Пальмер. — Ті хлопці в «Імперіалі» діяли без риску. Їх попередили по телефону, що ви везете туди Віртера. У всьому іншому, — але це вже моя особиста думка, — їм допомагав хтось з «Імперіалу».

— Так воно й було, пане Пальмер. До цього був причетний якийсь Дітріх, адміністратор. І кельнер. Одначе з наказу начальства я змушений був дозволити їм утекти.

В нього мало не вихопилось, що про те, куди він везе Віртера, знав директор поліції, але в останню мить він прикусив язика. По-перше, це виглядало абсурдно, а по-друге, він не мав права розголошувати службову таємницю.

Пальмер почекав, а тоді провадив далі:

— Хтось, мабуть, бачив нас разом… бо інакше я не можу собі цього пояснити. Якщо тільки ви не згадували про мене у своїх звітах. Я вже вам раз казав, що коло вас є шпигун, який контролює кожен ваш крок. І той шпигун, — я вірю, що ви про мене ніде не згадували, — переказав їм нашу з вами розмову. Шукайте його, пане Тикач, може, знайдете. Якби це пощастило мені, я його розчавив би, як гадину… — Він помовчав, а тоді додав: — Навіть коли б то була жінка.

Тикач почервонів.

— Я не розмовляю з жінками про важливі справи, пане Пальмер!

— Це добре, дотримуйтеся цього й надалі,— сказав Пальмер. — Я маю кількох друзів серед тих, кого вони піймали у свої тенета. Йдучи за ними, ці люди все ж таки не втратили своєї порядності. Один із них прийшов мене попередити.

Тикач так напружено слухав, що не звернув уваги на останнє Пальмерове зауваження.

— Ви кілька разів питали мене, хто той чоловік, що розмовляв з Віртером. Ви, як і я, певно, гадаєте, що це він пристукнув Віртера. Тепер я знаю його ім'я. Тут його називають Гайні, але справжнє його ім'я — Еріх.

Тикач стиснув кулаки. Еріх!

— Він приїхав сюди з Мюнхена, Це офіцер СС. Пробуде тут ще кілька днів, бо інспектує тутешніх есесівців. Це означає, що в нього вищий офіцерський чин, хоч йому тільки тридцять років.

Тикач пополотнів. Тридцять років!

— Справа з роялями — його побічне завдання, — вів далі Пальмер. — Я так розумію, якщо все скінчиться щасливо, це буде його посагом. Він заручений з дочкою Кодета. Оце й усе, що хотів вам сказати, пане Тикач.

— Ще хвилиночку, дорогий пане Пальмер. Ви сказали, що пам'ятаєте його ще з тих часів, коли він тут громив нашу партію.

— Так. Але той чоловік був не схожий на типа, що розмовляв з Віртером. Постать така ж, але обличчя, наскільки я встиг помітити, було зовсім інше.

— Ніби пожмакане, так?

— Скоріше я сказав би — позшиване. Погано позшиване. Той був красень, а цей просто потворний. А чому ви про це питаєте?

У Тнкача були для цього причини. Вчора дружина забула на столі фотокарточку чоловіка, якого ще й тепер кохала, хоч він її покинув. В нього не було мочки лівого вуха. Мабуть, позбувся в якійсь бійці. Тикач запитав про це Пальмера.

— А, справді,— відповів той. — Шматочка лівого вуха у нього й справді не було.

Зовсім забувши про Трампуса, Тикач з тягарем гірких думок блукав без мети по місту, аби тільки не йти додому. Коли нарешті викликав Зденека, то виглядав так, ніби постарів на цілих десять років.

— Загляньмо сьогодні вночі на квартиру до тієї Утєшилової.

Тикач більше не зважав на заборону Петровіцького. На це його штовхнула тривога, викликана розмовою з Пальмером.

18

Він постукав у двері, потім ще раз. «Це, певно, нічна пташка, — буркнув, — не будемо ж ми чекати на неї до ранку». І скористався відмичкою. Тьмяна лампочка освітила жалюгідну кімнатку пансіонату. Здавалося, в ній ніхто не живе. На умивальнику не було ні зубної пасти, ні мила, ніде жодної речі жіночого туалету. Заглянули в шафу, в комод — нічого. Лише на столику у вазі стояло кілька сумних, як і вся кімната, жоржин. Це здивувало Трампуса.

— Тикач, гляньте, жінки так не роблять. Вони дбають про квіти більше, ніж про своїх чоловіків.

Тикач торкнувся квітів, і вони одразу ж розсипались.

— Таке враження, що ця жінка вже давно тут не живе. Я бачу, ми тут нічого не довідаємось. Треба розбудити Плєснівого.

Плєснівий сказав їм, що бачив пані Утєшилову лише один раз, коли вона прийшла по ключ. Змалював її портрет: елегантно одягнена, трималась як аристократка, говорила тихо, поводилась ввічливо, заплатила наперед за чотирнадцять днів. На вигляд років сорок, очі великі, щоки підфарбовані.

— Тільки уста завеликі,— додала його дружина. — А в кутиках великі борозни, чи зморшки, чи як їх ще назвати.

Тикач зиркнув на Трампуса. Невже Ізабелла? Потім ще запитав, коли вона зникла. Цього Плєснівий не знав, але його дружина згадала, що бачила її ще раз після того, як стало відомо про замах на Віртера. В руці в неї була валізка із штучної шкіри.

— Туди вмістилися всі її речі? — спитав Трампус.

— Коли б вона приїхала на два дні, то це не було б дивно, — відповіла пані Плєсніва. А потім призналась, що їй самій це спадало на думку, а що її ключ підходить до кімнати Утєшилової, то вона й дозволила собі туди заглянути. І знайшла в шафі три вечірні сукні, одну комбінацію, письмове приладдя та туалетне мило з рушником.

— Це означає,— вголос міркував Тикач, — що вона жила десь-інде, а цю кімнату найняла лише для того, щоб зустрічатися з Віртером. Мені здається, юначе, що я нарешті починаю дещо розуміти. Утєшилова знала, що Віртера збираються порішити в «Імперіалі», і, коли вийшов промах, вона одразу ж накивала п'ятами.

— А Баумрук? — запитав Трампус. — Куди її доточите?

— Цього я ще не знаю, — відповів Тикач, — але кудись упхну, не турбуйтеся. Бачу, що нарешті підтвердиться моя версія. — Очі його сердито блиснули. — Я не люблю нічого відкладати, а тому їдьмо зараз до неї.

Не встиг він закінчити, як у двері постукали і до кімнати, приємно посміхаючись, зайшов Ленц.

— Чого ви сюди прийшли? — накинувся на нього Тикач.

— Як то чого? Доповісти, що я її привіз. Тикач витріщив на нього очі!

— Кого ви привезли?

— Баумрук, як мені було звелено. Тикач безпорадно зиркнув на Трампуса.

— Хто вам це велів? Ленц показав на Трампуса.

— Колега Трампус. Подзвонив, щоб я її негайно привіз.

І почав докладно розповідати, як усе було, аж поки Тикач не схопився за голову.

— Досить! Де вона тепер?

— Їй стало погано, і я дозволив, щоб вона пересіла до водія.

Тикач з Трампусом мовчки вибігли надвір. Перед будинком справді стояла машина, у ній сидів водій, але пані Баумрук мов корова язиком злизала. Шофер прихилився до дверей кабіни, і всі спроби розбудити його були марні. Поки з ним морочились, Трампусові почулося, ніби десь удалині жіночий голос кличе на допомогу. Та за хвильку було вже чути лише гуркіт автомобільного мотора. Тикач спершу подумав, що водія вбито, проте хвилин через п'ять у бідолахи з'явилися ознаки життя, його трясли доти, аж поки він остаточно опритомнів і розповів таке: Ленц посадив Баумрук біля нього, наказав стерегти, а сам зайшов у дім. І саме в цю хвилину з горішньої частини Садової вулиці з великою швидкістю примчало брунатне авто. З нього вийшов чоловік з сигаретою і чемно спитав по-німецькому, як доїхати до готелю «Ганіка». Водій відповів. Чоловік подякував, запропонував йому сигарету і навіть підніс вогню. Далі він пам'ятає тільки, як йому запекло в носі, а потім у горлі. І більш нічого.

Тикач був такий обурений, що не міг навіть говорити. Посадив Ленца на місце водія, сам сів з Трампусом позаду і всю дорогу розлючено мовчав. Поки доїхали до «четвірки», мусили двічі зупинятися, бо водій утрачав свідомість. Коли ж його поклали на канапу, він не міг говорити, хоч очі й були розплющені. Тим часом прибув лікар. Було це вже знайоме «курча», воно перелякано поглянуло на Тикача.

— Так от, хлопче, — сказав Тикач, — цьому дурневі дали щось понюхати, і він одразу зомлів. Як ви гадаєте, що б це могло бути?

Виявилося, що «курча» хоч іще зовсім молодий хлопець, але лікар уже досить добрий. Він понюхав коло водієвого носа і рішуче сказав:

— Це наркоген.

Тикач вражено глянув на нього:

— Наркоген? Зроду не чув такого.

— Це нові ліки, — пояснило «курча» поважно. — Ми отримали його всього кілька ампул — для випробування. Домоглися успіху, давши його одному пацієнтові під час нервової кризи.

— Гаразд, гаразд! Мені треба знати лише, що це за препарат і чи не матиме він поганих наслідків для водія.

— Ні,— запевнило «курча». — Ми застосовуємо його, коли треба когось швидко приспати.

Коли лікар пішов, Тикач зміг нарешті розважити душу.

— Того мерзотника, що вчинив це, хтось попередив («Чи не моя дружина?» — подумав він), що ми поїхали на Садову, тридцять два, піддурив по телефону Ленца і видав себе за вас. Але для чого вони викрали Баумрук? Чому вона кликала на допомогу? — Він накинувся на Ленца: — Як же ви не розібрали, що вам дає наказ зовсім незнайома людина?

— Не знаю, — винувато сказав Ленц. — Він говорив так, як пан Трампус.

— Як це? Ви хіба розмовляли з Трампусом по телефону?

— Так, двічі. Я помітив, що панові Трампусові часом трохи ніби зривається голос. Оскільки ж я знав, що ви поїхали на Садову, тридцять два, мені не здалося дивним…

Тикач зупинив його помахом руки.

— Годі! Вас упіймали на гачок, підробивши голос, а водій під час виконання службових обов'язків дозволив, щоб його пригощали сигаретою… — Він подивився на водія: — Можете вже говорити?

Той кивнув.

— Тільки ще якийсь туман у голові.

— Я дивуюсь, що у вас там взагалі щось є,— пробурчав Тикач. — Можете змалювати нам портрет того типа, який так блискавично приспав вас?

— Він був у великих окулярах, на правій руці мав перстень з брильянтом, а в роті — два золотих зуби.

— Можу дати голову собі відрубати, що тепер він уже без окулярів. Він начепив їх для того, щоб ви не побачили його очей. А людей з золотими зубами є сотні. Чи звернули ви увагу на його вуха?

Ні, шофер їх у пітьмі не роздивився.

— Тепер шукаймо вітра в полі. Але я так і зроблю! — вигукнув Тикач. Потім обернувся до Трампуса: — Після такої ганьби ви мені більше тут не потрібні, юначе. Коли хочете, можете повертатись до жінки. А Клубічкові можете передати посвідку Баумрук на право переходу кордону. На щастя, я заховав її у шухляду стола.

Але насправді він хотів позбутися Трампуса з іншої причини. Ніколи ще не відчував такої потреби побути на самоті, як у цю хвилину, коли все, на що він спирався, враз розвалилось. Повідомлення Пальмера приголомшило його, але він ще тримався, хоч усе зводилось до того, що підозра падає на його дружину. Так, під машкарою лінивої цікавості вона витягла з нього все, що він знав про Віртерову таємницю. Він міг простежити крок за кроком усю її діяльність, як зраджувала таємницю чоловіка своєму першому коханню, котре знову знайшло до неї стежку. Лише одне йому було ще неясно: чи саме вона сказала Еріхові про те, що Віртер житиме в «Імперіалі». Він не міг запідозрити в цьому Кршікаву, можливо, тут була заплутана Штюльпер.

Блукаючи після обіду містом, щоб трохи заспокоїтись, він заглянув до хірургії, довідався про здоров'я Віртера й раптом зустрівся з нею в коридорі. Вона вперше вийшла з палати після раптової операції апендициту. Так от чому вона так зле виглядала під час тієї розмови з Кршікавою. Її вже мучив гострий біль, і її відвезли до лікарні за годину до того, як він сказав Кршікаві про «Імперіал»,

Потім, хоча й нерадо, Тикач зробив те, що повинен був зробити. Він недбало сказав дружині, що затримав підозрілу Баумрук, котра будь-що хотіла поговорити з Віртером на Садовій вулиці, і що тепер вона сидить у відділі безпеки. Саша, безперечно, відразу ж повідомила про це Еріха, а той заманив Ленца телефоном на Садову вулицю.

«Я спіймаю того чорта, — подумав він з люттю, — і вб'ю його. Навіть коли б мав поплатитися за це головою.

Баумрук вони, певно, прибрали тому, що гадають… так, гадають, що та жінка, колишня добра Віртерова знайома, знає його таємницю. Очевидно, найближчим часом тут слід чекати нового замаху на життя…»

19

Стосунки між Клубічком та Петровіцьким, шефом четвертого відділу міністерства внутрішніх справ, не погіршились за останній час, бо вони, власне, були поганими ще з самого початку Клубічкової служби. Вже тоді Петровіцький був його безпосереднім начальником і між ними з досить складних причин виник антагонізм. Петровіцький належав до вищих службовців управління поліції, так би мовити, до еліти. Юрист із вищою освітою, «з порядної сім'ї», заможний як з походження, так і завдяки вигідному одруженню, яке наблизило його до кількох найвпливовіших родин панівної верстви в республіці. Кожному було ясно, що його чекає блискуча кар'єра і що посада шефа відділу безпеки — тільки один із її етапів. Що раніше чи пізніше його призначать директором поліції, а потім і переведуть до міністерства внутрішніх справ. Одного чудового дня він стане міністром. Петровіцький це розумів, і це мимоволі впливало на його стосунки з підлеглими. Він хоч і ставився до них із звичною привітністю, проте зневажливо.

Згодом його й справді призначили директором поліції та начальником секції, і він, займаючи ці посади, останнім часом усіма силами охороняв чеських фашистів. А Клубічко, навпаки, як лише міг, боровся проти них. Така можливість з'являлася тільки тоді, коли прибічники чеського фашизму вступали в конфлікт із карним кодексом. Клубічко, як того вимагав обов'язок, заарештовував їх і віддавав до суду, Петровіцький, навпаки, перешкоджав цьому. Прикриваючись політичними причинами, він раз у раз клопотався про когось, але мусив відступати, коли Клубічко звертався до послуг свого приятеля, головного редактора Арне Мауріна, який одразу робив із цього сенсацію. Ясна річ, що його ненависть до Клубічка дедалі зростала, і Петровіцький чекав лише нагоди, щоб його звільнити.

Можливо, справа тут була не лише в політиці. Петровіцький ненавидів Клубічка і з інших причин. Типовий чиновник-бюрократ, він вважав Клубічка, що відзначався людяністю і до своєї служби ставився скоріше як до мистецтва, а не як до ремесла, мало не представником богеми. Цього разу він зустрів Клубічка дуже непривітно. Якщо досі він усе ж таки намагався бути чемним з цим відомим криміналістом, то тепер одразу ж напустився на нього:

— Я хотів би звернути вашу увагу на те, що діється в Кардових Варах. Мені дуже не подобається, що Тикач…

— Тикач щось накоїв? Такий сумлінний працівник? — удавано здивовано перепинив його Клубічко. — Дозвольте запитати, що саме?

— Ви це й самі добре знаєте, — одрубав Петровіцький. — У нього ж за партнера ваш Трампус. Як-не-як ви повинні знати, що робить Трампус у Карлових Варах!

— Так, знаю — п'є мінеральну воду, — недбало відповів Клубічко. — У нього відпустка за станом здоров'я.

— Справді? То нехай собі п'є воду й не суне носа в політику. Як мені відомо, «четвірка» має ловити злодіїв, а не встрявати в політику.

— Я вперше чую, що Трампус встряє в політику. Мені завжди здавалося, що вона його зовсім не цікавить.

— Здавалося! — .ущипливо сказав шеф. — Ну, коли ви вже нічого про це не знаєте, то я відкрию вам таємницю. У Карлових Варах, — місті, де ми повинні діяти особливо обережно, Тикач і топ ваш Трампус викликали своєю поведінкою страшенне невдоволення тамтешніх членів генлейнівської партії. Їх заарештовують, турбують безглуздими допитами, створюючи враження, що ми їх переслідуємо. Я цього не потерплю. Це абсолютно несумісне з добре відомими вам намірами нашого уряду. Нам треба жити з ними у злагоді, в разі потреби — проявляти навіть самовідданість. А надто в Карлових Варах, де міститься їхній політичний штаб.

— Я, власне, ще не знаю, про що йдеться.

Петровіцький сердито блимнув на нього.

— Хтось розбиває там роялі маловідомої марки, — сказав він неохоче, — а Тикач з Трампусом забрали собі в голову, що це роблять тамтешні німці.

— Розбивають ті роялі чехам? — невинно запитав Клубічко.

— Ясна ж річ, що тамтешні чехи не мають багато роялів.

— А може, це роблять чехи? — знову невинно запитав Клубічко.

Шеф мало не сплюнув.

— Я не знаю, хто їх там розбиває, але Тикач узяв собі в голову, що це робить, — він заглянув у папірець, — якийсь Віртер. Це член партії Генлейна. Тикач його заарештував і переглядав його особисту кореспонденцію. Все це призвело до того, що на Віртера було вчинено замах.

Він кинув Клубічкові «Карлсбадер національцайтунг», де червоним олівцем було обведено якусь статтю. — Бачите, німці роздули вже з цього цілу справу.

— Про це я не знав, — відповів Клубічко. — Певно, вони пишуть, що замах на Віртера вчинили чехи?

— Це не має значення, що вони пишуть, — відрубав Петровіцький, — але дуже неприємно, що йдеться про наші органи безпеки, якими керують чеські урядовці.

— Тепер я пригадую, — сказав Клубічко, — мені писав про це Трампус. Хтось мало не вбив Віртера у його номері в «Імперіалі». Це, напевно, був німець, бо Віртер мав справу тільки з німцями.

— Невідомо, чи це був німець, бо про це взагалі майже ніхто нічого не знає. Але хто б то не був, наш відділ безпеки причетний до цієї справи тим, що заарештував Віртера. І це дуже прикро. Власне, неприпустимо. Тикач має наші інструкції.

— Але Тикач не мій підлеглий, — зауважив Клубічко.

— З ним ми упораємося самі. Проте Трампус — ваш підлеглий. Накажіть йому, нехай лікується, а не думає про роялі.

— У тих роялях, певно, щось заховано. Той, хто це шукає, поводиться, як злочинець. Отже, ми маємо підставу цим цікавитися. Зрештою, роялі розбивають не лише в Карлових Варах. Три випадки зафіксовано також у Празі, один навіть у консерваторії. Здається, то був досить цікавий випадок. Поки що не зовсім ясно, чи це справа рук німців. У Празькій консерваторії діяла чешка. Принаймні бездоганно розмовляла по-чеськи. Ви гадаєте, що треба припинити розшук злочинців і в Празі? Аби тільки догодити генлейнівцям?

Петровіцький люто глянув на нього.

— Йдеться не про те, щоб їм догодити, а лише про те, щоб мати від них спокій.

— Якщо я повинен припинити розшук у Празі, то прошу дати мені письмову інструкцію, — як завжди, чемно мовив Клубічко.

Петровіцький зиркнув на нього ще лютіше і стенув плечима.

— Ще чого захотіли! Дійте так, щоб це відповідало інтересам держави. Але я не хочу приховувати, що був би спокійніший, коли б ви припинили і празький розшук. Якби цього вимагали політичні причини. Під три чорти ті роялі. І без них маємо досить клопоту.

— Будь ласка, пане шеф. Сподіваюсь, що одержу від вас інструкцію в письмовій формі.

Петровіцький нічого не відповів і закінчив аудієнцію словами:

— Я чекаю, що ви негайно дасте Трампусові точні вказівки.

— Так, не турбуйтесь, він їх отримає.

Клубічко вийшов такий розлючений, що про роботу не могло вже бути й мови.

Він подумав, що можна було б трохи розвіятись прогулянкою в Стромовці, де він уже давненько не був. До цього чудового парку, — як на його думку, кращого навіть за славнозвісний Булонський ліс, — Клубічко завжди простував каштановою алеєю, що вела до палацу одного празького німецько-єврейського магната, а одразу ж за ним стояв майже завжди безлюдний літній палац якогось празького намісника. З північного крила вхід веде на невеличку, але чудову терасу. З неї відкривається чудовий краєвид на стародавній парк, засаджений рідкісними деревами, звезеними сюди з усіх кутків земної кулі.

Крутою стежкою Клубічко зійшов униз до перехрестя, звідки одна дорога вела до Празького зоопарку. Нею, важко гупаючи, по-військовому карбуючи крок, марширувала група чоловіків у темних дощовиках. На ногах у них були білі панчохи, а на головах — тирольські капелюхи. П'ята колона… Всі знали, що їхні одноплемінники на кордоні дістали завдання певного дня ударити в спину нашим прикордонникам, знищити телеграфний зв'язок, зруйнувати мости і залізничні колії, а оці загони у Празі — блискавично захопити вокзали, пошти, установи й викликати в столиці хаос. Усі це знали, тільки уряд удавав, ніби в цьому немає нічого серйозного, ніби збаламучені Гітлером німці просто бавляться у солдатиків. Дехто вдавав, ніби вірить, що Гітлер, коли вони відкриють йому шлях на Радянський Союз, дозволить створити напівавтономну область рейху, але тверезіші уявляли собі карту Чехії і Моравії зовсім інакше. А нині Петровіцький, один із тих, хто був причетний до підготовки зради, заборонив йому розшукувати людей, що хочуть захопити собі Кодетове багатство. Гнів у ньому аж кипів. «Ні,— дав він собі слово, — тепер я візьмуся за це по-справжньому».

Перш за все Клубічко зайшов до торговця музичними інструментами Риби.

— Так, ця гарненька молода дама приходила годину тому. Я сказав їй, що поки що нічого певного не знаю, але сподіваюсь. Вона залишила мені номер телефону. Ось він.

Клубічко записав його собі. Це був номер готелю «Шроубек».

— А чи не питала вона вас іще про що-небудь? Риба всміхнувся.

— Так, питала. Про досить дивну річ. Як зроблено напис па тому роялі, який я дістану. Фабрикант, мовляв, продавав два типи «Орфеїв». На тих, що були кращі, напис було увінчано емблемою з лавровою гілочкою, її цікавлять лише такі «Орфеї». Я знаю, що мій «Орфей» без такої емблеми, але вдав, що ніякісінького уявлення про це не маю. «Добре, — сказала вона, — я куплю рояль лише тоді, коли він буде з емблемою».

Клубічко на хвилину задумався.

— Було б найкраще, — сказав він Рибі,— якби ви позволікали ще кілька днів. «Орфея» покажете їй аж тоді, коли я вас попрошу. Зрештою, ваше щастя, що «Орфей» не має емблеми з лавровою гілочкою. Чому? Тому, що ви могли б мати через нього неприємності.

20

Увечері Кост зателефонував йому з готелю «Алькрон». Пара прийшла туди повечеряти, і вони, мабуть, збираються потанцювати, бо юнак у смокінгу. Клубічко прийшов туди з професором Кршечеком. Вони сіли за столиком біля бару, сховавшись за колоною. Професор одразу ж упізнав у дівчині, що саме танцювала, Драгомиру Крпалову із Чеських Будейовиць. Клубічко також її впізнав. Це була Ільза з прикордонної зони. Хто той Ванке, він ще не знав. Можливо, він приїхав разом з [льзою Гейдлер автобусом «Kraft durch Freude».

Пильнуйте її,— наказав він Костові.— Візьміть іще когось на допомогу, але не спускайте з неї ока. Сповістіть мене, як тільки будуть якісь новини. А я піду трохи поспати.

Виспатись йому так і не вдалося: було пів на п'яту, коли Кост подзвонив і сказав, що загадкова пара поїхала на вокзал. Вони подивились на розклад руху поїздів, а потім Ільза спитала в довідковому бюро, чи не запізнюється поїзд із Карлових Вар. Їй відповіли, що запізнюється па 35 хвилин. Пара зайшла до ресторану, і Кост запитував, які будуть вказівки.

— Зараз приїду, — відповів Клубічко.

На вокзалі Кост показав йому юнака, якого знав під прізвищем Ванке. Той прогулювався біля сходів. Ільза чекала на платформі. «Боже ти мій, — подумав собі Клубічко, — яке щастя, що не всі злочинниці такі гарні й не мають такого певнішого вигляду». Поки він віддавав належне її вроді, підійшов карловарський поїзд, і з передостаннього вагона вийшов чоловік, як то кажуть, у розквіті сил, одягнений у коверкотовий костюм. У руках він тримав невеличкий чемодан. Усміхнувся до Ільзи, яка так і прикипіла до нього відданим поглядом. Клубічко її зрозумів — прибулий був неабиякою персоною! Навіть хоч це й був злочинець.

Ванке привітав його по німецькому: клацнув каблуками і стримано вклонився. Хотів узяти його чемодан, але прибулий не дав. Ванке знайшов таксі, і вони поїхали. За чверть години повернувся Кост. Стежив за ними аж до Віноградів, де вони зайшли до готелю «Беранек» на площі Тила. Чоловік у коверкотовому костюмі пішов із чемоданом до свого номера й зачинився. Ільза й Ванке чекали на нього в їдальні. Чоловік повернувся за чверть години, вже без чемодана, і віддав Ванке досить великий пакунок. Усі троє поснідали. Клубічко скористався цим і, показавши адміністраторові своє посвідчення, поки Кост пильнував трійцю, оглянув чемодан невідомого. В ньому було вісімсот англійських фунтів, виданих Англійським банком (зовсім новісіньких, зв'язаних по двадцять п'ять штук). Клубічко ледве встиг записати їхні номери, як за дверима почувся застережливий сигнал Коста.

21

Ще тиждень тому відділ безпеки було попереджено, що в празьких міняльних конторах поміняно кілька фальшивих фунтів стерлінгів, які не можна було відрізнити від справжніх. Фальшиві гроші було надруковано на спеціальному папері Англійського банку, — службовці банку впізнавали його на дотик. Колір та водяний знак теж не можна було відрізнити від справжніх. Фальсифікати можна було визначити лише за двома ознаками. Папір був американської фірми, що ставила на своїх виробах мініатюрну, помітну тільки в найсильнішу лупу позначку — «HC 63». Справжні фунти цієї позначки не мали. Крім того, фальшивомонетники, мабуть, щоб полегшити собі працю, поставили на своїх виробах лише три серії і номери: Н 20616, В 1987 та Q 897. Майстерні підробки спочатку було пущено в обіг у США, Голландії, Бельгії та Франції, і саме в дослідній камері Французького банку їх і було виявлено. В Чехословаччині вони з'явились тільки тепер. Клубічко пояснював собі це тим, що партія Генлейна була неспроможна вже сплачувати свої величезні видатки й одержувала дотацію з рейху, а оскільки курс так званих туристських марок останнім часом почав падати, то, можливо, гітлерівський рейх вирішив врятувати справу тим, що видав тутешнім нацистам субсидію у вигляді фальшивих фунтів. Тих, що наважаться їх розповсюджувати, буде, — в цьому Клубічко не сумнівався, — зловлено й без його втручання, бо в празьких банках були вже відомі розпізнавальні знаки фальшивих фунтів. Його попередження було б зайве та й могло б викликати новий конфлікт із Петровіцьким.

Від Коста він довідався, що елегантний пан уже повернувся до свого номера. Сніданок минув у жвавій розмові, але через гамір у їдальні Кост розібрав лише кілька слів. Пан у коверкотовому костюмі сказав Ільзі:

— Серденько, ви повинні дізнатися точніше. Підіть до нього, може, він вам щось скаже.

Клубічко замислився. Це могло означати що завгодно. Можливо, також і те, що Ільзі доручили знову запитати Рибу про «Орфей». Він знов подзвонив торговцеві. Ні, та гарна молода дама до нього більше не приходила.

— Слухайте, — мовив Клубічко, — вона, певне, до вас прийде. І досить скоро. Скажіть їй, що ви тільки-но довідались: ваш «Орфей» продано без вашого відома в Карлові Вари якомусь панові Віртерові. Тижнів зо два тому. І що пан Віртер, як вам розказали, попрохав перепічці рояль у якийсь карловарський дім, що має в своїй назві слово «брама». Яка «брама», цього ви, на жаль, не знаєте. Так, це все, і я вам дуже дякую. Хвилинку, коли хтось до вас прийде, подзвоніть, будь ласка, у готель «Беранек».

Не бажаючи привертати на себе увагу в багатолюдній їдальні готелю, він перейшов до невеличкого номера з телефоном. Десь за півгодини йому подзвонили. Риба сповістив, що та гарна дама була в нього кілька хвилин тому і дуже засмутилася, довідавшись, що «Орфея» вже продано.

— Почувши, що його купив якийсь пан Віртер, вона глянула на мене з недовір'ям, але заспокоїлась, коли я додав, що «Орфея» продав йому мій заступник два тижні тому. Потім вона допитувалась, чи я знаю, як точно зветься той дім, куди Віртер наказав відвезти рояль. Я, звісно, сказав, що не знаю, що мені запам'яталося тільки слово «брама». Тоді вона попросила адресу мого карловарського повіреного. Я відповів їй, що не можу цього сказати, бо він у від'їзді. Спекався я її лише тоді, коли пообіцяв, що дам їй його адресу, як тільки він повернеться.

Клубічко негайно послав Трампусові в Карлові Вари шифровану телеграму. Ту ж мить йому знову подзвонили. Відділ безпеки повідомляв, що в холі Юніон-банку затримано молодика, який розмовляє по-німецьки і подав на обмін десять фунтів стерлінгів підозрілої серії Q 897. Затриманий вимагав, щоб його звільнили, і погрожував, що він, мовляв, член партії Генлейна і вона це так не залишить. Про цей випадок повідомили Петровіцького, але той сказав, що свою думку висловить тоді, коли матиме висновок спеціалістів.

«Ільза тепер, певно, втече з Праги, — подумав Клубічко. — І той елегантний пан також. Я був би дуже здивований, коли б вони не повернулися до Кардових Вар і не намагались завершити справу — розшукати дім із словом «брама» у назві. Дальші повідомлення не забарились. Спочатку зателефонував Кост. Він описав сцену в Юніон-банку. Коли Ванке забрали, Ільза, що сиділа неподалік на канапі, побігла до готелю «Шроубек». Залишивши там чемодан і не заплативши, вона вийшла з маленьким несесером. Чемодан було передано у відділ безпеки. Ільза поїхала трамваєм на вокзал, де зустрілася з паном у коверкотовому костюмі, який чекав на неї в ресторані. Пан спершу дуже лютував, але потім заспокоївся. Обоє сіли в карловарський швидкий поїзд. Кост, не маючи відповідних розпоряджень, за ними не поїхав.

— Гаразд, — сказав Клубічко, — можете прийти сюди.

Той чоловік, очевидно, керівник усієї цієї справи, і якщо він тепер подався до Карлових Вар, то це, можливо, означає, що він упіймався на живець — звістку, одержану Ільзою від пана Риби. Мисливці за роялями, напевне, відвідають ресторанчик «Біля Дечинської брами» і пересвідчаться, що там стоїть рояль марки «Петроф». Тоді вони зметикують, що пошилися в дурні. Добре було б усе влаштувати так, щоб вони не помітили пастки. Але як? Допомогти міг би тільки Тикач. Клубічко згадав, як Тикач розповідав Трампусові про скарги мешканців на гамір у нічному закладі. Тикач повинен зачинити його, поки не знайдуть той справжній «Орфей». Якщо тільки його буде знайдено! А винарню треба наказати стерегти вночі.

Проте той чоловік мав іще одну підставу для того, щоб завітати до матері міст чеських. Він привіз чималу купу фальшивих фунтів і хоче їх тут збути. У Празі це тепер уже неможливо через ту катастрофу в Юніон-банку, і він може спробувати зробити це в Карлових Варах. Ті фунти у нього в чемодані. За нормальних умов, якби Клубічко не боявся, що Петровіцький вирядить його на пенсію, він розпорядився б обшукати весь поїзд. Фальшиві фунти в того типа було б знайдено і його можна було б заарештувати. Але через Петровіцького про це годі й думати. Залишається єдиний вихід — зачинити винарню «Біля Дечинської брами».

Після недовгих роздумів він послав Тикачеві шифровану телеграму з проханням зробити це. Потім наказав принести Ільзин чемодан. Він уже наперед знав, що не знайде там нічого особливого. Хоча Ільзочка й була ще дівчиськом, але вже довела, що вона спритна і хитрюща. Безперечно, що все підозріле вона забрала з собою в несесер. Проте може знайтися що-небудь таке, що вона не вважає підозрілим. Сподіваючись на це, він і почав огляд.

Чемодан був незвичайний на вигляд і за формою, і за матеріалом, з якого його було зроблено. То була пластмаса, що виробляють у США; в Європу вона потрапляла поки що досить рідко. За формою чемодан скидався на велику пудреницю. В ньому було лише дві легких сукні — вечірня та святкова, — кілька носовичків без монограм, комбінація та два бюстгальтери.

Коли він утратив уже останню надію знайти щось цікаве, з бічної кишеньки випав шматочок конверта з написом: «Міс Емма Бертон», вимащений з другого боку лаком для нігтів чи ж губною помадою. Це підтверджувало, що дівчина, яка називає себе Ільзою Гейдлер з Плетцензее, дочка Кодета. Оскільки й у неї були дві зморшки біля уст, то було очевидно, що загадкова пані Ізабелла доводилася їй рідною матір'ю.

Клубічко негайно подзвонив Тикачеві. Так, нічну винарню поліція закрила до нових розпоряджень. Але як довго це триватиме, Тикач сказати не може, бо її власник — активний генлейнівець — одразу ж подав скаргу до окружного управління. А там його скаргу, мабуть, буде задоволено. «І все ж таки сьогоднішній день ми виграли, сьогодні танцювати там не будуть, бо скарга власника винарні розглядатиметься завтра».

— А завтра я, безперечно, одержу наказ зняти заборону, — закінчив Тикач.

— Тут уже нічого не вдієш, — сказав Клубічко, — та нас, власне, тоді вже й не цікавитиме жодна карловарська брама.

— Що ви цим хочете сказати, хай йому біс?

— Що в Карлових Варах уже немає жодного цікавого рояля. І шукати його треба десь-інде. Я завтра приїду й допоможу вам у цьому.

Проте він помилився. Другий позначений «Орфей» було вже знайдено. Залишилося його тільки відкрити й забрати скарб.

Заслуга в цьому була не так Трампуса, як, власне, пана Гашека, управителя «Бразілії», що дав йому почитати книжку під назвою «Alt Karlsbad». Цю книжку було видано невдовзі після закінчення великих воєн початку минулого століття, в часи, коли у Відні засідав славнозвісний «танцюючий конгрес».[19] Книжка описувала Карлові Вари епохи Гете — невеличке, оточене горами, місто з кількома пансіонами, з місцем для прогулянок на Старій Луці, де шпацірували із своїми дамами франти, а також і справжні хворі, які випивали щодня звичайну для того часу кількість чашок теплої води — тридцять. Жах! До опису міста було додано й план. Трампус оглянув його з цікавістю, бо він значно відрізнявся від нинішнього.

Тут його погляд і зупинився на назві «Prager Tor».[20] Він замислився. Брама! Адже вони так завзято шукали дім, у назві якого було б слово «брама»! Та колишня «Празька брама» містилася на відшибі, метрів за п'ятсот від Торговиці, саме там, де тепер розкинувся міський парк. Очевидно, там був колись заїзд — корчма для візників, які в ній ночували, бо в самому місті за ночівлю дерли скажені гроші.

Ця колишня «Празька брама» дедалі більше цікавила Трампуса. Він одразу ж пішов до міського архіву, але там зберігалися лише матеріали про будови в межах міста, а «Празька брама», певне, туди не входила.

В бібліотеці він також не знайшов того, що шукав. Потім йому спало на думку порівняти цей план із Віртеровим. Узяв лупу і побачив те, чого раніше не помічав. Ті три червоні крапки містилися, власне, не над третім пансіонатом, а трішечки, зовсім трішечки праворуч од нього. Може, це була просто неточність, наслідок поспіху? Щоб відповісти на це питання, він повернувся до вивчення музейних матеріалів. Часу мав досить, бо сердитий і засмучений Тикач його бойкотував. І якось надвечір непогожої днини, що змушувала тікати з Карлових Вар останніх терплячих курортників, він знайшов у музеї пожовклу фотографію давнього незнайомого і нині вже неймовірного краєвиду міста.

На фото була зображена частина міста, яку він міг упізнати, власне, лише завдяки двом будовам, повз які він проходив під час прогулянок. Одна з них стояла серед диких скель на Бернардовій скелі і звалася «Фельзенбург». До будинку вели круті сходи, не освітлені жодною лампою. Ці ж сходи вели й до другого будинку, за якихось тридцять кроків від першого, непривабливого на вигляд, схожого на велику триповерхову коробку з шістьма вікнами. Над входом був нерозбірливий напис. Обидві будівлі стояли в тому місці, де кінчався нинішній третій пансіонат.

Трампус пішов з фотографією до директора музею і довідався, що ця будівля називається «Вільгельм Телль» і в ній міститься приймальна відомого лікаря, у якого також наймають кімнати його пацієнти, а за часів, коли було зроблено цю фотографію, тут містилася лікарня для чужинців.

— У цьому місці,— пояснив директор, — тоді, власне, кінчалися Карлові Вари, тому що Бернардова скеля, на якій стояв «Фельзенбург», сягала аж до річки Теплої. Це була мальовнича місцина, — додав директор. — На правому березі річки стояв заїзд, — сьогодні це частина комплексу готелю «Ганіка», — де ночували візники, що везли до міста свій вантаж.

Трампус вийшов з музею замислений. Схвильований він був ще й через пана Гашека. Часом і справді буває, що й сліпа курка знайде зерно. Втім, Гашек не був ні куркою, ні тим паче сліпою. Просто він вибрав нарешті час, щоб здійснити те, заради чого їздив у Прагу до пана Ганіша, власника пансіону «Бразілія».

— Завтра я нарешті піду до того складу по нові картини для нашого вестибюля, — сказав він, зустрівши Трампуса, коли той повертався з музею.

— До якого складу? Що під третім пансіонатом?

— Ні, трохи далі. Під «Вільгельмом Теллем».

— Під «Вільгельмом Теллем»? — автоматично перепитав Трампус і, не дочекавшись відповіді, побіг до своєї кімнати. — «Третій пансіонат і «Вільгельм Телль», — повторював він, немов у гарячці.— Ті три крапки на плані…» Він знову почав вивчати план під лупою. Тут і справді таїлася загадка. Крапка справді стояла не над пансіонатом, а трохи праворуч. Можливо, саме над «Вільгельмом Теллем». Він був уже певен, що тих бандитів збила з пантелику Віртерова позначка, може, навмисне неточна, і вони шукали не там, де треба.

«Вони помилились, — подумав радо, — і я теж. Мабуть, рояль на складі під «Вільгельмом Теллем». Ян охоче помчав би туди зараз же. Але ні, зачекаю, Гашек піде туди завтра, і потім я його запитаю, чи не бачив він там рояля».

22

Рано-вранці Гашек пішов туди. То був справді великий склад, просто-таки величезний. Цілий підземний зал, мабуть, десь так із сто квадратних метрів, а в ньому звалені на купу речі з інших, уже ліквідованих складів, речі, не продані на аукціонах, та інші, що їх люди віддали туди на схов, та так і не забрали. Все це нагромаджувалось там роками, проте основну масу складали речі, що належали готелю «Пупп». Чого тільки не побачив там Гашек! Знайшов він і Ганішеві картини. Розповідаючи про це Трампусові, він між іншим сказав: «Здається, що я бачив там навіть рояль».

Трампус лише гмукнув, не виказуючи свого мисливського азарту. Він заборонив собі навіть думати про це.

«Захоплюся, а потім розчаруюсь», — подумав. Знову повернувся до цієї думки аж увечері, прогулюючись у парку за джерелом, у своєму улюбленому місці. Кінчалась друга декада вересня, а надворі з чисто карловарською непослідовністю так потеплішало, що можна було ходити без пальта.

І тут його немов обухом ударили: Гашек бачив на складі рояль! Досі він проганяв від себе думку, що це міг бути «Орфей». Служба безпеки не знає легких перемог! А це ж були б просто іграшки! Сам себе заспокоював: «Ну, рояль! На складі під «Вільгельмом Теллем» сховано якийсь рояль. Ну й що з того?» Він часом не міг заснути, коли йому в голові крутився мотив, який Мальвіна, з властивою жінкам упертістю, розучувала на своєму роялі. Тепер йому не давала спокою думка: «На складі є рояль! Той склад міститься недалеко від «Хебської брами». Віртер, марячи, вимовив слово «брама». Тикач сушив собі голову, шукаючи браму. І зрештою Трампус вирішив: «Піду подивлюся, принаймні не буду потім жалкувати».

Він пішов туди з Гашеком, але Тикачеві про це не сказав, боячись, що той буде з нього сміятися, коли ця екскурсія виявиться марною. Вони були самі у величезному підвалі, тьмяно освітленому напівсліпими лампочками. Пан Гашек, знаючи про це, прихопив електричний ліхтарик і освітлював ним укриті шаром пороху, затягнуті павутинням крісла, стільці, отоманки та великі канапи; світло ковзало то по незручному, але рідкісному кріслі з різьбленого дерева, то по цілій купі картин, трохи далі висів навіть поїдений міллю гобелен. Тут виднілась люстра, там тлів килим, валявся побитий сервіз, кілька замкнених чемоданів. На деяких речах теліпалися бирки з іменами, на інших не було нічого. Самих книг височіло три величезних купи. Все це було складене за певною системою: спершу дрібні речі, за ними більші, а потім — великі предмети. Ляльковий театр понад два метри заввишки, потім шафи, комоди і хто знає ще що.

З цього й почався найдивовижніший і, можна сказати, найбагатший епізод у житті Трампуса.

— Десь тут має бути щілина, — сказав Гашек.

Щілину вони знайшли аж метрів за три, але це не мало значення, головне було те, що за цілим муром шаф виднілось підвищення, а на ньому стояв рояль, ще загорнутий у провосковане полотно з приколотою запискою: «Власність гранд-отелю «Пупп». Серце Трампуса гучно закалатало, коли він відгорнув полотно, вкрите товстим шаром пороху. Рояль був коричневого кольору. Серце у нього мало не вискочило з грудей, коли він стягнув покривало, здійнявши хмару куряви. Коли вони перестали чхати, Трампус узяв з рук Гашека ліхтарик і освітив правий бік рояля. Під шаром пороху прочитав слово «Орфей».

— Він вам підходить? — запитав Гашек, думаючи, певно, що Трампус хоче вибрати рояль для якогось знайомого.

Трампус лише мовчки кивнув: він не міг навіть слова вимовити, бо це був не просто «Орфей», а «Орфей» позначений. Так, стерши порох з напису, він ясно побачив лаврову гілочку довкола золотого напису… Отже, другий рояль було знайдено. Правда, ще невідомо, чи сховано тут Кодетів скарб. У цьому ще треба було переконатись; зрештою це не так важко зробити. Інструмент був замкнений, але ключ стримів у замку, досить тільки повернути його… Трампус уже хотів це зробити, але рука його раптом опустилася.

«Тикач… — подумав він, — я повинен повідомити його про знахідку, адже це його район». І все ж він вагався. «Можливо, — подумав Трампус схвильовано, — що саме тут сховано більшу частину Кадетового скарбу». Він механічно відімкнув рояль. Порох лежав і на клавіатурі. Збуджена Трампусова фантазія вже малювала собі планку під клавіатурою. Скарб був там!

Саме ця картина схованого під планкою величезного багатства й примусила його зважитись. Тикача він не покличе, поки не впевниться сам… А вже якщо знайде… Тикач так лютуватиме! Клубічко теж витріщить очі. Ні, лаятися Клубічко не буде. Трампус уявляв собі, як він усміхається й каже: «Любий хлопче, якби кожен із нас мав свого Гашека, що приводить його до мети! І якби я мав час на студії в карловарському музеї, то б іще раніше поцікавився «Вільгельмом Теллем»…

Тут Гашек, ніби відчувши, що Трампус у думках назвав його ім'я, дуже закашлявся і сказав:

— Клята пилюка ніяк не всядеться. То що, берете цей рояль?

Трампус подивився на нього з непевною усмішкою, в якій згасали рештки його вагання.

— Мені, власне, рояль не потрібен, — вимовив уголос, — ви ж знаєте, що в моєї дружини є «Стейнвей».

Пан Гашек розчаровано зауважив:

— Я гадав, що він вас цікавить.

Трампус усміхнувся.

— Цікавить, але не так, як ви подумали.

Він уже вирішив, як і що робитиме далі. «Зрештою Тикачеві доведеться сказати, звісно, аж укінці,—важко навіть уявити собі, як він лютуватиме! Бо коли Тикач лютує,— це якийсь вогняний кратер. Ще, чого доброго, подумає, що я украв щось із того скарбу». Ця думка додала йому рішучості. Він замкнув рояль, а ключик віддав панові Гашеку з проханням поки що залишити в себе. Він тут почекає, а пан Гашек піде нагору, позичить чемодан, розшукає поліцейського і повернеться з ним сюди.

— Де ж я візьму чемодан? — уголос міркував пан Гашек. — Якщо це не горить, то. я збігаю по нього додому. Все одно тут поблизу й поліцейського не зустрінеш. Але там, на тому березі річки, то вже, певно, когось знайду.

Трампус погодився, сказав лише, що вийде нагору й чекатиме на Гашека біля входу до складу «Вільгельма Телля».

Так і зробили. Гашек попростував до колонади, а Трампус почав чекати. Від хвилювання в нього розболівся жовчний міхур. «Гаразд, — подумав він собі,—як тільки покінчу із цим, піду в Празі на операцію». Після такого героїчного рішення, хоча він і сам знав, що воно не остаточне, Трампус полегшено зітхнув і став чекати.

Неуважним поглядом — бо всі думки його були там, унизу, біля рояля в підвалі,— він дивився на перехожих, що неквапливо простували до міського парку, і раптом помітив Тикача. Так, це йшов він, як завжди, розміреною і швидкою ходою. Був замислений, і Трампусові здавалось, що він знає чому. В нього якийсь клопіт, йому дуже болить щось таке, чого він нікому не може звірити. І так болить, що він навіть забув, як звичайно вдавати, ніби все гаразд. На мить йому стало шкода Тикача. «Зрештою, це його парафія, і треба було б сказати йому про рояль». І в цю мить Тикач, переступивши калюжу, підвів голову й зупинив погляд на Трампусові. Але тут же опустив очі й, удавши, ніби не помітив його, пішов швидше.

«Мабуть, він іде з лікарні, яку відвідує щодня, марно сподіваючись, що Віртер нарешті заговорить, — подумав Трампус. — Ця заплутана справа зробила з нього автократ».

Повагавшись, Трампус вирішив, що не покличе Тикача. Подолавши боротьбу з самим собою, він знову став нетерпляче виглядати Гашека. А того все не було. Коли йому вже майже урвався терпець, до нього підійшов поліцейський і запитав, чи не його звуть Зденеком Трампусом.

— Пан Гашек перепрошує, він затримається в «Бразілії». Він передав вам цей чемодан і сказав, щоб я йшов з вами.

Коли вони стали перед розкритим роялем, Трампус відкашлявся.

— Я не знаю, що ми тут знайдемо, — звернувся він до поліцейського, — але хоч би тут що було, пам'ятайте про свою службову присягу. Нікому ані слова про те, що, можливо, зараз побачите.

— Рапорт мені все одно доведеться подати, — відповів поліцейський.

— Звичайно, начальникові «четвірки». Я піду з вами до нього. Пан Гашек дав вам і ключик?

Поліцейський кивнув головою. Трампус складаним ножиком зняв планку і, помацавши рукою, зблід. Під шаром пороху знайшов чотири полотняних мішечки, позначених цифрами від І до IV, а також датою: 18 березня 1933 року. Тепер уже сумніву не було… Горло йому стиснулось, хотілося ту ж мить подивитися, який скарб сховано у цих пузатих полотняних мішечках, але він тут же передумав.

— Ви добре дивилися? — запитав він поліцейського. Той, трохи здивований, кивнув головою і сказав:

— Там, де вони зав'язані, видно частину печатки. Тоді Трампус узяв чемодан і перевернув його.

— У ньому немає нічого, так?

Поліцейський знову кивнув, уже трохи роздратований цією церемонією.

— А що там у тих мішечках? — запитав він з цікавістю.

Трампусові це теж цікаво було б знати, і він мимоволі доторкнувся до одного з них пальцями, йому здалося, ніби він намацав щось тверде і гостре. Коштовні камінці! Проте він роздивиться їх не тут, а в Тикача.

— Цього я ще й сам не знаю, — відповів він здавленим голосом. — Зараз ми складемо це в чемодан і віднесемо до начальства. Відкрити їх може тільки сам Тикач.

Він замкнув чемодан, а ключі віддав поліцейському. Принаймні ніхто йому нічого не зможе закинути. Перше ніж піти геть, він узяв у поліцейського кишеньковий ліхтарик і, освітивши рояль, ще раз переконався, що в ньому вже немає нічого цікавого.

23

На щастя, Трампусові не довелося чекати на Тикача, бо той саме перед цим повернувся. Настрій у нього був трохи гірший, ніж звичайно, хоча він ніколи не міг ним похвалитися. В чорному гумовому дощовику і пожмаканому темному капелюсі він скидався на нічного сторожа. Трампус, звісно, і гадки не мав, що Тикач невимовно страждає з причини, яку звичайно називають «сімейною». Він роздратовано і зверхньо глянув на Трампуса, сів, не запропонувавши йому стільця, й заходився нечемно барабанити пальцями по чистенько прибраному письмовому столу. Нарешті холодно запитав:

— Чого ви прийшли?

Та перш ніж Трампус устиг з гордістю повідомити про свою феноменальну знахідку, Тикач кинув погляд на папірець, що лежав перед ним на столі.

— Що з Клубічком?

— Я цим не цікавився.

— Можливо. Але ваш учитель, здається, все ще цікавиться нами. Ось тут він повідомляє, що завтра вранці приїде. — Тикач пирхнув. — Даремно витрачає сили, тут нічого не зарадить навіть він.

Тепер уже Трампус скептично зауважив:

— Можливо.

— Зрештою, я буду йому радий, він непогано грає в карти й полюбляє бехерівку. — Потім запитав: — Є якісь новини? — І, немовби був наперед упевнений, що від Трампуса годі чекати чогось, вартого уваги, вів далі: — Здається, я бачив вас біля третього пансіонату. Приймаєте ванни? Трампус відповів удавано недбало:

— Ні, ванни я не приймаю, але в тих місцях справді був. Навіть подумав, що й вас теж слід було туди запросити.

— Гав ловити? Але ж ви знаєте, юначе, що я не маю на це часу.

— Ні, не гав, — відповів Трампус— Можна мені покласти на стіл цей чемодан?

У голосі його вчувався такий тріумф, що Тикач підвів голову й скоріше зневажливо, ніж зацікавлено, глянув на нього.

— Прошу, якщо матимете з цього приємність.

— Ви вгадали, колего Тикач, я справді матиму з цього приємність. Дозволите закликати поліцейського, з яким я сюди прийшов?

На чолі в Тикача з'явилися три зморшки.

— Він що, привів вас сюди?

— Оце вже ні, але я віддав йому ключик від цього чемодана.

— Дуже цікаво… А навіщо ж ви це зробили, юначе?

— Щоб на мене не впало підозри, що я зазирав туди. Тикач якусь мить дивився на нього допитливо і сердито.

— Не інтригуйте мене, юначе. Що там? Динаміт?

Трампус знизав плечима.

— Сам іще не знаю, але якби ви покликали поліцейського… В нього є ключик…

Тикач знову зміряв його поглядом з голови до п'ят, а тоді люто натиснув на кнопку дзвінка. Поліцейський, також зацікавлений тим, що діється, вже чекав на виклик.

— Ось і він, — сказав Трампус. — Накажіть йому відімкнути чемодан.

— Відімкніть цю коробку, — неохоче наказав Тикач.

— А тепер хай іде собі,— сказав Трампус, хоч і знав, що поліцейському буде кривдно почути ці слова.

— А це чому? — аж засичав Тикач.

Трампус мовчки знизав плечима, і Тикач, повагавшись мить, звелів поліцейському вийти. А тоді напустився на Трампуса:

— Що сталося, юначе? У вас такий вигляд, ніби ви знайшли скарб.

— Я не знаю, що в тих мішечках, бо не заглядав туди, проте цілком можливо, що там і справді е скарб.

Тикач якусь хвилину пронизував його поглядом, проте цікавість перемогла, і він відімкнув чемодан.

— У мішечках? — буркнув він собі під носа.

— Так, їх там чотири, і Кодет позначив їх римськими цифрами від першої до четвертої.

— Кодет? — скрикнув Тикач. — Не може бути!

—І поставив на них, як ви зараз пересвідчитесь, печатки. Зелені. Печатки були цілі, коли я забрав мішечки з рояля.

— З рояля? — ледве спромігся вимовити Тикач.

— Так. Із рояля марки «Орфей». Напис було облямовано лавровим віночком.

Тикач, що вже був простяг руку до одного з мішечків, відсмикнув її.

— Кодет? Позначений «Орфей»? Ви що, смієтеся з мене? Де ви його знайшли?

— В пансіонаті «Вільгельм Телль», колего. Тоді, коли ви мене побачили і втекли. Я саме хотів вас гукнути, та коли ви… Зволікати не можна було, от я й послав по поліцейського. Відімкнув рояль у його присутності. Під планкою знайшов ось це.

Тикач мовчав. Трампусові видно було, що в ньому аж клекочуть шаленство, лють і здивування. Нарешті він видушив із себе:

— У пансіонаті «Вільгельм Телль»?

— Точніше, в його підвалах.

Тикач нарешті грюкнув кулаком по столу й загорлав:

— Та що це справді таке? Мимрите, мов три дні не їли! Розкажіть до ладу!

— А може, краще подивимося спершу на ті мішечки? Хто знає, що там у них. Я ж не знаю.

Тикач помацав один, потім відрізав печатку і висипав усе, що було в мішечку, на стіл. Приміщення було досить темне, але одразу ж здалося, ніби його залило сліпуче світло. Тикач і Трампус приголомшено дивилися на це блискотливе сяйво. Нарешті остаточно переможений Тикач вимовив:

— Діаманти!

— Кодетові діаманти, — додав Трампус.

Од цих слів Тикач трохи прохолов.

— Може, — буркнув він, — Кодетові, а може, й чиїсь інші…

— Ну от іще — чиїсь інші! Адже я знайшов їх у Кодетовому позначеному роялі!

— Але ж у тій місцевості немає жодної брами, — збентежено заперечив Тикач.

— Можливо, але рояль є. Це факт. I діаманти. Чи, може, ви гадаєте, що хтось іще, крім Кодета, ховав скарби в роялі «Орфей»?

Тикач провів рукою по обличчю і тяжко зітхнув.

— Ні, цього я не думаю, але… — І зробив жест рукою, ніби хотів перелічити камінчики, але одразу ж опанував себе. — Чи можете ви мені пояснити, як опинився там рояль?

— Мені здається, ви недостатньо вивчили топографію старих Карлових Вар.

— А навіщо б я мав це робити? — вигукнув Тикач. На лівій скроні в нього випнулась кривуляста жилка.

Трампус коротко розповів йому про свої роздуми над Віртеровим планом і про те, як йому випадково допоміг Гашек. Здавалося, що Тикач ось-ось зомліє.

— Ніхто не має права доторкнутися до цього, — сказав він. — Навіть я. Занадто велика відповідальність.

—Їх тридцять шість штук, — зауважив Трампус. — Я порахував на око. Це невеликі діаманти, вони не дуже дорогі, але також…

— А скільки, на вашу думку, коштують ці невеликі діаманти? — запитав Тикач.

— Приблизно тисяча крон за штуку по базарній ціні. А он той, що скотився на край, — бачите його?..

— Той, жовтуватий?

— Еге ж. Цей, очевидячки, бразільський. Тикач щось буркнув, що мало означати: на діамантах він не розуміється.

— Вони трохи дешевші за південноафриканські.

— А котрі з них південноафриканські? Я бачу, ви на них знаєтесь.

— Моя дружина успадкувала кілька діамантів, І я біля неї трохи просвітився. Південноафриканські мають синюватий полиск.

— Майже всі камінці так блищать, юначе. Вони належать до коштовніших?

— З погляду колекціонерів. Це означає, що вони й справді коштовні, а втім, я не знаю.

— А скільки все це разом коштує? — запитав Тикач, мить помовчавши.

— Важко сказати, я ж не спеціаліст. Зрештою, ціна діамантів — це завжди таємниця. Їхня ціна, власне, визначається тим, наскільки досвідчений покупець і чи дуже йому цього камінчика хочеться. Для жінок вони завжди будуть дорожчі, бо вони їх завжди дуже хочуть.

Тикач відкашлявся, а потім сказав:

— Значить, грабунок?

— Якщо вірити Мальвіні, то це грабунок найвищого ґатунку. Отой жовтуватий має, мабуть, зо три карати.

— У кронах, юначе, у кронах! — палко вигукнув Тикач. Хтось постукав у двері. Тикач схопився з місця і загорлав:

— Нікого не впускайте без мого дозволу!

А заспокоївшись, наказав Трампусові замкнути двері. Та тільки той хотів це зробити, зупинив його.

— Ні, юначе, щоб замкнути двері, ви змушені будете одвернутись, а я… ні, я навіть на хвилину не хочу залишатися з цією гидотою без свідків.

— Ви гадаєте, що могли б спокуситися й узяти собі один камінчик?

— Не один, а вісім, щоб ви знали, — злісно засміявся Тикач. — Я не хочу, щоб потім сказали: «Тикач на хвилину лишався сам із тими камінцями, — чи не здається вам, що останнім часом він розкошує? Що п'є по вісім чарок бехерівки? Що купив собі шубу?» Я не хочу сказати, що такі плітки про мене поширювали б ви, але… Знаєте що? Я накажу, щоб нас замкнули. Щоб ніхто не зміг сюди вдертися і потім плескати язиком, що ми тут ділили здобич. — Він уже хотів був натиснути кнопку дзвінка, але рука раптом опустилась. — Це було б іще гірше, — вимовив здавленим голосом. — Знаєте що ми зробимо? Покладемо це все назад у мішечок. Потім складемо протокол і сховаємо в сейф. Спершу у наш, а на ніч… можливо, до великого сейфа в банку. — Він витер з чола піт.

— Але я справді дуже хотів би знати, — додав схвильовано, — яку вартість має те, що ми знайшли. Хоча б приблизно.

Трампус усміхнувся й на мить замислився.

— Той, на три карати, коштує приблизно вісімнадцять-двадцять тисяч крон.

— Не меліть дурниць! Такий миршавий камінчик! І до того ж, як ви самі казали, не зовсім повноцінний.

— Нещодавно я бачив подібний у вітрині в Рехнера, і коштував він вісімнадцять тисяч п'ятсот крон. А решта тридцять п'ять… — Трампус замислився. — Це, правда, лише так, на око, я не знавець, розумієте… одне слово, десь так на сто вісімдесят — двісті тисяч крон.

Здавалося, що скам'янілий Тикач зараз знепритомніє.

— Це більше як сто моїх місячних заробітків, — прошепотів він. — Тільки в одному мішечку ми маємо трофеїв на двісті тисяч крон. Мабуть, треба було б покликати ще когось із наших.

— Можна покликати навіть двох.

— Це добра рада, покличу двох. Знаєте, чим більше людей буде при цьому, тим менший риск… Але… — він мить подумав, — чим більше людей знатиме про це, тим більше буде розмов.

— Ми зобов'яжемо їх мовчати. Нехай заприсягнуться.

— Це вони зроблять з охотою. Навіть десять разів. І все-таки ще до вечора про це цвірінькатимуть усі горобці в Карлових Варах. Ви, напевне, помітили, що їх тут безліч і вони вміють чудово цвірінькати. Цілком можливо, юначе, що вже й зараз хтось шепче, що ми знайшли великий скарб і ділимо його між собою і що я вигнав людину, яка хотіла подивитися, чи нам щось не прилипло до пальців. Ви забуваєте, юначе, що майже всі чоловіки одружені. І що майже в кожного з них свербить язик. Що їхні дружини вміють витягти з них найпотаємніші думки. І що в тих жінок язики сверблять ще більше, ніж у їхніх чоловіків. І що в них є приятельки. А в тих приятельок також є приятельки. Ні, ні,— додав він рішуче, — присяги нічого не варті.— Потім накинувся на Трампуса: — Доброго клопоту ви мені завдали, нічого не скажеш!

Трампус мовчки згріб камінчики й поклав назад у мішечок. Потім розтулив долоні, потрусив рукавом і для певності ще дихнув на Тикача.

— Як бачите, я не потяг жодного камінчика.

— Нащо ви зробили це, юначе? Як ви зважилися без мого дозволу?

— Щоб ми нарешті зрушили з місця. Тепер зав'яжіть це, поставте хоча б службову печатку і складіть протокол. А тоді розв'яжемо ще ті три мішечки, що залишились…

— Ні, ні! — боронився Тикач. — Але щодо службової печатки, то це непогана думка.

— А я кажу, що розв'яжемо, — наполягав Трампус. — Повинні ж ми знати, що там є. Я вмираю з цікавості. А ви хіба ні?

— Я теж, — погодився Тикач. — Але ж це вибухівка. Я не можу дозволити, щоб у мене на столі валялася вибухівка.

— Ми зробимо це інакше, — мовив Трампус так авторитетно, що Тикач проковтнув свої заперечення. — Спишемо протокол, таємний, у трьох примірниках. Один залишимо собі, другий сховаємо для Клубічка, а третій після його схвалення надішлемо до міністерства. Копії запечатаємо й напишемо, що печатки не можна знімати без нашого дозволу. Але насамперед подзвонимо Клубічкові.

— Так я й знав, — майже вигукнув Тикач. — Навіщо йому дзвонити? Яке діло до цього вашому проклятому Клубічкові?

На превелику силу Трампусові вдалося нарешті переконати Тикача, що Клубічкові є до цього діло. Потім Тикач відрізав печатку з другого мішечка. В ньому було сорок вісім діамантів, чотири з них були більші за той найбільший із першого мішечка; Трампус на око оцінив вартість другого мішечка у двісті вісімдесят — триста тисяч крон.

Тикач видав якийсь дивний звук, а потім майже прохрипів:

— То, виходить, ми вже маємо тут майже півмільйона. — Хвилину він споглядав ті камінчики, мов небезпечні мікроби. — Але ж це просто аморально, — вимовив він, трохи оговтавшись, — півмільйона… А в мене, юначе, зараз лежить у гаманці дев'яносто крон. Дев'ять днів не маю права ковтнути бехерівки… навіть тоді, коли смертельно втомлений.

— Я не маю на це права вже другий місяць, — зауважив Трампус.

Тикач підвів голову. Вигляд у нього був такий, ніби він випив сім чарок бехерівки.

— Що ви сказали, юначе? Ах, так. Але то вже щось інше. — Він погрозив камінчикам. — Я кажу, що це аморально. — Зненацька засміявся. — Отже, ми випередили Клубічка. Адже так, юначе? Куди йому до нас із тими крихтами з консерваторії, ха-ха!

Трампусові вже набридло слухати те його «ми», «ми» й «ми».

— Ви повинні визнати, що мені пощастило.

Тикач уже так звик до думки, що знайдений скарб був їхньою спільною справою, що кинув на Трампуса щиро здивований погляд.

— Тобто як це вам пощастило? Що ви маєте на увазі?

— Адже це я його знайшов, — відрубав Трампус.

— Може, вам і справді так здається, юначе, — відповів різко Тикач. — Ви таки були першим. Власне, майже першим.

— Майже? — вражено запитав Трампус.

— Першим був, коли не помиляюсь, ваш Гашек. Якщо хтось і знайшов, то це він. Знаю, що ви хочете сказати. Що скарб, схований під пеньком, знайшов не той, хто за пеньок зачепився, а той, хто пенька викопав. Це так. Але ж, юначе, ви самі казали, що це було на складі старих речей.

— Ви казали, що тут багато горобців. Звичайно, що за годину після того, як Гашек розповів би, що бачив на складі, це розлетілося б по Карлових Варах. А потім про це довідалися б і вони. І прийшли б по обіцяного «Орфея», — заперечив Трампус.

— Можливо, — погодився зрештою роздратований Тикач. — Це не обов'язково, але події могли б розвинутися саме так. Мені в цій справі абсолютно не щастить. Ви тут довгенько промовляли, а зміст один: «Це знайшов я». Хай буде так. Це ваша знахідка. Якщо хочете, я можу письмово підтвердити. Але знайшли ви це тут, у моїм окрузі.

— Гаразд, не будемо сваритися казна-чого…

— Авжеж, коли б ви мали з цього якусь користь, тоді інша річ. Якби вам перепала якась частка. Хоча б десята. Але вам дістанеться дірка з бублика. Ви знайшли цей скарб, юначе, це правда, але це ваш службовий обов'язок. А тому не одержите нічого. Навіть цих порожніх мішечків. Держава оплачує нам нашу службу— як, це ми тут обговорювати не будемо — і все. Отак-то, юначе: коли щось не вийде, нас вилають і зроблять це охоче. А коли пощастить, то скажуть: «Ти виконав свій обов'язок і до побачення». Про мене, хай і так, хоч я й не матиму права цілий тиждень навіть лизнути бехерівки.

— Мені вона теж до вподоби, — сказав Трампус.

— Вам? Вам добре казати, коли ваша жінка має діаманти і рояль, А моя, — тут він ніби щось проковтнув, — моя жінка має дулю, а не діаманти. І рояль вона теж хотіла б мати.

— Вона грає?

— Ні, але в квартирі є трохи вільного місця, і їй спало на думку, що непогано було б придбати рояль. Так, юначе, жінок ми ніколи не зрозуміємо, не знаю, як ви, а я — ні. Та що вдієш? Старша генерація змогла пробратись у глибини Африки, а ми — хіба у глибину душі наших жінок. А тепер давайте заглянемо в третій мішечок, га?

Трампус не заперечував, і Тикач одрізав печатку й висипав усе, що було в мішечку, на стіл. Цього разу то були не діаманти. Насамперед на стіл упали три старанно загорнуті у вату предмети. Обережно розгорнувши їх, Тикач із Трампусом витріщили очі: то були три перлини, одна звичайного кольору, але дуже велика, друга — майже чорна, як ебен. А третя мала яскраво-рожевий відтінок. І всі три були більші за ніготь на мізинці.

— Господи боже мій! — простогнав Трампус.

— Що це? — запитав Тикач. — Про такі речі я й уявлення не маю. Бачив хіба кілька перлин, які продають у ювелірному магазині.

— За рідкісні екземпляри платять шалені гроші. Їх дуже мало, і продають їх на аукціонах.

—І саме отакі?

— Так. Чорних перлин у світі небагато.

— А рожевих?

— Тих, гадаю, ще менше. Тикач хвилину помовчав.

— Ну й шахрай був отой старий Кодет. Такі речі! Де він міг їх роздобути?

— Для такого ділка, як він, все було дуже просто. У Карлових Варах завжди можна купити найшикарніші в світі речі. Моя дружина до заміжжя купувала хутра тільки тут.

— А ваша дружина розуміється й на перлах?

— Думаю, що так. Бачите, вона малює і, як художниця, полюбляє все гарне.

— Чи не хочете ви цим сказати, що теж колись були гарні? Якщо й були, то дуже давно.

Трампус знизав плечима.

— Як би там не було, а вами б вона не зацікавилась, навіть якби ви повісили собі на шию цілу низку перлів, що лежать отам під шаром вати.

Під трьома великими перлинами й справді був цілий шар звичайних, штук із шістдесят.

— А ці дешевші? — запитав Тикач.

— Звичайно.

— А скільки може коштувати все це разом? — поцікавився Тикач.

— Важко сказати, я знаю про такі речі лише від Мальвіни, вона має намисто з перлів, не з штучних, а зі справжніх.

— Що, спадщина?

— Подарунок від батька, перш ніж устиг розоритися. Там щось із дев'яносто штук. Якось я її запитав, скільки це може коштувати. Зараз, відповіла вона, йому ціна близько ста тисяч крон.

— Мало, — розчаровано зауважив Тикач.

— Чому мало?

— Ну, для вашої дружини це досить, юначе, навіть більше, ніж досить, але я, бачте, плекав надію, що нам пощастило знайти скарб принаймні на мільйон крон. — І розчаровано додав — Щонайменше!

— А знаєте, Тикач, ви, можливо, й не помилились. Бо ті три перлини, що їх Кодет окремо загорнув у вату, можуть коштувати близько мільйона.

— Вони вам подобаються?

— Мені ні, але жінки за ними просто шаліють.

— Ну, тут уже нічого не вдієш. Коли жінка забере собі щось у голову… Отже, це може коштувати мільйон?

— З тими діамантами — напевне, — ствердив Трампус. Тикач узяв мішечок, позначений цифрою IV, і зважив його у руці.

— Знаєте, юначе, мене вже, власне, й не цікавить, що тут є. Адже я маю вже свій мільйон.

— Там золото? — запитав Трампус. Тикач провів по мішечку пальцем.

— Я б не сказав. Скоріше знову камінчики. І досить багато. Чуєте, як хрустять? Їх тут достобіса.

Тепер уже Трампус заходився коло мішечка, відрізав зелену печатку і висипав вміст мішечка на стіл. На цей раз кожен камінчик було дбайливо закутано в чохлик із червоної шкіри. Не знявши ще й першого чохлика, Трампус зауважив:

— А ви, Тикач, здорово осоромились. Тут, певно, найцінніші камінці того…

— Старого злодія! — майже вигукнув Тикач. — Цього він не міг добути чесною працею, навіть коли б заробляв по сімдесят відсотків на своїх торгових операціях.

Трампус тим часом зняв перший чохлик.

— Рубін, — прошепотів він. — Боже мій, але який! Камінь-самець! Зроду не бачив такої краси!

Тикач здивовано зиркнув на нього:

— Краси? Отой червоний камінчик? Самець? Хіба камінці поділяються на самців та самок?

— Бачите оту цятку всередині камінця? — вів далі Трампус, не слухаючи його. — Вона світиться, як чарівний ліхтар. Це камінь-самець.

— Здається, ви й справді знаєтесь на цьому, юначе. А ціна? Мене цікавить ціна.

— Це не можна одразу визначити. Десь від п'ятдесяти крон до десяти тисяч.

— Кажете, десять тисяч? — вигукнув Тикач і швиденько полічив чохлики. їх було п'ятдесят три. — Якщо те, що ви кажете, правда, то їх тут… щонайменше на півмільйона! Але ж хіба можуть оці кілька камінчиків коштувати півмільйона?

— Якщо це йде на аукціон, то зацікавлені накидають ціну. Часом значно. Є люди, які вважають оці камінці ціннішими за діаманти…

— Вони таки й справді красивіші…

— Отож за такий камінець можна одержати десять-двадцять тисяч. Це вже як пощастить… — Він витяг ще один камінець. — Сапфір! — вигукнув побожно. — Ніколи не бачив чогось кращого. Щоправда, я особливо полюбляю синій колір. Це також самець, бачите он ту майже непомітну ясно-брунатну цятку?

— Ну, бачу. Але ціна, юначе, ціна?

— Як і в рубіна. А може, й іще більша. Та ви вже мені не докучайте з тими цінами. Адже я вам сказав. Може, п'ятдесят крон, а може, й двадцять тисяч.

— Якщо це так, то, виходить, ми маємо ще один мільйон?

Трампус люто зиркнув на нього і заходився розпаковувати інші камінчики. Боже! Опал і ще п'ять опалів, смарагд завбільшки з пташине яєчко, що мерехтів зеленим блиском, знову два рубіни, шість необроблених сапфірів… Коли все це опинилося на столі, їм здалося, що камінчики моргають до них, сміються, радіючи зі свого визволення. Трампус мимоволі засунув руки в їх мерехтливу купу, але відразу вийняв їх і показав Тикачеві, що жоден камінь не заліз йому під ніготь.

— Гаразд, — сказав Тикач, байдужий до того блиску, — Я хотів би лише знати…

— Скільки все це приблизно коштує?

— Коли ваша ласка, юначе, то я справді був би не проти. Бо, правду кажучи, мені крони набагато миліші, ніж оті аукціонні примари.

— Так може казати хіба варвар! — обурився Трампус. — Крони! Краса набагато цінніша, ніж крони.

— Ну що ж, — усміхнувся Тикач, — я запропоную Петровіцькому, щоб вам замість зарплати видавали троянди. Хоча, як би там не було, усе це належить Празі.

— Авжеж, — погодився Трампус.

Тикач буркнув щось про стару матір міст, але раптом йому на думку спала нова турбота.

— Так, але щоб вона могла все оце взяти, його треба якось їй передати.

— Хіба це справді буде так важко зробити?

— Важче, ніж зараз пообідати. Адже скоро четверта година.

— Невже? Я й не помітив, що минуло стільки часу.

— Бо ви, мабуть, ситі від споглядання тієї краси, але в мене варварський шлунок, і мушу сказати, що я вже добре-таки зголоднів.

— Я також.

— Коли людина голодна, вона повинна наїстися. Знаєте що, юначе, ходімо до закусочної-автомата, це недалеко звідси.

— Чудово. Хоча там, мабуть, уже не буде нічого дієтичного.

24

Тикач узяв капелюха й сказав:

— То ходімо.

— А протокол? — зупинив його Трампус.

— Ага, так, протокол, — згадав Тикач і хотів уже знову сісти до столу, Але потім махнув рукою і сказав: — Тепер на черзі шлунок, а протоколи зачекають. Це потребує часу. Ці два-три мільйони будь-як не оформиш. Протокол має бути ефектним, щоб у панів нагорі аж слинка потекла. Ми маємо позаписувати силу-силенну різних граф. Роботи, мабуть, вистачить години на три. Як ви гадаєте?

Трампус погодився:

— А може, й на більше.

— Отож. Але до того часу шеф тутешньої служби безпеки вмер би з голоду. А тому ходімо перекусимо трохи, а потім повернемося сюди й утнемо цю штуку.

— Може, в тому буфеті знайдеться хоча б холодне курча, — уголос подумав Трампус.

Тикач усміхнувся.

— Я б не сказав, що не їм курчат через те, що вони гарненькі і мають право на життя; я не їм їх тому, що вони мені не смакують. Знаєте, що я собі замовлю, юначе? Ошийок, молодий, із прорістю. І кухоль пива. В тому буфеті буває часом будейовицьке пиво. Це зразу видно, бо тоді там стоїть черга.

— Як ви можете їсти такі важкі й нездорові страви! — з відразою вигукнув Трампус.

Тикач засміявся:

— Кому що подобається! А ще я вам скажу ось що: в тому буфеті готують на обід юшку з хляками. Не знаю, як той кухар це робить, але юшка виходить у нього така чудова, густа, приємно легка й ніжна. А хляки як зготує — ну то вже справжній делікатес!

А коли Трампус холодно зауважив, що гидує юшкою з хляками, як стравою просто нечистою, Тикач знову засміявся й завершив свій панегірик словами:

—І так приємно пече! Він кладе туди червоного перцю з якоюсь домішкою, а з якою — нізащо в світі не хоче признатись. А тепер справді ходімо, бо я голодний, як вовк!

— Цю знахідку ви сховаєте в сейф? — запитав Трампус, радий, що тема розмови змінилась.

— Звичайно, — відповів Тикач. — Куди ж іще? Ось у цей, що стоїть у кутку кабінету.

І тут вони обидва раптом занепокоїлись, і хвилювання їх дедалі зростало. Почалося з того, що Тикач підійшов до сейфа, відімкнув його і попросив Трампуса, щоб той подав мішечки, а Трампус на це щось мугикнув.

— Вам це не до вподоби? — спитав Тикач.

— Бачте…

— Господь бог створив сейфи, певно, саме з такою метою?

— Безумовно, але…

— Я почекаю, поки ви, нарешті, спроможетеся щось сказати, — холодно мовив Тикач.

— Бачте… Сейф, це, певна річ… Але ж тут, мабуть, більш як два мільйони…

— Ну то й що? — здивовано спитав Тикач.

— Що, коли хтось візьме цей невеличкий сейф та й винесе, поки ви уминатимете ошийок та юшку з хляками?

Тикач глянув на Трампуса, потім на малий сейф, сплюнув і сказав:

— Цілком можливо. Це було б небачене зухвальство — винести сейф із кабінету шефа «четвірки», але… — Він зачинив сейф, став біля вікна й почав механічно барабанити пальцями по письмовому столу. — Це, звичайно, майже неможливо, але теоретично кажучи — що таке, власне, неможливе? Що, коли б це все ж таки сталося? Ми мали б неприємності.

— Ми? Ви, певно, хочете сказати, що ви мали б неприємності?

— Нічого такого я не хочу, сказати, бо мали б неприємності ми обидва. «Треба було хоч вам покрутити мозком, — сказали б вам, — коли вже Тикачеві потьмарилось у голові». Знаєте що, юначе, я здам усе це у великий сейф. І поставлю біля нього варту.

— Це вже краще, — відповів Трампус. — Але та варта мені дуже не подобається. Питаєте чому? Та тому, що це все одно, що піти на горобців з гарматою. За хвилину почались би розмови спершу тут, а потім і в усьому місті, що ви замкнули там великий скарб, прихований від уряду. Ні, Тикач, так не можна. Спершу ми мусимо скласти протокол й аж тільки тоді зможемо сховати все це у великий сейф.

Тикач люто бликнув на Трампуса.

— Знаєте, хто ви, юначе? Негідник! Хоч ви й маєте рацію, але саме тепер, між четвертою і п'ятою, ми дістали б там юшку з хляками. — Він ще хвилину подумав. — А мені страшенно закортіло її з'їсти. Як вагітній жінці. Я мушу її з'їсти, інакше за себе не ручуся. Знаєте, як ми зробимо? Зовсім просто. Заберем це все з собою в буфет, наїмося добре, не спускаючи з чемодана очей, а тоді повернемось назад і складемо протокол. Що я ще хотів сказати — чи є у вас револьвер?

— У «Бразілії»…

— То я вам позичу свій, — Тикач висунув шухляду письмового столу і простяг Трампусові револьвер. — Це про всяк випадок. А тепер ходімо, бо я зараз завию з голоду.

Буфет був зовсім близько, на розі вулиці Масарицької. Домовились, що першим піде по страви Тикач.

— Якщо буде курча, то візьміть мені,— попросив Трампус.

— Візьму, — кивнув Тикач, і очі в нього так і засяяли, коли він побачив, як дівчина наливає в тарілку його улюблену юшку.

Трампус стеріг чемодан. Тикач узяв ще два солоних рогалики й повернувся до столика.

—Є в них курчата? — запитав Трампус.

— Які курчата? — вимовив Тикач з повним ротом. — А рогалик сьогодні недопечений… Ах так, курча для вас! Знаєте, юначе, я так зголоднів, що бачив там тільки тарілку з юшкою. Ідіть туди, може, щось там знайдете, але заждіть, будь ласка, поки я доїм. Тоді мені легше буде стерегти.

Трампус віддано чекав, та коли тарілка спорожніла, Тикач проголосив, що так само, як є два види кипіння (одне несправжнє, а друге справжнє, коли вода не булькає, а вирує), так само й у нього з'явився тепер другий голод — на ошийок.

— Потерпіть іще хвилинку, юначе, я одразу ж повернусь. І курча вам принесу, аби ви не казали, що я думаю тільки про себе.

Проте за хвилину Тикач повернувся, лаючи буфет, на чім світ стоїть. Ошийок є, але холодний. А чого вартий холодний ошийок? Тож довелося задовольнитись сардельками.

— А курча? — спитав голодний Зденек.

— В чому річ? — накинувся на нього розлючений Тикач. — Курча? Знаєте, юначе, я зараз почуваю таку суміш голоду й люті, що зовсім забув про нього!

Тут одна з двох молодих дам, що сиділи коло них, сказала своїй сусідці:

— Курчат більш нема, я взяла останню порцію.

Трампус докірливо подивився на Тикача:

— Коли б не ваша суміш голоду й люті, то ця остання порція дісталася б мені.

— Кінець кінцем, — насмішкувато відповів Тикач, запхнувши в рот півсардельки з гірчицею, — хіба не все одно, кому вона дісталася — цій молодій дамі чи вам? Головне, що хтось цим курчам наївся.

Трампус пішов до буфету, але повернувся тільки з рогаликом. А повеселілий Тикач приніс собі ще й склянку будейовицького пива.

— Що за щасливий день! Навіть є свіже пиво! — і сказав, що з'їв би іще що-небудь, але якось уже до вечора потерпить. Відтак узяв чемодан і пішов з Трампусом до «четвірки».

Писання протоколу справді забрало багато часу. Закінчили десь аж після сьомої години вечора. І знову розгублено глянули один на одного. Спершу Тикач запропонував покласти коштовності у великий сейф.

— Там з ними нічого не повинно статися, — сказав він. — Адже в сейфі є сигнальний пристрій. Як ви гадаєте?

— Не знаю, — відповів Трампус. — За нормальних обставин, то звичайно… але не забувайте, Тикач, що тут ідеться про мільйони.

— Так, тут потрібна особлива обережність. — Трохи подумавши, Тикач сказав — Ми зробимо ось як. Я від сейфа не відійду ні на крок, буду його стерегти. А вранці, може, приїде той ваш Клубічко. Тоді вже разом порадимось, що нам далі робити з цією вибухівкою. Ідіть тепер десь поїжте і повертайтеся сюди.

— Щоб мені дуже хотілося, не можу сказати, — жалібно промовив Трампус, — але нічого іншого мені не лишається.

— Певно, ви тому й упираєтесь, — усміхнувся Тикач, — боїтеся, щоб під час вашої відсутності я не вкрав цей ваш скарб. А знаєте, це непогана думка! Роздобути авто; за дві години дістатися за кордон — і до самої смерті жити собі паном.

— Як вам не соромно! Тикач зареготав:

— Та було б соромно, якби я справді так думав. А я хотів перевірити, чи встоїте перед спокусою ви. Хотів запропонувати вам чесно поділитися по половині… А тепер ідіть. Щоб нам не було нудно сидіти, пограємо в карти. Перлина за кожен виграш, ха-ха! А втім, я й забув, що ви не відрізняєте туза від сімки!

— У вас, бачу, добрий настрій, — кисло зауважив Трампус.

— А чом би й ні! Хіба ви не знайшли на моїй території скарб? Хіба ми не втерли носа тій банді? Та й, власне, Клубічкові теж?.. Як бачите, причин для доброго настрою досить. А тепер уже йдіть.

Трампус послухався й швидко попростував до дієтичної їдальні, однак іще здалеку побачив, що й тут програв. У їдальні було темно. Пізно! Не зважившись з'їсти щось недієтичне, він засмучено повернувся до «четвірки». А Тикач був у чудовому настрої. Він стиха наспівував у кріслі біля сейфа, а на столі перед ним стояла пляшка бехерівки. Почувши про Трампусову невдачу, Тикач усміхнувся.

— Я вас зараз нагодую, юначе. Шкварок хочете? Справжні гусячі вишкварки, так і тануть у роті.

— Хочу, але не можу, — відповів Трампус. — Зрештою, я не бачу тут ніяких вишкварок.

Тикач мовчки відчинив сейф і вийняв з нього тарілочку зі шкварками. Шкварки! Трампус, сповнений пекучим гнівом, насипався на Тикача:

— Звідки вони тут узялися?

—Із сейфа, — невинно відповів Тикач. — Бо коли б я сховав їх у стіл, мої люди з'їли б їх. Як це вже не раз бувало. Почули б запах — правда ж, він чудовий?.. — Трампус невиразно щось пробурчав, — і сказали б, — з насолодою провадив Тикач: — «Ну, один шматочок… Ще один шматочок. Він од цього не збідніє. Та й не дізнається». І взяли б. Тільки, юначе, коли людина з'їсть одну шкварку — вона пропаща. Не голими жінками, а шкварками мав диявол спокушати Антонія. Тоді б він спокусився… Ну, а потім за цим законом узяв би ще одну. А тоді прийшов би товариш і взяв би й собі… Я добре знаю цю спокусу, юначе, і тому кажу вам, що тільки в сейфі шкварки в безпеці.

— Але не від вас, — ущипливо зауважив Трампус.

— Що правда, то правда, — признався Тикач, зовсім розвеселившись, — я знищу кожну гусячу шкварку, яку тільки побачу.

— Здається, ви маєте й бехерівку?

— Маю. А знаєте, чому я відкрив цю пляшку? З нагоди сьогоднішнього улову. Бачу в ваших очах запитання: «Звідки ж вона взялася, коли цей грубіян запевняв, що до наступної платні не має на ту животворну бехерівку ані гелера?» Це, юначе, якщо можна так сказати, — результат мого життєвого принципу. Я не знаю, як ваша, але моя жінка ніколи не скаже, що в неї є достатньо грошей, навіть коли б і могла сказати, що має їх досить, її охоплює якесь шаленство, і вона починає їх шукати. Десь так днів за п'ять перед платнею. Де вона їх шукає? У моїх костюмах і взагалі в моєму одязі. Поки я цього не виявив, винюхувала все, що я ховав на чорний день. «Тикачу, — сказав я тоді сам собі,— зваж на це й ховай свої резерви десь-інде». А це «десь-інде» означає тут, бо я міг би її заарештувати, якби вона прийшла винюхувати в кабінеті шефа карловарського управління безпеки. Та хоч би й спробувала, то в сейф однаково не добереться. А тому я й зробив його сховищем своїх резервів.

— Скільки ж тисяч ви там маєте? — зацікавлено спитав Трампус.

Тикач жалібно глянув на нього:

— Не смійтеся з бідного урядовця, юначе. Може, ви робите це через те, що ваша жінка розкидає тисячі, але я можу спромогтися хіба на якусь там десятку. Той мій резерв, щоб я вже вам до кінця висповідався, складається принципово з пляшки бехерівки і з конверта з сотнею крон про всяк випадок. Ось він! — Тикач показав конверт. — І поки вас тут не було, мені спало на думку, що цей випадок настав саме тепер. Я сказав собі: «Цю нашу щасливу знахідку слід відсвяткувати». Отож я й святкую. На здоров'я, юначе! — І Тикач налив Трампусові в чарку трохи золотистої, з різким і гіркуватим запахом горілки. — Оце і є наша карловарська бехерівка. Найкраще, що можна знайти в цьому місті. Чи наші джерела чогось варті, я не знаю, але за це джерело ручуся. Тож випийте.

Трампус відмовлявся, що він непитущий, що він лікується й алкоголь йому протипоказаний, але Тикач так довго його умовляв, що він нарешті сьорбнув, сподіваючись хоч трохи погамувати голод.

— Ну як? — запитав Тикач, утішаючись спогляданням падіння невинного дитяти.

— Непогана, — погодився Трампус. — Хоч я й не збираюсь її пити, бо я непитущий, однак мушу визнати, що ця штука мене зігріла.

— Крім того, вона вгамовує голод, — спокушав його далі диявол-Тикач. — Певна річ, що один ковток — це мало. Випийте, юначе, хоча б чарку, а тоді самі побачите, що голод ваш де й подінеться. Він знову налив собі чарку, підніс її й додав: — Якщо ви зараз не вип'єте, юначе, я ображусь.

Трампусові довелося допити чарку, та коли Тикач почав захоплено просторікувати на тему, що нема горілки над бехерівку, він зблід і тихо проказав:

— Мені, здається, недобре.

— Нічого дивного, — погодився Тикач. — Пити натщесерце…

— Але ж ви самі сказали…

— Так, юначе, я сказав, що бехерівка вгамовує голод. Але для цього в шлунку має бути фундамент, база. Хоча б два-три шматочки. — Він простяг руку до сейфа й подав Трампусові шкварку. Велику, чудову, рум'яну гусячу шкварку. Вона скидалася на гриб. Трампус боронився, як міг, доводив, що йому їсти гусячі шкварки суворо заборонено, але, випивши другу чарку, відважився, взяв шкварку й проковтнув. І тут ніби греблю прорвало: він брав шкварки одну за одною й запивав бехерівкою.

— Власне, — зауважив Тикач, — шкварки найкраще запивати плзенським пивом. Воно є в «Ганіці»! — Він, тріумфуючи, глянув на Трампуса. — Знаєте що, юначе, ми підемо туди. Там також е юшка з хляками. Хоч і не така смачна, як у закусочній, але нічого. Вставайте, ходімо. Так чи інакше, вам треба попоїсти й добре випити, боягузе ви нещасний.

Трампусові здавалося, ніби в нього вже виросли крила, і він не дуже боронився. Тримаючись за руки, вони вийшли на вулицю. Але там Трампус раптом зупинився, взяв Тикача за лацкан і з докором сказав:

— А чемодан?

— Який чемодан, що ти мелеш? Який чемодан?

— Че-че-модан із скарбом, — пробелькотів Трампус.

Тикач якусь мить тупо дивився на нього, а потім похитав головою.

— Твоя правда, юначе, я про нього зовсім забув. Почекай, я замкну його в сейф й одразу ж повернусь. — Але він повернувся, тримаючи в руці чемодан. — Все-таки я не був би спокійний, коли б залишив ті камінчики там. Ось вони, юначе, — бачиш? До «Ганіки» два кроки, візьмемо його з собою й будемо стерегти, адже ми пробудемо там усього кілька хвилин.

Але пробули вони там майже дві години, бо Трампус відчув неймовірний голод і замовив дві порції юшки з хляками, а тоді ще порцію гуски (саме ту найжирнішу її частину, яка зветься «єпіскоп»), а щасливий Тикач узяв три кухлі пива, порцію вареної свинини, яку запив іще одним пивом і наостанку — чорною кавою. Тільки після цього вони вийшли на вулицю.

— Ну, як ти себе почуваєш, юначе? — запитав Тикач.

— Чу-чудово, — відповів Трампус. Тикач на мить замислився, а тоді сказав:

— Якщо не помиляюсь, ми перейшли на «ти». Гадаю, що можна б так і лишити — «ти» коротше, ніж «ви». А знаєш, Зденеку, чому все так добре скінчилося? Бо ти був при цьому. Ти щасливий, юначе, а мені не везе.

25

Вранці Клубічко знайшов їх біля сейфа. Добре-таки поморочився, поки до них добився, бо Овтрата, що чергував у коридорі, ніяк не хотів його туди впускати. Мовляв, панове Тикач і Трампус мали вчора вночі добрий улов і тепер сплять.

— Я хотів би знати, що, власне, сталося, — мовив задумливо. — Тут уже ходять різні чутки, але мені не віриться.

— Які чутки? — запитав Клубічко, він починав уже хвилюватися.

— Що наші пани знайшли скарб. Нібито великий.

— Облиште. У наш час скарбів не буває.

— Але вони таки справді знайшли! Про це в нас тільки й розмов. Пан Трампус щось приніс у чемодані і, наскільки мені відомо, знайшов це в підвалі під «Вільгельмом Теллем». Відтоді пан Тикач і пан Трампус нікого до себе не впускають.

Перед тим як прийти до Тикача, Клубічко побував у Трампуса в пансіонаті й довідався там від пана Гашека таке, в що й досі не хотів вірити. Що Гашек показував Трампусові якийсь рояль на складі під «Вільгельмом Теллем», а потім на прохання Трампуса передав йому туди чемодан, у який Трампус нібито поклав дванадцять знайдених у роялі запечатаних мішечків, що Трампус у супроводі трьох поліцейських відніс чемодан до поліцейського управління, і в ньому виявився скарб — більш як вісім мільйонів крон. Коли Клубічко витріщив на нього очі, Гашек додав, що дуже радий за пана Трампуса, бо він така добра й мила людина, навіть не віриться, що він служить у поліції, і Гашек не сумнівається, що Трампус віддячить йому за те, що він навів його на слід скарбу. Адже згідно з законом, той, хто знайшов, має право на десяту частину знайденого, і наскільки він знає пана Трампуса, той напевне віддасть половину винагороди йому. Тоді Клубічко подумав, що Гашек меле просто так, але тепер зрозумів, що, очевидно, в його словах є частка правди. Здається, Трампус таки й справді знайшов позначеного «Орфея». Ніби вгадавши його думки, Овтрата додав:

— У мене таке враження, що наші пани й справді знайшли скарб, бо той старий негідник Віртер не мав уже часу його вкрасти.

Розповівши все, він впустив Клубічка до кабінету, де стояв сейф, і Клубічко одразу ж мав змогу переконатись, що вчорашні суперники були вже на «ти». Він вислухав їхню історію і, похваливши, трохи охолодив їхній ентузіазм словами:

— Сподіваюсь, що нам пощастить і надалі.

— Тобто? — вигукнув Тикач. — У чому нам повинно ще пощастити? Чи ви маєте на увазі той третій рояль «Біля Дечинської брами»?

— Так, але крім того, є ще два найважливіших завдання. Насамперед треба спіймати банду, і то раніше, ніж вона довідається про вашу знахідку, як досі довідувалась про кожен ваш крок. Це нам, можливо, й пощастить. А головне — ми повинні перехитрити нашого найгіршого ворога — наше славне міністерство внутрішніх справ. Гадаю, ви навіть у стані найбільшої радості не забули, що порушили чіткий і суворий наказ нашого начальства: не робити нічого, що могло б роздратувати місцевих нацистів. А ви, ж розумієте, як роздратує їх те, що ви захопили скарб, який, власне, належить їм.

— Як це їм? — визвірився на нього Тикач. — Адже скарб належав тому старому злодієві Кодетові!

— Скарб і досі належить Кодетові,—поправив його Клубічко. — А якщо його нема вже на світі,— а це, здається, так, — то всі юридичні права зберігаються за його спадкоємцями — дружиною і дочкою. А вони, як відомо, обидві живі й здорові. Ті жінки, — невблаганно вів далі Клубічко, — могли б, власне, цілком відкрито претендувати на скарб. І якщо вони досі цього не зробили, то тільки тому, що тут не обійшлося без нечистої сили. Неважко вгадати, що то за нечиста сила — вона зветься гестапо. Можливо, вони пішли цим шляхом, щоб перехитрити Віртера, який претендував на свою частку. Певно, це й був початок історії: спроба усунути Віртера, який не відмовлявся від своїх претензій, бо тільки йому було відомо, де сховано скарб. Тепер, завдяки вам, скарб знайдено, і Віртерові претензії відпадають. Проте становите обох спадкоємців усе ще непевне. З приємної розмови, яку я мав на цю тему з паном Петровіцьким, можна зробити висновок, що Кодета примусили в концтаборі сказатн, куди він сховав скарб. І гестапо послало шукати його жінок. Чому? Бо коли б вони прийшли самі й сказали, що Кодет повідомив їм, де сховано скарб і послав їх по нього, ми могли б поставити їм досить неприємні запитання. Наприклад, де і коли їм це сказав Кодет? Чому він не приїхав сам? Таких запитань гестапо не любить. Тому воно й вирішило йти манівцями. А жінки, коли б вони зустрілися з труднощами, про які я вже згадував, дістали б у Німеччині свідоцтво про Кодетову смерть. Наприклад, що він помер на морському курорті від сонячного удару. І коли б вони таке свідоцтво пред'явили, ми змушені були б видати їм скарб, як повноправним спадкоємцям. А вони віддали б скарб у гестапо і одержали б із нього якусь частину. Ясно?

— Віддати скарб гестапо? — вигукнув Тикач. — Та краще вже кинути його в річку!

— Отож і треба шукати вихід, щоб не кидати його в річку.

— Але який? — втрутився Трампус, у якого й досі ще тріщала голова.

— Щодо рояля, то тут ми щось придумаєм. Адже на ньому була записка, що це майно готелю «Пупп». Певно, це якраз той рояль, який збирався продати «нишком» Герберт Штраус.

— А це ще хто такий? — вигукнув Тикач.

— Колишній управитель готелю «Пупп». Той, що втік до Німеччини, коли його звинуватили в розтраті. Добре було б зробити так, щоб «Пупп» одержав свій рояль назад. Певна річ, без скарбу. Але, на жаль, це неможливо, Тикач, бо ось цей благородний юнак вплутав сюди одного з ваших людей. Певно, боявся, щоб ви не запідозрили, що він приховав частину скарбу для себе. Коли вже по місту пішли чутки про те, що ви знайшли щось у роялі, таке рішення для нас не підходить.

. — Які чутки? — здивувався Тикач. А почувши, що Клубічко довідався від Овтрати й Гашека, похнюпився. — Так, з цього вже нічого не вийде. Треба шукати іншого виходу. А якого? Ось якого: ми віддамо скарб державі й пояснимо, як його знайшли.

— Один французький король сказав: «Держава — це я». Сьогодні в нас це міг би сказати Петровіцький, який суворо звелів вам ні в чому не чинити перешкод карловарським нацистам. Я вже уявляю собі найближчі події: ті дві жінки та їх спільники дізнаються, — якщо досі ще не дізналися, — про Трампусову знахідку. Вони телеграфують до Німеччини й отримують свідоцтво про смерть Кодета, ще й із зворушливою приміткою, що все своє майно, сховане в роялях «Орфей», він відписав своїй колишній коханій дружині і ще більш коханій донечці. І все це вони подадуть панові Петровіцькому. Чим це закінчиться, вам, певно, не важко здогадатися. Ні, ні, хлопці, це треба зробити інакше.

— Але як? — з відчаєм запитав Трампус. — Коли б хоч та голова не тріщала так!

— Бачиш, Зденеку, в яку халепу ми через тебе вскочили, — зловтішно зауважив Тикач.

— Спокійно, — озвався Клубічко. — Може, ми щось таки та придумаємо. — Він засміявся: — Хлопці, я вже дещо зробив, щоб допомогти добрій справі, і мушу сказати, що мені вперше довелося виступити проти держави в інтересах держави. Але нам треба поспішати, поки справа не набула ще більшого розголосу.

— Нічого! — вигукнув Тикач. — Я вже знайду спосіб, як заткнути своїм людям роти.

— Йдеться не лише про ваших людей, а й про Гашека з «Бразілії». Він мені вже розповідав, що Зденек збирається відвезти до Праги вісім мільйонів, знайдених у роялі, і що він попроситься цього у військової комендатури бронемашину. До речі, голубе мій, приготуйся до того, що він зробить тобі певні пропозиції.

— Які?

— Я ж казав, — не слухаючи його, засмучено шепотів Тикач, — що карловарські горобці не позбавлені фантазії.

— Та ще й окриленої,— підхопив Клубічко. — Які пропозиції? — Він обернувся до Трампуса. — Ну, власне, як на його погляд, то цілком зрозумілі. Гашек глибоко переконаний, що це він знайшов скарб. Цього не можна зовсім заперечити. Адже це він сказав, що бачив рояль на складі під «Вільгельмом Теллем».

— Ми його так чи інакше знайшли б, — буркнув Тикач.

— Можливо. Проте той добряга міркує так: «Я сказав про рояль, а він знайшов там скарб. Коли б я не сказав, він би не знайшов тих десяти мільйонів».

— Що? Десяти? Але ж хвилину тому їх було вісім! Тикач махнув рукою:

— На це не зважай, юначе, бо до вечора сума виросте до двадцяти мільйонів. Це як мінімум!

— Так, так, я гадаю, що межею зростання розмірів скарбу буде п'ятдесят мільйонів, — сказав Клубічко. — Люди полюбляють круглі числа. Пан Гашек розміркував приблизно так: «А тепер скажіть, шановний і дорогий пане, що з цього матиме пан Трампус?»

— Він має рацію, — мимоволі зловтішно підтвердив Тикач. І ляснув пальцями: — Ось що він матиме з цього!

— Чого доброго, мене ще запідозрять у тому, що я щось приховав, — жалібно сказав Трампус.

— На це ти теж мусиш зважати, юначе, — задоволено крекнув Тикач.

— Що було б, — імітував далі Клубічко Гашекову промову, — якби цей скарб знайшов я? А те, що я б його повернув.

—І теж не одержав би нічого! — сердито вигукнув Тикач.

—Ідіть, Тикач, і переконайте його в цьому. А він певен, що одержав би щонайменше десяту частину. І віддав би половину Зденекові, як його частку. А потім він сказав ще буквально таке: «Отак я і зробив би, і тепер кожен з нас мав би по чотириста тисяч у кишені». Я знаю, що ви хочете сказати, Тикач, але йдіть і спробуйте його переконати самі.

— Ви зовсім не вгадали, що я думаю. Мене, слово честі, завжди дивує, що такі люди вбачають у великих грошах. Це ж просто баласт! Якось я уявив собі, що така людина зробила б, якби виграла, скажімо, сто тисяч. Я знаю одного, що виграв у лотерею двадцять тисяч. Одержавши виграш, він перш за все розбив жінчину шафу, що не знати чому була йому як сіль у оці, потім поїхав з дружиною до Праги й там розтринькав ті двадцять тисяч до останньої крони на різні непотрібні речі. Між іншим, купив також і мотоцикл. А через кілька днів, повертаючись додому, на крутому повороті розбив мотоцикл, а разом з ним і голову своїй дружині. Її ще й досі склеюють. За чотириста тисяч можна, звичайно, казитися у вищому стилі. Людина купує собі першокласне авто, будує дачу й умебльовує квартиру. Потім одного чудового дня машина потрапляє в аварію, дачу обкрадають, а квартира його вже не тішить, бо він побачив у когось іще краще вмебльовану. А ми ще маємо з ним клопіт, бо треба розшукати злодія. Ні, хай воно горить, те багатство, цур йому! Клубічко знизав плечима.

— Так, але переконайте в цьому Гашека. Наше щастя, що він не нацист.

— Боронь боже, — злякано мовив Тикач. — Справді, це наше щастя.

— Будемо сподіватись, що ті не дізнаються про це так швидко, — не дуже впевнено сказав Клубічко. — Нам треба буде ще порадитись. А може, ви дозволите й мені глянути на той скарб? — А що Тикач і Трампус не заперечували, Клубічко додав: — Хлопці, скільки ви знайшли діамантів у першому мішечку?

Тикач глянув у протокол і відповів, що тридцять шість.

— Отже, ви помилились, — спокійно зауважив Клубічко, перелічивши, — їх тут тридцять п'ять.

Обмінявшись недовірливими поглядами з Трампусом і перелічивши камінці, Тикач виправив протокол. Оглянувши усі коштовності, Клубічко сказав, що час усе це замкнути й піти до кав'ярні. Тикача покликали до телефону, і Трампус, скориставшись цим, сказав Клубічкові:

— Такого ще не було, щоб я, рахуючи до тридцяти шести, помилився.

— А ти й не помилився, хлопче, — усміхнувся Клубічко і витяг з кишені невеличкий, гарненький діамант. — Оце і є той тридцять шостий. Піди до ювеліра, попроси його вставити в шпильку для галстука і, коли їхатимеш звідси, подаруй Гашекові. Можеш йому сказати, що це скло. Оце перший раз у житті, Зденеку, я краду взагалі, а довірене мені майно — тим більше. Але мушу сказати, що трохи правди в Гашекових словах таки є. Чому б йому щось не мати із нашого улову? Адже цих діамантів там до біса.

— Але закон… — почав Трампус.

— Справедливість вища, ніж закон, любий хлопче. Закон — це лише технічне й не завжди вдале здійснення справедливості. А Гашек переконаний, що це справедливо. Я міг би, власне, виправити хибу наших інструкцій і поцупити ще щось на пам'ять для тебе і Тикача, але ж ми міркуємо й почуваємо інакше, ніж Гашек, а тому від такої пам'ятки можемо відмовитися.

Трампус ще трохи повпирався й нарешті дав себе умовити.

— Від цього всього я страшенно зголоднів і думаю, що охоче з'їв би тарілку юшки з хляками.

— Юшки з хляками? — злякано вигукнув Клубічко. — Але ж лікар приписав тобі сир, а не юшку з хляками.

— Так от, щоб ви знали, нелюде, — гордовито признався Трампус, — я їв учора — чи це було вже сьогодні? — не лише юшку з хляками, а й жирну гуску. І, як бачите, здоровий, як рибка. Більше не дам морити себе голодом.

— Це ти додумався, певно, тоді, коли перейшов з Тикачем на «ти»?

— Ще до того. Тоді, як сьорбнув бехерівки.

— Ти пив бехерівку, ти, непитущий?!

— Ще й пиво, коли хочете знати. Хочу сказати, що бехерівка і гусячі шкварки…

— Гусячі шкварки? — зовсім перелякався Клубічко. — Ти їв ще й гусячі шкварки?

—Їв. Але ваші сподіванки марні, Клубічку, ми з Тикачем до крихти з'їли все, що було в тарілці у сейфі.

— У сейфі? Це ховається в сейфі? Є там іще щось?

— Тільки скарб.

— Ну, це, звичайно, табу, — засмучено сказав Клубічко.

— А тепер скажіть мені, як це ви примудрилися вкрасти з купки діамантів, з якої ми не спускали очей, один камінчик?

Клубічко всміхнувся:

— Любий хлопче, який же з мене був би учень, коли б я не навчився бодай чого-небудь від своїх друзів, що живуть із крадіжок? Це дуже просто, Зденеку. Коли ви рахували, я поглянув у вікно. Рефлективно ви теж туди подивились. На якусь долю секунди. Цього мені вистачило, бо я свій трюк підготував заздалегідь і, рахуючи, кидав камінчики на край столу. Потім досить лише стукнути знизу — і річ, яку ти хочеш мати, впаде тобі у підставлену знизу другу руку. Але це все дрібниці, головне, як зробити так, щоб Тикач теж відчув радість мисливця. Мушу признатися: мені імпонує, як він зносить свої невдачі. Ти знайшов одного позначеного «Орфея», я — другого, а він — нічого.

— Що ж поробиш, як йому не трапилося нагоди, — мовив Трампус трохи нещиро.

— От і треба посприяти, щоб вона трапилася хоча б тепер, — наполягав Клубічко. — 3 тим роялем «Біля Дечинської брами» щось не так. Чого туди ходила Ізабелла? Може, там і справді щось є.

— Там нема абсолютно нічого, — запевнив його Трампус. — То «Петроф», а не «Орфей». Тикач його вже обстукав біля планки й нічого не знайшов.

— Біля планки… — задумано повторив Клубічко. — А може, скарб сховано в іншому місці. Щоб бути спокійним, погляньмо ще раз. Саме сьогодні.

— Разом з Тикачем?

— Найкраще було б узяти і його. Але спершу я б хотів подивитися на той «Петроф» із тобою. Ходімо туди негайно. Чому? Бо ти мені казав, що Тикач там якось бачив Ізабеллу. Можливо, тепер після тієї сенсації у «Вільгельмі Теллі» вона знову подасться туди. І якщо я не помиляюсь щодо «Петрофа», то треба буде навести на цю думку Тикача. Він також повинен добути свій скальп.

— Але після моєї знахідки це буде убогий скальп, — докинув Трампус трохи ущипливо.

— Убогий не убогий — твоє зауваження мені зовсім не подобається. Це просто випадок, що основне багатство Кодет сховав у твій рояль, а не в мій. До того ж Гашек сказав тобі про рояль тоді, коли ти вже знав про позначені й непозначені роялі. Те, що зробив ти, зробив би на твоєму місці кожен. Ти прийшов до слави, як сліпа курка до зерна. Я сказав би, цілком випадково.

— Випадково? — обурено вигукнув Трампус. Клубічко знизав плечима.

— Атож. Взяти хоча б Шекспіра. Чому Ромео пішов на бенкет у дім заклятого ворога своєї сім'ї? Випадково. Таких випадковостей у Шекспіра повно. Мені спали на думку вірші старого поета Франтішека Прохазки: вони такі гарні, що я їх запам'ятав на все життя. Ось послухай:

Зійшлися ми нагодою,

як дві бабки над водою,

не думав я, не гадав,

поцілунки лиш хапав,

поки став з них міст у вічність.

Цілком можливо, що цей старий трубадур узяв собі ту дівчину, що роздавала поцілунки, за жінку. За таких обставин випадок вирішує все. Він, власне, єдиний закон кохання. Люди випадково зустрічаються, випадково цілуються, випадково одружуються, випадково народжують дитину, випадково це дівчинка, яка колись теж стане бабусею. Такий коловорот випадків у любовному житті!

Вибивши люльку, він провадив далі:

— Випадок — мати помилок, але й корисних відкриттів. Випадків рясно і в науці, і в історії.

— Гадаю, що ви маєте рацію, — сказав Трампус. — Коли в мене перестане боліти голова, то я скажу, що ви маєте цілковиту рацію. Крім того, я присягаюсь, що знову стану непитущим. Тикач — це диявол, його бехерівка діє ще сильніше, ніж ваша кава.

Клубічко тільки-но встиг оглянути решту мішечків, які ще не бачив, коли повернувся Тикач. Вигляд у нього був схвильований.

— Перш за все, — сказав він, — мені не подобається, що ставлення людей до мене зовсім змінилось. Дехто вклоняється мені мало не до землі, а інші ладні вбити поглядом. Переконати їх, що в мене в кишені не залишився діамант завбільшки з кулак, буде неймовірно важко. Але про найголовніше я довідався тільки що. З лікарні подзвонили, що Віртер помер.

— Бідолаха, — байдуже мовив Клубічко. — Це погано.

— Так. Бо тепер ми вже не дізнаємось, як все це сталося.

— Спробуємо дізнатися й без Віртера, — заспокоїв його Клубічко.

— Можливо, небіжчик нам трохи допоможе. З лікарні подзвонили, що перед смертю він на хвилину опритомнів. Зміг навіть вимовити кілька слів. Правда, безладно. Я забіжу туди, щоб дізнатися певніше. Ви ж знаєте, що я наказав стерегти Віртера.

— Ах, стерегти! — скептично зауважив Клубічко. — Оці ще мені сторожі! Мій двоюрідний брат найняв для своєї жінки в пологовому будинку приватну сестру. А коли прийшов уранці, то сестра солодко спала, а дитина вже народилася на світ.

Тикач знизав плечима.

— Мої сторожі під час служби не сплять. — Потім показав телеграфний бланк. — Це з міністерства внутрішніх справ. Я згораю з нетерплячки. Але щоб мати спокій, прочитаю, аж коли повернусь. А ви що далі робитимете?

— Я? Піду поснідаю, — відповів Клубічко. — Ті діаманти викликали в мене вовчий апетит. Піду в «Елефант». Можете зайти туди до мене.

— А ти? — запитав Тикач Трампуса.

— Я? Ну що ж. Сейф, звичайно, це сейф, але я гадаю, що мені краще побути біля нього.

26

Клубічко швиденько поснідав своєю звичайною яєчнею з шинкою. Починався гарний вересневий день, стіл йому накрили біля відчиненого вікна, і до душної кав'ярні віяло прохолодою з річки, що далеко внизу бігла по своєму кам'яному руслі. Клубічка в «Елефанті» знали й тому зварили каву за його власним рецептом: на чималу чашку води дві ложечки з верхом свіжої дрібнозмеленої натуральної кави. Випивши каву, він закурив люльку із справжнім турецьким тютюном, на який витрачав щомісяця десяту частину зарплати.

Незабаром йому стало нудно, а цей стан він зносив гірше, ніж будь-що інше.

«Що ж, — подумав він собі,— я міг би поки що подивитися на «Дечинську браму». Піду подивлюсь, від цього шкоди не буде».

Клубічко обережно оглянув винарню. На дверях побачив напис: «Зачинено з технічних причин». В будинку було відкрите лише одне вікно на третьому поверсі, а на вулиці не було жодного руху. Незважаючи на це, він зайшов до ресторану навпроти й сів біля вікна. Позіхаючи, кельнерка принесла йому каву, але він навіть не доторкнувся до чашки. Дивився на будинок, 1 йому здавалося, що там зовсім немає життя. Заплатив і вийшов на вулицю. Будинок мав звичайний вхід із темним коридором. Ним він вийшов у маленький дворик; у Кардових Варах усі двори маленькі — обмаль місця. Тут він побачив те, що й уявляв собі: до винарні вів ще й другий хід через двір. Він узявся за ручку дверей і, здивувавшись, переконався, що вони відчинені. У винарні, закритій з наказу поліції…

«Мабуть, — подумав він, — господар потай впустив уночі клієнтів, а коли вони пішли, забув замкнути двері».

Посвітивши ліхтариком, Клубічко побачив, що коридор досить довгий. Отут кухня, далі, певно, якийсь буфет, ще далі — зачинені двері в підвал, а тут вхід до вбиральні. А ці двері з кольорового скла — очевидно, вхід до залу винарні. Мабуть, зачинені. Проте ні. Він відчинив їх, і в обличчя йому пахнуло важким і неприємним повітрям невеличкого приміщення, де танцюють напахчені жінки, спітнілі чоловіки і де всі п'ють алкоголь. Завіси були стулені, штори опущені. Тепер він уже не сумнівався, що господар обійшов заборону. Доказом цього було й те, що на столах не стояли перекинуті догори ніжками стільці.

Зупинившись біля входу, він на якусь мить задумався. Тут було щось підозріле, хоча він і не міг оказати, що саме. Здавалося, що в цьому приміщенні хтось тільки-но був. Відчувалася якась міазматична атмосфера. За свою багаторічну службу він навчився впізнавати це одразу. Так, тут хтось був, і то зовсім недавно, його погляд упав на рояль, покинутий так недбало, що навіть кришка лишилася опущена. Піаніст так не вчинить. Рояль стояв кроків за двадцять, його не було добре видно, але, спрямувавши туди ліхтарик, Клубічко помітив, що коло нього немає стільчика. Пошукав його ліхтариком і знайшов кроків за п'ять від рояля. Біля стільця на підлозі щось лежало. Щось підозріле. Вій обережно оглянувся. Поруч були ще одні двері з написом: «Туалет». Вони були зачинені. Це його заспокоїло, бо в коридорі, яким він сюди зайшов, — але чому він не замкнений? — нікого не бачив і не чув. Клубічко підступив до того, що лежало на підлозі, й освітив його краще. То було людське тіло. Він мимоволі підійшов ближче. Тепер бачив ясніше. Поношене демісезонне пальто і спідниця майже до п'ят. На ногах стоптані черевики. Це була огрядна літня жінка, ліва рука зігнута, а права відкинута на паркеті. Як модель для художника. Посвітивши ще, Клубічко почав упізнавати щось знайоме. «Боже мій, та це ж Гільда Баумрук!» Він схилився над нею, щоб переконатися, чи вона жива. Так, здається, ще дихає. Але на тім'ї зяяла рана, з якої цебеніла кров. Багато крові. Мабуть, її вдарили зовсім недавно.

Клубічко сів. Йому спало на думку, що злочинець, можливо, ще тут. Сховався десь, мабуть, під столом, якщо не встиг утекти в кухню чи надвір.

«Треба бути обережнішим», — подумав і вирішив принаймні роздивитись навколо, бо відразу ж звернув увагу на рояль і не оглянув приміщення. Раптом йому здалося, що він чує за собою схвильоване дихання. Та поки він зводив у кишені курок пістолета, хтось підскочив до нього ззаду і вдарив. Він ще встиг трохи відхилитися і вистрелити, почув, як нападник зойкнув, і знепритомнів.

27

Перше, що він побачив, коли прийшов до тями, було перелякане Трампусове обличчя.

— Не рухайтеся! — наказав той йому. — Як ви себе почуваєте?

— Здається, не так погано… На щастя, я встиг відхилитися. Тож дістав не по черепу, а по вуху. По лівому. Мабуть, зовсім відчахнуте, поглянь-но.

— Я вже дивився, — заспокоїв його Трампус. — Воно тільки трохи надірване.

— А моє плече? — спитав тривожно Клубічко. Трампус його заспокоїв:

— Певно, це був тільки удар по ключиці.

Клубічко намагався пригадати все, як було.

— А він?

— Хто «він»? Тут немає нікого, крім нас.

Клубічко обережно озирнувся навколо. Приміщення було справді порожнє.

— Але хтось же мусив вдарити мене. Чи не так? А я в нього вистрелив. Добре пам'ятаю, як він зойкнув. Погаси світло, бо в мене болять очі.

Трампус погасив. Стало зовсім темно.

— Засвіти ліхтарик, бо пітьма не дуже-то приємна річ у кімнаті, де за короткий час двоє дістало од третього по голові. А тепер роздивися добре. Той негідник мусив лишити сліди. Здається, я поцілив його в ногу.

Поки Трампус марно шукав ліхтарик, у кімнаті щось знову заворушилось і, перш ніж Клубічко вихопив пістолет, довгим стрибком кинулося на Трампуса. Від удару по голові Трампус звалився за кілька кроків від приголомшеного Клубічка.

«Кінець, — подумав Клубічко, — цей негідник таки перехитрив нас!»…Але той підійшов до Клубічка, присвітив ліхтариком і вигукнув:

— Господи боже мій! Звідки ви тут узялися?

— Треба було роздивитися раніше, — буркнув Клубічко. — Ця кімната має неприємну властивість: тут весь час хтось вискакує і гамселить інших по голові.

Тикач освітив приміщення ліхтариком, свиснув і простяг щось Клубічкові.

— Це той кастет, яким вас ударили. Ним-таки було оглушено Германа і Віртера. Як він тут опинився? І як ви тут опинилися?

— З цікавості, Тикач, — непевно відповів Клубічко. В цю хвилину поворухнувся Трампус.

— Слава богу! — вигукнув Тикач. — Зараз я пограбую буфет — потрібен алкоголь, щоб він опритомнів.

— Буфет стоїть біля замкнених дверей.

— Вони не замкнені,— зауважив Тикач. — Що ви там мацаєте коло себе?

— Шукаю пістолет. Можливо, він мені знадобиться, поки ви ходитимете до буфету. Я вже раз скористався ним у цьому гостинному приміщенні.

Та, на щастя, ніхто більше сюди не вдирався, і Трампуса привели до тями добрим ковтком слив'янки. Клубічко й собі підкріпився кількома ковтками.

— А тепер, — сказав він, помацавши плече, — почнемо розплутувати цю справу. Проте спочатку треба покликати лікаря. Не для мене, а для цієї цікавої пані.

— А що вона за одна? — запитав Тикач, присвітивши ліхтариком. — Чого це в неї з голови цебенить кров?

— Ця пані зветься Баумрук.

— Як? — вигукнув Тикач.

— На своє превелике здивування, я знайшов її тут.

— Не розумію, як вона тут опинилась і що тут шукала. Де тільки я її не шукав і, щиро кажучи, вже не думав, що коли-небудь її побачу. Навіть мертву. Спочатку мені здавалося, що вона належить до тієї банди, але потім я вирішив, що це була та приятелька, про котру Віртер згадував як про свій порятунок. Очевидно, її спершу викрали, а потім випустили, щоб вона навела їх на слід. — Він оглянув зомлілу. — Здається, нічого серйозного. — Він скривився. — Ото буде морока нашому Кршікаві. Знаєте, що було в тій телеграмі? «Забороняю провадити будь-які розслідування в справі роялів. Петровіцький».

— Приємний у нас шеф, — усміхнувся Клубічко. — Що ж ви тепер робитимете, опинившись, власне кажучи, поза законом?

Тикач скорчив ще гіршу гримасу.

— Поки що я сказав собі: «Про телеграму нічого не знаю». Передав її одному із своїх людей нібито для вас. Ви вже не гнівайтесь, адже я мушу якось рятуватися.

Клубічко засміявся.

— Та нехай уже буде так. Зденеку, тут, певно, є телефон, мабуть, за тими дверима з написом: «Туалет». Я гадав, що вони зачинені, але помилився. Подзвони, будь ласка, в «четвірку», щоб нам негайно прислали лікаря та санітарну машину.

Трампус мовчки послухався.

— Ви тут що-небудь розумієте? — запитав Тикач.

— Щиро кажучи, не зовсім, але дещо все-таки розкумекав. Чогось подібного я, здається, чекав, коли просив вас закрити це гостинне місце розваги. Якщо тільки це вчинив той самий негідник, який і мене хотів послати на той світ. Можливо, я потурбував його саме тоді, коли він заходився біля Баумрук.

Нараз у коридорчику, що вів до туалету, гримнули два постріли. Тикач схопився і кинувся до дверей. Знову пролупав постріл. «Мабуть, у Зденека!» — подумав Клубічко.

28

Трампус відбувся тільки переляком, коли той, про чию присутність він і гадки не мав, вистрелив з дверей туалету. Та не встиг він отямитись, як повз вухо йому просвистіла ще одна куля. Він скрикнув, удавши, що його поранено, впав на підлогу й застогнав. Невдовзі знову почулися кроки. Перше ніж він спромігся щось сказати, Тикач рвучко відчинив двері залу. Він був обережний і не ввійшов одразу, а пустив промінь світла з ліхтарика. І одразу ж з дверей туалету гримнув новий постріл. Його було адресовано Тикачеві, однак стрілець промахнувся, і куля застряла в дверях. Тикач одразу ж вистрелив навмання в напрямку, звідки стріляли. Пролунав пронизливий крик.

«Чи справді злочинця поранено, чи він прикидається, щоб виманити Тикача в коридор?» — подумав Трампус. Але, почувши характерне харчання тяжко пораненої людини, він обережно підвівся, і в ту ж мить на нього впало світло Тикачевого ліхтарика.

— Влучили, — сказав Трампус.

Тикач відчинив двері з пістолетом у руках. Трьома стрибками опинився біля чоловіка, що лежав за непричиненими дверима туалету, й підвів його безсилу голову. Ще не знав, куди влучила його куля, бачив лише, що з рота пораненого ллється кров. Другу калюжу крові угледів біля його ніг. Клубічко тоді не помилився, йому пощастило поранити злочинця. І все ж таки той мав іще стільки сили, щоб дістатись аж сюди, і стільки рішучості, щоб двічі вистрелити в Трампуса. Вилаявшись, Тикач опустив голову пораненого на доріжку, простелену в коридорі, і присвітив ліхтариком. І враз глухо скрикнув.

— Що сталося? — запитав Трампус, під яким аж тепер почали тремтіти коліна.

Тикач підвівся.

— Це він, — відказав коротко. — Дістав-таки своє… Я не хотів його вбивати, але він був такий підступний, що з ним не можна було церемонитися.

— Що сталося? — вигукнув Клубічко за дверима. Тикач крикнув мов несамовитий:

— Це та наша пташка!

— Та невже? — жадібно запитав Клубічко. Тикач кивнув головою.

— У нього немає мочки лівого вуха, мабуть, утратив під час бійки. — Він знову освітив обличчя пораненого. — Так, це він, — автоматично повторив.

Вони повернулись до залу, і Тикач ковтнув горілки. Це його підкріпило.

— Я розкис, як баба, але не тому, що ви думаєте… Підвівши йому голову, я одразу його впізнав.

— Впізнав? — нетерпляче спитав Клубічко. Тикач кивнув.

— Подивіться на нього як слід. Я кажу не про те, що в нього вигляд бандита, а про його лице. Воно в нього якесь наче позшиване чи як би це сказати. Певне, його так прикрасили, оперуючи після добрячої бійки.

— Ви його знаєте? — різко спитав Клубічко. Тикач лише з болем глянув на нього.

29

Коли нарешті приїхав лікар, невідомий уже майже не дихав. Рана Баумрук, на його думку, навпаки, була зовсім легка. Потім лікар оглянув обох поліцейських і заявив, що рани в них незначні. У Клубічка було надірване вухо і боліла ключиця; Трампус відбувся ґулею на голові.

Коли поранених забрали, з коридорчика, тримаючи щось у руках, виринув Тикач, блідий як труп.

— Це я знайшов у туалеті.

— Портфель пана в коверкотовому костюмі! — спокійно сказав Клубічко. — Я сподівався, що ще зустрінуся з ним. Але як він сюди потрапив? Востаннє я бачив його в руках у зовсім іншої людини.

— Його поклав сюди, певно, Еріх, — похмуро сказав Тикач.

— Еріх? А хто це такий?

— Повне ім'я його Еріх Боденшатц. Я знаю його лише з фотографій і з розповідей Пальмера. На фотографії він виглядав зовсім інакше. Мабуть, йому в Німеччині зробили пластичну операцію. В ті часи, коли мене ще тут це було, він був інструктором генлейнівських загонів. Про це я знаю від Пальмера. Тутешні соціал-демократи та комуністи скаржились у поліцію, що їх систематично переслідують, громлять їхні збори, причому робилося це організовано, із знанням справи. Поліції було ясно, що місцеві генлейнівці мають спеціального інструктора з рейху. Проте, діставши наказ не втручатися в політику, поліція не розслідувала цієї справи. Лише раз один із тих комуністів, на яких напали генлейнівці, побачив чоловіка, що ними керував. І описав його саме так: кремезний, веснянкуватий, має два золотих зуби, надірване вухо і обличчя, наче після пластичної операції.

— Ще одна ниточка, — зауважив Клубічко. — Може, нам пощастить знайти й інші. Але поки що ми стоїмо перед загадкою, якій не можемо дати ради. Нацист Боденшатц мало не вбив жінку, що збиралася врятувати Віртера. Ільза мала зв'язки з Віртером, бо тільки він міг їй сказати, що один із позначених «Орфеїв» стоїть у Празькій консерваторії. В Ільзи в кутиках уст були глибокі зморшки, так само як і в фальшивої Ізабелли. Немає сумніву, що Ізабелла — це і є пані Утєшилова з Напаєдел. Про Ільзу мені відомо, що вона саме вчора виїхала до Карлових Вар з якимось паном у коверкотовому костюмі. Тепер скажіть мені, як би ви все це пояснили?

— Все це справді досить заплутано, — подумавши, відповів Трампус, — але деякі сліди все-таки можна побачити. В лікарні Віртер пробелькотів кілька слів. Одне з них було «брама». З цього я зробив би висновок, що Еріх мав завдання витягти з Віртера таємницю, пов'язану з «брамою», і що він з ним жорстоко розправився в «Імперіалі». Як ми вже переконались, це був лютий, запеклий і безжалісний нацист. Далі цей слід привів би нас до висновку, що Еріх, згідно домовленості з Ізабеллою, викрав Баумрук.

— Так, це більш-менш ясно, — погодився Клубічко. — Але є ще одна обставина. Гільда Баумрук. Оскільки вона питала про Віртера, то, виходить, нічого не знала про те, що з ним сталось.

— Не знала, бо була в той час у Німеччині,— зауважив Трампус.

— Ти маєш рацію, вона приїхала, нічого не знаючи про Віртера. Потім Еріх викрав її, бо думав, що вона знає Віртерову таємницю. Еріх належав до банди, леді-патронесою якої була Ільза, без сумніву, Кодетова дочка. Банді було відомо, що Віртер знає, в які роялі Кодет заховав свої скарби. Але той не схотів їм цього сказати, і вони про всяк випадок відправили його на той світ. Якщо він і справді помер.

— Помер, — ствердив Тикач. — Я бачив його труп. Якщо справді є потойбічне життя і він випадково потрапив на небо, то тепер, певно, поринув у ті «солодкі сни», яких так собі бажав. Незадовго до смерті він опритомнів і вимовив кілька більш-менш розбірливих слів. Випадково при цьому було «курча», — виявилося, що це мудрий хлопець. Віртер порадив ««курчаті» піти до винарні «Біля Дечинської брами». Мовляв, там стоїть рояль. «Скажіть Тикачеві, що він ішов правильним слідом. Я був би все те забрав, коли б мав час. Та потрапив сюди».

Рухливе Клубічкове обличчя від напружених роздумів вкрилося безліччю зморщок, його неспокійні очі забігали по приміщенні, куди люди приходили розважитись і яке тепер мало страшенно похмурий вигляд.

— Баумрук! — вигукнув він зненацька. — Чи не сказав щось Віртер про Баумрук?

Тикач похитав головою:

— Ні. Він не казав про неї ні слова, і я поки що не знаю, що з нею робити.

— Я також, — мовив Клубічко. — А тепер погляньмо, що в тім портфелі, який ви знайшли.

— А рояль? — докірливо сказав Тикач. — Я спершу подивився б, що є в роялі. Адже я, знаєте, заради цього сюди прийшов.

— Ваша правда, Тикач, портфель від нас не втече. Зденеку, ти спеціаліст у таких речах, берися.

— Якщо дозволите, — сказав Тикач, — я зроблю це сам. — І, не чекаючи їхньої згоди, витяг з портфеля долото й стукнув ним по товстій передній ніжці рояля. — Якщо скарб не під планкою, то, можливо, в одній із цих проклятих ніжок. — Він методично обстукав обидві ніжки. — Тут порожньо, — мовив схвильовано, — показуючи на ліву передню ніжку рояля. Коли закінчив вистукувати, виявилось, що порожнє лише одне місце, десь на глибині десяти сантиметрів. Рояль підняли, підозрілу ніжку відмотували й побачили в ній затичку з металевих ошурок. Тикач вийняв затичку, засунув у дірку пальці і з побожним виразом обличчя витягнув звідти скриньку. Хоча то була зовсім звичайна дерев'яна скринька, Тикач поставив її на стіл з урочистим виглядом. У скриньці була довгаста, залита воском алюмінієва коробочка. Тикач зняв віск і витяг копію карти з орієнтовними пунктами R. L. J. Р. W. Т., схожу на ту, яку бандити загубили в концертному залі третього пансіонату. Однак три червоні крапки стояли тут не над третім пансіонатом, а над літерами W. Т.

— Зрозуміли, в чім річ? — запитав Тикач, опам'ятавшись від здивування й розчарування, що не знайшов у роялі скарбу.

— Гадаю, що так, — відповів Клубічко. — Віртер накреслив кілька карт тих місць, де заховано скарб. Я сказав би, не менше трьох. На тій, першій, яку одразу віддав Боденшатцові, коли той разом із Кодетовою жінкою почали його шантажувати, він позначив готелі «Річмонд», «Лоїб» та «Якобсберг», де мешкала пані Ганусекова. Можливо, він дав йому ще й інший план з празькими роялями. Всі три місця Боденшатц одразу ж оглянув і нічого там не знайшов, У Празі це зробив, певно, хтось із тих, кого ми ще й досі не знаємо. Проте Віртерів мучитель не вдовольнився поясненнями, що спершу роялі були в тих готелях, а потім потрапили в інші руки. Тоді Віртер, щоб виграти час, дав Кодетовій дочці правильну адресу «Орфея» в консерваторії. Але я випередив те дівча, і він знову напосівся на Віртера. Зрозуміло, що вони не відступилися б од нього, поки не вивідали б усю таємницю. Віртер виготовив для них новий план, де зазначив і третій пансіонат. На той план він звернув і Тикачеву увагу, і зрозуміло чому. Хотів, щоб Тикач стеріг цей будинок і спіймав Боденшатца та його помічників. Однак бандити вдерлися до Віртера, знайшли у сейфі копію плану й забрали її. Потім Боденшатц забрався до третього пансіонату і, побачивши там «Орфея» без емблеми, залишив карту, щоб збити зі сліду Тикача, а сам подався до «Імперіалу», щоб примусити Віртера сказати все. А Віртера тим часом приспали, і розлючений Боденшатц його вбив. А ще перед тим, як це сталося, Віртер написав своїй давній приятельці — мабуть, то була його колишня коханка — і попросив сховати його. Баумрук, на його нещастя, була саме в Німеччині й відповіла, що приїде до Карлових Вар через кілька днів. Свого слова вона додержала, та Віртерові вже не змогла допомогти. А Віртер, очевидно, відчував, що вона приїде пізно, й хотів сам заволодіти скарбом, схованим у «Орфеї» на складі під «Вільгельмом Теллем». Тому пін позначив на плані і «Пуппа», і склад під «Вільгельмом Теллем». Але зробив це так, щоб крапки показували нібито на третій пансіонат.

— Можливо, — сказав Тикач. — Але навіщо він залишив тут цей папір?

— Здається, це скоро з'ясується, — задумано відповів Клубічко. — А поки що можу запропонувати таку гіпотезу: він написав їй, щоб оглянула ніжку того рояля. А бандити, які мали напрочуд точну інформацію про кожен ваш крок, дізналися й про вимовлене Віртером слово «брама». Ця версія пояснює і те, чого тут крутилася Кодетова дружина. Певно, вона була тут не тільки тоді, як ви її бачили, і не сама.

Тикач почервонів, пригадавши, яким чином було поінформовано банду, і кивнув головою.

— Безперечно. Але як тут опинилася Баумрук?

— Коли вона зможе говорити, — відповів Клубічко, — то, певно, розкаже нам, що Боденшатц, — а ніхто інший це й не міг бути, — викрав її, щоб дізнатися, яку браму мав на увазі Віртер. Він сподівався, що коли випустить Баумрук і буде за нею стежити, то дізнається про те, чого вона йому не хотіла сказати. Бідолаха подалася сюди, не помітивши, що той негідник за нею стежить, і почала оглядати «Петрофа». Але тут прийшов я. Щоб примусити її мовчати, Боденшатц удався до кастета. А потім хотів так само розправитися й зі мною, але я встиг його підстрелити. Коли ж прийшли ви, він зрозумів, що гру програно. Кінець вам відомий.

— Так воно, мабуть, і було, — трохи подумавши, погодився Тикач. — Але коли вже він залишив тут портфель, погляньмо, що в ньому.

З цими словами він відкрив портфель і висипав усе, що в ньому було, на столик.

30

Яке ж було його здивування, коли він побачив банкноти, видані Англійським банком і старанно перев'язані стрічечками, по двадцять п'ять штук у кожній пачці. Пачок було шістнадцять, отже, вся сума складала чотириста англійських фунтів стерлінгів.

— Скільки ж це на наші гроші? — спитав Тикач і здивовано видивився на Клубічка, коли той сказав, що ніскільки. — Як це? Адже фунти мають певний курс.

— Справжні фунти.

— Ви хочете сказати, що ці фунти…

— Не справжні. Вони фальшиві, виготовлені в Німеччині. Я вам уже казав, що в Празі теж з'явилися фальшиві фунти.

—І в «Пуппа»? Там учора було поміняно майстерно підроблені банкноти.

— То їхні рідні брати. От побачите, виявиться, що їх міняла якась довірена особа Боденшатца.

«Моя дружина!» — з жахом подумав Тикач.

— Як вона їх дістала, додуматись неважко. Боденшатц одержав портфель від пана в коверкотовому костюмі. Я бачив портфель у нього в руках.

Тут до винарні вбіг Овтрата.

— Я собі ноги відбігав, шукаючи вас, — звернувся він до Тикача. — На щастя, Гашек сказав, що ви, певно, «Біля Дечинської брами».

— Гашек? — вихопилось у приголомшеного Тикача. — Звідки він про це знає?

Овтрата знизав плечима.

— Карловарські горобці справді інтелігентні,— засміявся Клубічко.

Тикач визвірився на Овтрату:

— Чого вам, власне, треба?

— Дозвольте доповісти, — бадьоро заявив Овтрата, — що ми заарештували Ізабеллу та її дочку.

—Ізабеллу? — недовірливо перепитав Тикач. — А що ви про неї знаєте?

— Те, що мені про неї сказала ваша дружина.

— Моя дружина? — ошелешено запитав Тикач.

— Вона питала вас по телефону, а коли я їй сказав, що ви розшукуєте Ізабеллу, зауважила, що її можна впізнати по глибоких зморшках у кутиках уст.

На хвилину запала мертва тиша, а потім Клубічко поклав Тикачеві руку на плече.

— Ви можете знову звернути все на горобців, але краще признайтесь, що вибовкали це дружині. Адже всім відомо, що в подружньому житті так буває. Знаєте, яка справжня причина целібату католицьких священників? Флобер твердить, що це намагання зберегти таємницю сповіді, яку могли б зрадити патери своїм жінкам.

Тикач пригнічено мовчав. Але для чого вона сказала про це Овтраті? Потім йому спало на думку: певно, з ревнощів. Вона, мабуть, дізналася, що її Еpix збирається одружитися а донькою Ізабелли, і вирішила цьому перешкодити.

— Між іншим, — не вгавав Клубічко, — це була одна з причин, чому я не одружився. — Він обернувся до Овтрати: — А що було далі?

— Все пішло як по маслу. Та коли я вирішив піти до колонади й придивитися там до всіх жінок, надійшов тривожний сигнал. У філіалі Чеського емісійного банку затримано панночку, що пропонувала двісті англійських фунтів. Виникла підозра, що вони фальшиві, як і ті, у «Пуппа». Ми — швидше в машину і помчали до банку. А там мені показують дуже гарненьку дівчину, що сидить собі на канапці. Вона заторохтіла до нас по-англійському, по-німецькому нас тільки лаяла і не схотіла про себе геть нічого сказати. В її сумці ми знайшли ще сто фунтів, а також німецький паспорт на ім'я Ільзи Гейдлер, Я їй кажу; «Панночко, тепер уже марно відмовлятись». Але тут мені подають ще один паспорт на ім'я Емми Армстронг з Данді в Шотландії. Дізнатися, де вона живе, то вже річ не складна, досить було запитати у відділі прописки. Виявилось, що це в пансіонаті «Аліса». Ми одразу ж поїхали туди, правда, без панночки, котру ми затримали. Управителька ствердила, що в пансіонаті живуть і дівчина, й мати. Ми попросили управительку сказати матері, що її кличе донька з дисконтного банку. За хвилину управителька повернулась. Пані, мовляв, сказала, що подзвонить сама дочці й дізнається, в чім річ. А ще попросила, щоб дали рахунок і покликали таксі. Ми доручили управительці через десять хвилин сказати їй, що таксі чекає біля дверей.

— Чиста робота, — визнав Клубічко, проте Тикач загорлав:

— Коротше — чим це скінчилося?!

— Скінчилося парадно, — усміхнувся Овтрата. — Вона сіла в нашу машину з трьома чемоданами, сказала напрям: Яхимов, а ми її привезли до нас. Ті зморшки біля рота в неї і справді як рівчаки.

Тикач глянув на Клубічка налитими кров'ю очима, ляснув Трампуса по спині й охриплим, ніби з перепою, голосом сказав:

— Ну, тепер я візьмуся за ту Ізабеллу! Власне, за Емму. Це буде найкращий із знайдених тут «Орфеїв». Овтрато, їдьмо!

— Зрозуміло, йому хочеться самому покінчити з цим, — сказав Клубічко. — Зрештою, то заслуга його дружини, а отже, і його. А нам слід було б заїхати до дисконтного банку, бо остання загадка нашої історії — пан у коверкотовому костюмі — напевне був там із тим дівчиськом. А втім, він уже, мабуть, накивав п'ятами. Розшукувати його тут марна річ. Я зараз подзвоню в Прагу до Мауріна.

— Цікаво, чим може допомогти отой тюхтій?

— Можливо, більше, ніж ви гадаєте, любий хлопче. Зрештою, побачимо.

Подзвонивши в Прагу, він повернувся до Зденека.

— Ну, поки що все, Зденеку. Я вже добре зголоднів, то чи не піти нам до Святого Лінгарта пообідати? Власне, у них це зветься ленч. Такої чудової днини, як сьогодні, приємно буде посидіти там.

31

Багато хто вважає невеличкий соковитий лужок біля Святого Лінгарта найкращим місцем в околицях Карлових Вар, а того пустельника Лінгарта — добрим гурманом, бо вибрав для своєї самоти чудове місце з п'янким повітрям, пташиним щебетом та гомоном старого лісу, який підковою обступає галявину. Клубічко на радощах найняв один із тих старомодних екіпажів з гумовими шинами, що існують у Карловнх Варах навіть у часи автомобілів, бо в деякі місця за традицією їздять тільки кіньми, і саме так годилося їхати до Святого Лінгарта.

Туди вела чудова асфальтова дорога вздовж річки Теплої, повз обидва скульптурні пам'ятники міста — Бетховенові та Шіллеру. За містком екіпаж виїхав на оточену високими дубами, буками, ялинами та березами дорогу, що круто підіймалася вгору, і за кілька хвилин зупинився на лісовому перехресті. Вони вийшли з екіпажа перед рестораном, що зовні нагадував мисливський будиночок. З другого боку саме під'їхала кавалькада вершників та вершниць. Молоді вродливі жінки були у вузьких брюках, коротких піджаках та барвистих шапочках. Чоловіки у високих чоботях з острогами допомогли дамам зіскочити з коней й повели їх на галявину, вкриту м'якою травою, облямовану наметами, альтанками і дерев'яними лавочками, між якими походжали павичі та приручені косулі. Тут і там стояли застелені білими скатерками столи, між ними снували кельнери в зелених фраках і розносили на срібних тацях страви. Трампус замовив собі печене курча, Клубічко вдовольнився шніцелем та млинцями й запив їх чорною кавою, яку назвав нікудишньою, і знову оголосив, що неодмінно має купити термос, щоб під час подорожі варити собі каву. Потім закурив люльку і блаженно розкинувся у плетеному кріслі.

— Ти віддав уже Гашекові брильянт? — запитав він. Зденек мовчав.

— Сподіваюсь, що він подякував тобі як належить?

— Я ще не говорив з ним. Гадаю, що він став моїм ворогом і більше не запросить мене в «Бразілію».

— А може, тобі шкода того брильянтика? Знаєш, я багато чого можу простити своїм друзям, але жадібності — ніколи.

— Стривайте, мені спало на думку одним пострілом убити двох зайців. А вам не здається, що було б необережно дарувати Гашекові брильянтову булавку саме тоді, коли по Карлових Варах ходять чутки, що ми знайшли скарб?

— Справді,— погодився Клубічко. — Ну, а другий заєць?

— Тикач матиме неприємності через ті роялі. Чи не можна влаштувати так, щоб Петровіцький, замість того щоб лаяти Тикача, змушений був його похвалити?

— Це справді було б чудово, любий хлопче, але я не уявляю собі, як би це могло статися. Бо якщо я й знаю щось напевне, то це те, що Петровіцький ладен роздерти бідолашного Тикача.

— Ви наштовхнули мене на цю думку згадкою про Мауріна. Маурін, безперечно, тюхтій і невдаха, але зараз він для нас — скарб. І саме тому, що редагує незалежний журнал.

У Клубічка засяяли очі.

— Розумію. Маурін один із небагатьох журналістів, що мають мужність говорити правду. Коли ми передамо Петровіцькому офіційне повідомлення про те, що тут сталося, він кине його в огонь, і ніхто про це не дізнається. Так само, як він спалив повідомлення про спробу обміняти фальшиві фунти в Юніон-банку. Я викликав Мауріна для того, щоб він із властивою йому різкістю розголосив справу з фальшивими фунтами. Це буде для нього ласий шматочок! Сподіваюсь, що водночас я врятую якось і Тикача. Зрештою, нас же двоє.

— Атож, — погодився Трампус. — Я знаю, що Маурін коли вхопиться за щось, то вже не відступиться.

— Схоже на те, що ти знаєш його краще, ніж він сам, — зауважив Клубічко. — Що, коли я замовлю собі чарку коньяку до чорної кави?

— Замовте дві,— сказав Трампус. — Другу для мене. Все одно мені йти на операцію. — Коли випив, очі йому засяяли. — Ось моя ідея. Ми офіційно встановили, що фальшиві банкноти хотіла поміняти у банку Ільза. Тут ми нічого не можемо вдіяти. Але крім того, ми знайшли фальшиві гроші в портфелі Боденшатца, а портфель має ту перевагу, що не вміє говорити.

— Так, так, — пожвавішав Клубічко. — І що ж далі?

— Ми розщедримось і купимо в ювелірному магазині стільки скляних камінців, скільки їх влізе в чотири мішечки, знайдені під «Вільгельмом Теллем».

— Ну?

— Той портфель з фальшивими фунтами я взяв як трофей і відніс на «четвірку». Коли Тикач звільниться, ми напишемо рапорт для пана Петровіцького. Тим часом Маурін, скориставшись балакучістю нашої поліції, ознайомить громадськість із випадком у філіалі Чеського банку.

— Чудово! — захопився Клубічко. — Що, коли б ми хильнули ще й по чарці горілки?

Трампус кивнув:

— Це не зашкодить. У рапорті ми натякнемо, що рояль був для банди фальшивомонетників схованкою не лише для фальшивих грошей, а й для фальшивих діамантів. Коротко кажучи, переведемо цю справу на суто кримінальну базу.

Клубічко замислився.

— Ну, цьому вже Петровіцький не повірить, для цього він надто досвідчений поліцейський.

— Йдеться не про те, щоб він повірив, а про те, щоб він удавав, ніби вірить. А це вже справа Мауріна змусити його до цього.

— На це Маурін великий спеціаліст. Зрештою, Петровіцький змушений буде прийняти цю версію, якщо ми її відповідно підготуємо. — Чарку коньяку було випито. — Але це ще не те, — вів далі Клубічко. — Тикач десь оце мучить Ізабеллу а чисто садистичною насолодою. Хоч у мене таке враження, що він з величезним задоволенням розтерзав би всіх жінок. Але що з того вийде? Що він, власне, про неї знає? Що, можливо, зустрічалась із людиною, яку ми застрелили? Що найняла кімнату поруч із Віртером, котрий теж уже нічого не розкаже про їхні розмови? Що її донечка хотіла поміняти фальшиві фунти? Та боже мій — адже матуся про це й уявлення не мала! Що має фальшиві документи? Але це Петровіцький проковтне, як ягідку. Звісно, за нормальних обставин цього всього було б цілком досить для неї, та, на жаль, обставини саме ненормальні, і та жінка це чудово знає.— Він помовчав хвильку. — Це було б чудово… Зденеку! Але це так зухвало, що я боюсь навіть сказати вголос.

— Ану рискніть.

— Але попереджаю: це всього тільки імпровізація, на яку мене наштовхнула твоя думка. Є ще одна перешкода, яку ми повинні усунути, якщо не хочемо, щоб Петровіцький і справді проковтнув нас живцем. Ця перешкода — отой покійник «Біля Дечинської брами». Про нього ми знаємо лише те, що він у Німеччині належав до СС. Але й цього досить, щоб Петровіцький при нагоді видав нас Гіммлерові. Ми знаємо й те, що цей чоловік смертельно поранив Віртера, а також, хоча й не маємо доказів, що він добирався до рояля «Біля Дечинської брами» і при цьому тяжко поранив Баумрук.

— Так, але ваша ідея?

—Ідея… — засмучено відповів Клубічко. — Краще сказати— мильна бульбашка. А проте я повинен це висловити. Ось послухай: Тикач уже давно стежив тут за одним підозрілим типом, справжнім бандитом. Він довідався, що той весь час крутиться коло винарні «Біля Дечинської брами» і що він вистукував ніжки рояля. Але одержавши від Петровіцького наказ припинити розслідування справи а роялями, Тикач, мовляв, перестав ним цікавитися, Проте мусив зачинити ресторан на один день, бо надійшло багато скарг на галас, який зчиняється там щоночі. Вранці він пішов упевнитися, чи виконано його наказ, та тільки-но відчинив двері, як хтось у нього вистрелив. Обороняючись, він теж вистрелив і вбив нападника. Зайшовши до винарні, побачив, що нападник вчинив замах на пані Гільду Баумрук. В портфелі вбитого лежали фальшиві фунти. В цей же час у філіалі Чеського банку було затримано дівчину, що хотіла поміняти фальшиві гроші, і він змушений був, згідно обов'язку, її заарештувати. Виявилося, що заарештована живе разом з матір'ю і має фальшивий паспорт. Довелося затримати й матір.

— Ну що ж, версія досить вірогідна, — сказав Трампус. — Цілком можливо, що за допомогою Мауріна вона пройде. Треба тільки познайомити з вашою імпровізацією Тикача.

— Справді. І знаєш що, хлопче? Зараз дорога кожна хвилина, отож візьмімо таксі та й їдьмо до нього.

Тикача вони застали вельми стурбованого.

— Що вона вам сказала? — запитав Клубічко. Тикач знизав плечима.

— Нічого. Абсолютно нічого. Відмовляється говорити.

Сидить, як статуя, і дивиться перед себе. Мов закам'яніла.

— То добре, — перевів дух Клубічко. — Я поки що розповім вам про наш із Трампусом план.

Для Тикача це було одним з найтяжчих випробувань у житті. Як усі, хто починав із низів, він звик ставитися до начальства з великою пошаною, і сама думка про викривлення дійсності була йому дуже неприємна. Та все ж таки він розумів — з причин, про які Клубічко з Трампусом навіть не здогадувались, — що їхня пропозиція не тільки слушна, а й справедлива. Зрештою, він пристав на їхню пропозицію, хоча з однією умовою: Ізабеллу, яка його стільки морочила, просто так не відпустить. Вона повинна відбути кару хоча б за фальшиві гроші. І одразу захапався. Мовляв, щохвилини чекає на пані Плєсніву з Садової, 32. Хоче з допомогою її свідчень примусити Ізабеллу зізнатись, що вона зустрічалася з Віртером.

— Це не зашкодить, — зауважив Клубічко. — До речі, ми у своїй версії забули про Віртера. Непогано було б довести Петровіцькому, що ти турбував Віртера недаремно. Для цього досить, щоб Ізабелла підтвердила, що Віртер знав таємницю «Орфея». А висновки ми вже зробимо самі.

Клубічко ще поцікавився, чи сказала Ізабелла своє справжнє ім'я.

— Ні, адже вона підмовляється говорити. Але ми довідалися з її речей. Там був американський паспорт на ім'я Емми Бертон, народженої тисяча вісімсот дев'яносто п'ятого року в Напаєдлах.

— Отже, це таки й справді колишня Кодетова дружина, — зітхнув з полегшенням Клубічко.

— Зараз я її покличу, — сказав Тикач.

Увійшла в елегантному дорожньому костюмі Ізабелла і сіла, ні на кого не дивлячись, на стілець біля стіни, яку Тикач наказав яскраво освітити. А сам разом із Клубічком сів за неосвітлений стіл.

— Отже, пані з багатьма іменами, — звернувся до неї Тикач, — чи не бажаєте нам дещо розповісти? Я хотів би знати, чи ви справді видавали себе тут за пані Утєшилову з Напаєдел?

Ізабелла мовчала.

Тикач подав знак, і до канцелярії привели пані Плєсніву.

— Пізнаєте її? — запитав Тикач.

— Так, це пані Утєшилова, — озвалась у пітьмі Плєсніва.

Ізабелла ворухнулась, але не сказала нічого.

— Це вона найняла квартиру на Садовій, тридцять два?

Плєсніва заперечливо крутнула головою.

— Ні, найняв її пан Віртер для пані Утєшилової. Потім ось ця пані прийшла по ключ і сказала: «Мене звати Утєшилова». І я дала їй ключ.

— Не пригадуєте, чи ця пані зустрічалася з Віртером?

Так, я двічі бачила, як Віртер до неї заходив.

Коли ви бачили її востаннє?

— Того дня, коли на пана Віртера було вчинено замах в «Імперіалі». Пані Утєшилова була в той час у місті. Повернулась об одинадцятій годині і пішла за кілька хвилин до того, як поліція приїхала оглянути Віртерову квартиру. З собою забрала лише невеличкий чемодан.

Ізабелла помітно хвилювалась, але все ще мовчала. Коли Тикач хотів одіслати пані Плєсніву, Клубічко голосно сказав:

— А тепер можна допитати Еріха Боденшатца.

Тут він відчув, що Тикачева рука вчепилася йому в коліно.

— Погляньте на неї,— прошепотів він. — Це на неї вплинуло.

Клубічко обернувся й побачив, що Ізабелла стоїть і дивиться на них широко розкритими очима.

— Не вірте Еріхові,— вигукнула вона чистою чеською мовою. — Він брехун. Це все вигадав він. І Гейдлер… Я робила тільки те, чого вони вимагали.

32

Чому вона раптом вирішила признатися? Мотиви, що приводять до цього злочинця, а головне, злочинниць, бувають різні, і, на жаль, дуже рідко це — докори сумління. Найчастіше це втома або відчай від свідомості того, що потрапив у безвихідь, або бажання позбутися нарешті нелюдського хвилювання, часом у цьому є навіть щось спортивне: гру програно, не залишається нічого іншого, як капітулювати. У Емми Бертон-Кодетової це було викликано, без сумніву, страхом, що Еріх утопить її своїми зізнаннями. На щастя, вона й гадки не мала про те, що їй уже нема кого боятися. Так чи інакше, вона заговорила. Передусім необхідно було визначити роль загадкового Курта Гейдлера в цій чималій серії злочинів. І Бертон про нього розповіла…

Курт — брат Габріеля Гейдлера з Берліна, того самого, який наприкінці 1932 року став компаньйоном її першого чоловіка Вілема Кодета, що вклав тоді двісті тисяч марок в його фабрику роялів у Лейпцігу. Кодет, мовляв, уже тоді не довіряв Гейдлерові, а Віртер, його тутешній компаньйон, підтримував його в цьому. На початку 1933 року Гейдлер зняв бучу, що, мовляв, у Німеччині створилася нова ситуація і треба впорядкувати справи, поки до них не втрутилися небажані руки, і викликав Кодета в Лейпціг. Він поїхав з Віртером, але повернувся тільки Віртер; її колишній чоловік зник, і довгий час вона нічого про нього не знала.

Незабаром вона виїхала з Бертоном та дочкою в США. Згодом Бертон з нею розлучився, але платив аліменти, на які вони з дочкою могли непогано жити в Європі. Однак Бертон загинув під час автомобільної катастрофи, аліменти перестали надходити, і на свій запит вона отримала з Америки відповідь, що Бертон не залишив для неї нічого, бо під час великої економічної кризи він втратив усе.

Вона опинилась у жахливому становищі і тоді пригадала розмову з Кодетом, коли той давав їй згоду на розлучення. Він відмовився дати їй гроші, але пообіцяв, що своє майно залишить дочці і перепише на неї, як тільки їй мине 18 років. Дочка саме досягла цього віку, і Бертон спало на думку домагатися Кодетових грошей. Вона тоді жила в Берліні і пішла порадитись до Габріеля Гейдлера. Той сказав, що не знає, як би міг їй допомогти, і закликав на пораду свого молодшого брата Курта. Емма знала, що Курт займає значну посаду в «Робітничому фронті» доктора Лея. Невдовзі Курт запросив її на розмову в готель «Кайзергоф» і сказав, що довідався про Кодета дещо неприємне. Він у концтаборі в Дахау, куди потрапив нібито за спробу перевезти контрабандою брильянти до Чехословаччини, а насправді через те, що хтось повідомив гестапо про його багатства. Його хотіли примусити перевести свої капітали до Німеччини, а коли виявилося, що він усі гроші вклав у завод, посадили його в Дахау.

Клубічко перебив її запитанням, чи сказав їй Курт Гейдлер про те, хто доніс на Кодета в гестапо. Так, сказав, що це вчинив Кодетів компаньйон Віртер, очевидно, для того, щоб заволодіти карловарською фабрикою. Курт кілька разів питав її, чи мав Кодет статки, крім фабрики; вона відповідала, що мав, що мусив мати. Знала, що Кодет страшенно кохався в діамантах і коштовних камінцях, і не раз бачила, як він милується ними. Призналася також, що хотіла деякі з них взяти собі, бо Кодет був скупий і вона при ньому не мала можливості навіть добре вдягатись, але чоловік, завваживши ці наміри, заховав діаманти так, що вона не змогла їх знайти.

Під час другої зустрічі Курт Гейдлер натякнув їй, що в нього є ідея, як розгадати таємницю Вілема Кодета. Він, мовляв, випадково зустрівся з колишнім управителем готелю «Пупп», і той впевнений, що Кодет сховав свої скарби в якомусь з роялів. «Пупп» після краху Кодетової фірми купив один з тих роялів, і управитель влаштував так, щоб його поставили на склад. Але оглянути рояль він не встиг, бо непорозуміння з дирекцією готелю змусили його втекти і Карлових Вар. Отож Курт і подумав собі, чи не можна б примусити Кодета відкрити таємницю в інтересах дочки. Йому навіть спало на думку, як це зробити.

В Дахау він мав знайомого офіцера. То був Еріх Боденшатц, що кілька років тому брав участь у страшенній бійці між CA та комуністами і змушений був після того зробити собі пластичну операцію. Боденшатц якийсь час був інструктором генлейнівських загонів у Карлових Варах. Курт знав, що Еріх ніколи не мав грошей, і запропонував домовитися з ним, щоб він влаштував таємну зустріч Кодета з дочкою. Потім Боденшатц відповів, що він згоден, але вимагає одразу 5000 марок та 10 % майбутніх багатств.

Ізабелла на це пристала, і Курт поїхав з Еммою до Баварії. Еріх слова додержав, призначив Кодета в лісову команду, а в лісі на нього чекала донька. Кодет| зворушений зустріччю, розповів їй, що весь свій капітал, 2–3 мільйони крон, заховав у два роялі з власної фабрики, які можна розпізнати по тому, що мають довкола назви марки «Орфей» півколо з двох лаврових гілочок.

— А що сталося з Кодетом? — запитав Клубічко.

Емма вдавала, що не знає, а потім призналася, що Боденшатц одразу ж послав його до табору знищення, де він і загинув. Дочка її хоч і сказала Еріхові та Куртові, що коштовності сховані в роялях марки «Орфей», але подробиці про лаврові гілочки затаїла, одразу ж зміркувавши, що було б найкраще, коли б ті роялі знайшла вона сама. А ці двоє кинулися шукати роялі. Боденшатц одержав відпустку і зобов'язався, що віддасть партії Генлейна половину скарбів, а свої витрати в Чехословаччині буде компенсувати англійськими фунтами. Курт, що став уже групенфюрером, приїхав до Віртера і від імені нацистської партії категорично наказав йому розповісти про роялі все, що знає. Однак Віртер сказав лише, що два роялі марки «Орфей» є в Празі. Курт уповноважив оглянути роялі Герберта Ванке, молодого карловарського генлейнівця. Проте Герберт нічого в них не знайшов, так само як і Еріх в трьох роялях у Карлових Варах, про які довідався від Віртера. Їм стало ясно, що діла не буде, поки вони не домовляться з Віртером про поділ здобичі. Але скоро вони зметикували, що Віртер збирається усе забрати сам. Коли б це було в Німеччині, то гестапо одразу б витягло з нього таємницю, але в Чехословаччині вони були безсилі. Віртер пішов на переговори тільки тоді, коли Еріх пригрозив, що Кодетова дочка зголоситься, як законна спадкоємниця майна, і вимагатиме, щоб тутешні установи розшукали майно з його допомогою.

— Якщо я не помиляюсь, то ви сказали це Віртерові під час розмови на Садовій, тридцять два? — перебив її Клубічко.

Бертон ствердила.

— І при цьому ви, певно, натякнули йому, що були б змушені розповісти органам влади про його роль у трагічному кінці вашого колишнього чоловіка?

— Так, я йому про це сказала, — відповіла вона тихим голосом.

— Це була ваша ідея чи Боденшатцова?

— Це була ідея моєї доньки. Вона ще в Баварії вдавала, ніби закохана в Еріха і збирається вийти за нього заміж.

— Але Віртер, здається, не дуже злякався і сказав вашій доньці лише про «Орфея» в Празькій консерваторії? А що було далі?

— Що Еммі в консерваторії не пощастило, ви, певно, знаєте. Боденшатца це розлютило, а він взагалі шалений, я сама його боялась. Він взяв Віртера в лабети і пригрозив, що коли той не скаже, де стоїть другий позначений «Орфей», то йому буде непереливки. Віртер попросив двадцять чотири години на роздуми. Коли строк минув, він сказав мені, що «Орфей» схований у місці, накресленому на плані, який він мені вранці дасть. Але тут прийшли ви і забрали його, перше ніж він виконав обіцянку. Нам, щоправда, одразу ж спало на думку, що план у нього в сейфі. Ми відчинили сейф і взяли карту, де, крім уже відомих місць, було позначено також третій пансіонат. Потім ми довідались, що Віртер попросив у вас захисту.

— Хто вам про це сказав? — запитав Клубічко.

— Не знаю… я її не знаю… — відповіла Бертон.

—Її? Це була жінка?

— Так. Я знаю про неї лише те, що вона — колишня коханка Еріха. Еріх мав багато коханок, він подобався жінкам.

— Та жінка, що давала відомості Боденшатцу, працює в поліції?

— Я вже вам сказала, що нічого про неї не знаю. Знаю лише, що вона інформувала Еріха про кожен крок тутешньої поліції.

— Вам недобре? — запитав Клубічко в Тикача, який усе помітніше хвилювався.

— Ні, можете провадити допит далі,— відповів Тикач.

— Чи Курт Гейдлер теж знав довірену особу Боденшатца?

— Не знаю… не думаю… принаймні він ні разу не згадував, що говорив з нею.

— Якщо я вас добре зрозумів, ви були переконані, що такий рояль стоїть в концертному залі третього пансіонату, бо Віртер позначив це місце на плані?

— Так, але він нас обдурив. Коли Еріх пішов туди з кількома тутешніми генлейнівцямн, там не виявилось нічого. Еріх повернувся такий розлючений, що коли б Віртер був поруч, убив би його.

— Проте Віртер уже був у поліції.

— Не зовсім так. Еріх подзвонив до своєї знайомої і дізнався, що Віртера звільнили з-під арешту і повезли до «Імперіалу».

Тикач, який весь час почував себе недобре, почав прислухатися,

— А ви знаєте, чому ми звільнили Віртера?

— Гейдлер сказав мені, що Еріх вжив заходів у місцевому секретаріаті СДП. А звідти пригрозили шефові поліції, що партія поскаржиться органам влади. Шеф подзвонив до Праги, і йому звеліли негайно відпустити Віртера.

— Я ж казав, що Віртера вбив Петровіцький, — пробурчав Тикач. — А що вам відомо про дальші події? — запитав він Бертон.

— Боденшатц подзвонив комусь в «Імперіал» і довідався, що Віртера поселять у покої з виходом на терасу. Потім він поїхав туди.

— Очевидно, він хотів дістати у Віртера пояснення, чому той позначив на своєму плані неправильне місце?

Бертон кивнула головою:

— Але тут сталося непередбачене. Щоб полегшити справу, урядовець «Імперіалу» наказав дати Віртерові снотворне, а кельнер намішав його не лише у каву, а й у карафку з чаєм. Коли прибув Еріх, Віртер, як і детектив, що його стеріг, спав так міцно, що всі спроби його розбудити були марні. Еріх розлютився і вдарив Віртера кастетом дужче, ніж хотів. Побачивши, що Віртер конає, утік, нічого не довідавшись.

— Що мене дивує,— втрутився Клубічко, — то це те, чому він одразу ж не накивав п'ятами.

— На це була причина, — відказала Бертон своїм тихим голосом. — Ми дізнались, що до Віртера приїде з Німеччини його колишня коханка Баумрук. Еріхові спало на думку, що вона, можливо, знає Віртерову таємницю, але перш ніж ми з нею змогли поговорити, її затримала поліція. Еріх про це довідався своїм звичайним шляхом. На той час він уже став зовсім безтямним і вигадав божевільний план: за допомогою своєї довіреної викрасти Баумрук із поліції і примусити її сказати все, що знає.

—І йому пощастило?

— Цього я не знаю, — відповіла Бертон. — Еріх сказав, що Баумрук поки що нічого не сказала, що він випустить її на волю і буде за нею стежити, бо вона, очевидячки, піде туди, де стоїть рояль. Більше я від нього вісток не мала.

— А де ви її тримали? — запитав Тикач.

— Еріх замкнув її в льох ресторану «Вахтмайстер».

— Послухайте, — знову устряв Клубічко, — а яку роль, власне, грав у цьому Курт Гейдлер?

— Я гадаю, що Берлін доручив йому стежити за перебігом справи.

— А не спадало вам на думку, що ви нічого не одержите, коли скарби вашого чоловіка знайдуться?

— Так, але я повірила, коли нам як запоруку дали тисячу фунтів стерлінгів.

Довгий допит стомив її, і вона попросила дозволу відпочити. Тикач був проти, але Клубічко примусив його погодитись.

— Вам і самому треба відпочити, — сказав він. — Ніколи б не повірив, що порівняно легкий допит міг би стомити такого досвідченого криміналіста, як ви.

Тикач сумно глянув на нього і знизав плечима.

— Гаразд, ходімо вип'ємо десь по чарці.

— Коли дозволите, — відповів Клубічко, котрий за ним занепокоєно стежив, — я заведу вас в одне пристойне місце. Нічого не маєте проти «Прекрасної принцеси»?

— Зроду не був там, — зауважив Тикач.

—І даремно, бо там збираються справжні гурмани. Гастрономи не вдаються до злочинів, це створіння миролюбні. Вони єдині безтурботні істоти серед нас. Я часом люблю серед них відпочити.

— Може, і я робив би так, коли б мав вашу платню, — пробурчав Тикач.

— Вона не набагато більша за вашу, але я не маю на шиї сім'ї.

— Кажуть, ви багато витрачаєте на книжки.

Клубічко глянув на нього невпевнено.

— Уже Трампус роздзвонив?

— Ні, всім відомо, що ви зупиняєтесь біля кожної книгарні.

Клубічко перевів подих.

— А я вже гадав, що цей милий хлопчик… Бо він поширює про мене плітки, що я, мовляв, маю велику бібліотеку, але що жодної книжки не купив.

— Крадете в обвинувачених? — запитав Тикач.

— На це я не зважуюсь. Просто позичаю в своїх знайомих.

Тим часом вони підійшли до того гарного, хоча зовсім не шикарного будинку, що звався «Прекрасна принцеса». Поминули перший зал з жовто-золотими стінами. Там було кілька порожніх столів, і Тикач хотів був сісти за один із них, але Клубічко потяг його в інший, сіро-синій.

— Замовимо собі простий обід, який їв колись Гете. Не заперечуєте? — запропонував Клубічко.

— Це також був гурман? — запитав підозріло Тикач.

— Ще й який! Любив їжу, жінок, поезію, філософію і високі титули. Коли був здоровий, то обідав у цьому будинку. Тут і досі подають «гетевські обіди».

Він підкликав кельнера і сказав:

— Подвійний «Гете».

«Гстевський обід» починався скромно: чистим яловичним бульйоном із сухариками. На другу страву була форель у маслі,—судячи з її величини, неабиякий хижак з якоїсь крушногорської річки.

— Це добра страва, — запевнив Клубічко, — набагато смачніша за того судака, що його полюбляють вищі консисторні радники на прийомах. Якось мене пригостили ним у приятеля, то через три місяці довелось оперувати жовчний міхур… Правда, — додав по хвилі,— я з'їв тоді ще й теляче філе, суп із кнедликами[21] та два шоколадних тістечка.

Після форелі їм принесли шатобріан з молодими овочами та воловий шніцель з анчоусовою підливою. На закуску подали персикове морозиво.

—І це Гете їв щодня? — спитав Тикач, насилу перевівши подих і наливаючи собі чарку своєї улюбленої бехерівки.

— Коли був здоровий. Колись їли не так, як тепер, їздив сюди один південнонімецькнй князь, так його улюбленою стравою був паштет із тридцяти дев'яти жайворонків. Звалося це паштет а-ля Россіні.

— Звір.

— Мені теж шкода тих пташок, хоча їм від того й не легше, а ще більше шкода тих раків, що їх якось замовила моя знайома у Лінгарта. Та боги її за те покарали. Накинув там на неї оком якийсь вичепурений дженджик середніх років, і вона забрала собі в голову, що то перший секретар італійського посольства. Трохи з ним прогулялась, а потім мені призналася, що то був місцевий перукар, котрий мав так мало роботи, що мусив підробляти як приватний детектив, доглядаючи панство у Лінгарта. Воно завело собі моду їздити до Лінгарта, обвішавшись найкращими сімейними дорогоцінностями.

Коли б сюди їздила леді Дадлей, то за нею ходило б щонайменше чотирнадцять до зубів озброєних детективів.

— На щастя, вона сюди не їздить, — буркнув Тикач.

— Можливо, лише тому, що вона вже давно померла. Знаєте, її чоловік був для неї застарий і, щоб якось компенсувати вікову різницю, засипав її подарунками. Одного разу подарував їй шість разків перлів. Тоді це коштувало дванадцять мільйонів на теперішні гроші. А для більшої певності дарував їй ще гарнітури з брильянтів, сапфірів, смарагдів та рубінів — всього шість гарнітурів.

— Це буде..? — запитав Тикач.

— На сімдесят-вісімдесят мільйонів. Куди тому Зденекові з його двома мільйонами!

— Дуже цікаво. А взагалі мені всі ці гурмани та багачі так остобісіли, що коли я з Кардових Вар поїду з радістю, то саме тому, що не буду їх більше бачити. А тепер чи не пора нам до Ізабелли?

— А вам її нітрохи не шкода? — спитав Клубічко.

— Ні,— відрубав Тикач. Якусь хвилю він ішов мовчки. — Хоча, — сказав трохи згодом, — я починаю догадуватись, що ви маєте на думці. Що вона не винна в тому, що така зіпсована… Так? Але до чого докотилась би криміналістика, коли б ми…

— Я цього зовсім не думав. Я ж не дитина і знаю, що часом навіть ангели бувають зіпсовані… Я мав на увазі інше. Грошей Кодет заробляв немало, але всі вони йшли на задоволення пристрасті до діамантів та інших коштовностей. Все це треба було ховати, щоб не викрали Емма або Віртер. І ця жінка мусила жити з людиною, охопленою манією придбання. Вона була вродлива, це видно й зараз, але Кодет не дозволяв їй задовольняти пристрасть усіх гарних — та, власне, й негарних — жінок: пишно вбиратися, мати коштовності. Коли її посватав містер Бертон, їй було вже близько сорока, а в цьому віці деякі жінки просто дуріють… Оце і є ключ до всього, що сталося пізніше. Вона сказала собі: візьму хоч тепер те, що належало мені по праву дружини. Так вона і вплуталась у цю справу.

— На мою думку, вона просто стерво, — пробурчав Тикач.

— Звичайно. Я тільки спробував пояснити, як часом жінка може стати стервом за допомогою свого чоловіка,

При цих словах Тикач так зблід, що Клубічко запитав, чи не погано йому.

— Ні, я просто перевтомився.

— Але, Тикач, мусимо порадитись, як припинити розмови про знайдений скарб. І що зробимо із скарбом.

— Я вже сказав: сповістимо міністерство. Надішлемо туди акти та офіційний рапорт.

— А я вам казав, що з цим матимемо самі неприємності,— зітхнув Клубічко.

— Хотів би я знати які! Адже згідно з інструкцією…

— От-от, Тикач! Згідно з інструкцією ви мусите повідомити, що застрелили у винарні «Біля Дечинської брами» активного члена СС, котрий перебував у Кардових Варах у відпустці, і що в іншої нацистки забрали кількасот підроблених фунтів стерлінгів. Знаєте, що б це означало? Перш за все, звичайно, міністерство внутрішніх справ усунуло б вас з посади за порушення найсуворішого наказу: не торкатися й пальцем до нацистів, бо ж наші аграрії хочуть закликати їх до влади, щоб легше було потім домовитися з паном Гітлером. Тут уже вам пощади не ждати, друже мій! Адже через вас виник би міжнародний конфлікт. Вони б, звісно, промовчали про те, що їхній есесівець діяв тут як гангстер, а звинуватили б вас у тому, що ви викликали політичну суперечну і застрелили одного з улюбленців фюрера.

— Це можливо, — погодився Тикач, помовчавши. — Так що ж нам робити?

— Що? Ви застосували зброю в самозахисті після трьох його пострілів. От як. І сталося це, коли ви його заскочили під час розправи з Баумрук.

— Але ж мені все одно доведеться написати, що це був нацист.

— Так, але дізналися ви про це пізніше. Крім того, я б використав ті фальшиві банкноти, щоб заткнути людям роти. Вклав би їх у Кодетові мішечки і повідомив би, що ми їх знайшли на складі під «Вільгельмом Теллем», коли довідались, що туди вдерлися злодії. Допитуючи Ізабеллу, я б і не заїкався про знахідку в роялі. А її переслідував би за фальшивий паспорт та маніпуляції з підробленими банкнотами. Так само і її доньку. Щодо Курта Гейдлера, то, зловивши, його треба помучити допитами, а потім дати змогу виїхати до Німеччини.

— Тільки цього не вистачало! — буркнув Тикач.

— Маєте рацію, але нічого іншого нам не лишається, друже мій. Адже ви знаєте, що він — підлеглий доктора Лея, однієї з найгірших нацистських акул. Якщо хто в них має силу, то це Лей, і коли б ми спробували спіймати в сіті одного з його помічників, він нам ці сіті пошматував би! Ні, ми можемо тільки бажати, щоб цей чоловік виявився мудрим і мовчав. Може, його примусить до цього Маурін з його газетною гаубицею «Провісник». Я чекаю його тут щохвилини. Крім того, я сподіваюся, що нам допоможе Баумрук. Як ви гадаєте, коли вона зможе говорити?

— В лікарні мені сказали, що вже завтра вранці дозволять півгодинну розмову, — сказав Тикач.

— Чудово. З подальшим розслідуванням почекаємо до того часу. Добре?

— Гаразд. Може, від неї дізнаємося таке, що переверне всі наші плани. А що буде зі скарбом?

— Це найтяжча частина нашої операції. Гадаю, поки що треба його десь сховати.

Тикач витріщив очі:

— Сховати? Затаїти від міністерства? Та це ж обман, найгірше зловживання довір'ям…

— Усе це так, Тикач, — сумно погодився Клубічко. — Те, що я вам раджу, — злочин. Один із найтяжчих. Принаймні за буквою закону.

—І за змістом теж, — заперечив Тикач.

— Можливо. Дивна річ, колего Тикач, ви маєте рацію, але і я теж. Ніколи мені й на думку не спадало, що я можу вчинити злочин, але я таки мушу його вчинити і з цілком некорисливих мотивів… Уявіть собі, Тикач, що ми виконаємо свій обов'язок, складемо акт і пошлемо його разом [з здобиччю до міністерства. Що з цього буде? Кодетові дами повідомлять відповідні органи, що вони прибули по свою законну спадщину. Досить буде їм подати посвідку про Кодетову смерть, і спадщину їм буде видано. Цілком у дусі закону. Потім вони віддадуть більшу частину здобичі гітлерівській партії, а та використає її на агітацію проти нашої республіки. А нас міністерство прожене з роботи за те, що ми застрелили одного з найзапопадливіших есесівців. І зрештою покарано було б лише трьох: вас, Зденека та мене!

— Може бути, — припустив Тикач. — Ну, а коли б я погодився на фальсифікацію, то що тоді нам робити з тим скарбом? Сподіваюся, ви не запропонуєте, щоб ми розділили його між собою?

Клубічко засміявся:

— Цього я не запропоную. Формально він належить Кодетові, за мисливським правом — нам трьом, але для нас тільки найважливіше те, щоб він не потрапив до нацистів. Найкраще відкласти цю справу ad acta як питання, що його поки що неможливо вирішити.

— Здається, я починаю вас розуміти.

— Мені саме спало на думку, — вів далі Клубічко, — що це не важко буде зробити.

— Але як саме? — недовірливо запитав Тикач.

— Кажу ж вам, досить легко. Але при одній умові. Ніхто не повинен знати про це, крім нас трьох, — вас, Трампуса та мене. Ніхто. Розумієте?

— Розумію, — спохмурнів Тикач. — Ось вам моє слово честі. Яке ж це рішення?

— Депозит, — відповів Клубічко.

— Що? Який депозит?

— Я пропоную депонувати коштовності, здати їх на схов до депозиту. В Празькому цивільному суді уже третій рік слухається справа, до розслідування якої і я був причетний. В зв'язку з цією справою було затримано досить цінні речі, власник яких досі не зголосився. Суд ухвалив їх депонувати, аж поки не знайдеться власник. В суді я маю доброго приятеля, що саме веде цю справу. От він і буде четвертим.

— Як то четвертим?

— Четвертим, хто знатиме про нашу знахідку. Це порядний чоловік, і він буде на нашому боці. Я відвезу ці камінчики до Праги, розповім йому про все, ну… а потім трохи підправимо протокол в депозитному відділі і нашу здобич перенесемо туди. Як вам відомо, за законом через певний час все це перейде у власність держави, якщо не зголоситься власник.

— Ну що ж, — пробурчав Тикач, — це було б справді чесним рішенням.

— Авжеж. Бо якщо і є якесь безпечне місце на світі, то це депозит. Середня швидкість, з якою там вирішують справи, — близько двох років. Але нам стільки й не потрібно, бо я, коли трохи звільнюсь, переведу коштовності до іншого, таємного, депозиту.

Скоро по тому до «четвірки» примчав Арне Маурін.

Коли його відповідно поінформували, він так і загорівся, але мусив чекати результатів допиту Гільди Баумрук. Допит не дав нічого несподіваного. Баумрук зізналася, що пройшла в Німеччині навчання у «п'ятій колоні», що вона довідалася про лихо, яке спіткало Віртера, від Боденшатца, що викрав її з поліцейського автомобіля. Проте вона не розповіла йому нічого з того, в чому їй свого часу звірився Віртер. А він казав їй, що догадується, де сховано «Орфей» із Кодетовим скарбом, але не може поки що до нього добратися. Коли довідається певніше, то подасть їй звістку. Кілька тижнів тому він їй написав, щоб поцікавилась роялем у винарні «Біля Дечинської брами». Коли Боденшатц її викрав, вона про це нічого не сказала. Той негідник довго мучив її, а потім перестав, сказав, що вона, вірна помічниця партії, сама розкаже, де сховано скарб, на який партія має право. Вранці він відпустив її на волю. Потім вона пішла до винарні, не підозрюючи, що за нею стежить Боденшатц.

Тут втрутився лікар і заборонив дальший допит. Дозволив лише, щоб Баумрук підписала своє зізнання.

— Ну, тепер я впіймався, — мовив Тикач.

— Навпаки, — усміхнувся Клубічко, — тепер ви викрутились. Продиктуємо цей допит Мауріну, і тоді його стаття матиме потрібний профіль. Побачите. Хай навіть бомба вибухне, а Петровіцький не зважиться на вас і глянути косо. Між іншим, ви мені обіцяли, що влаштуєте зустріч із тим чесним німцем Пальмером. Тепер для цього якраз слушний час.

— Це можна. З рапорту я дізнався, що його вчора вранці знову побили, коли він ішов на роботу. Бачите, він майстер, а вони приходять на завод о четвертій ранку, щоб усе підготувати. Коли б я керувався наказами Петровіцького, то не звернув би уваги на цю справу, бо вона має політичне забарвлення. Та я вирішив і на цей раз не послухати начальства. То як, хочете глянути на бідолаху Пальмера?

Пальмерові пробили голову і вибили кілька зубів, проте він не втратив бадьорості і охоче почав розповідати. Про напад на себе він знав небагато, бо це відбулося в пітьмі, а крім того, — а їх було щонайменше п'ятеро, — накинули йому на голову мішок. Коли Тикач показав йому фото Боденшатца, Пальмер одразу впізнав того нацистського інструктора, що п'ять років тому верховодив атаками на збори демократичного табору.

— Де ви роздобули цю фотографію? — запитав Клубічко, коли вони вийшли з лікарні.

Тикач відповів не зразу:

— Я знайшов її в нічному столику однієї жінки… яка його кохала… і зберегла своє кохання на протязі років… Він обплутав її так, що розповідала йому все, що він хотів… А знала багато, бо я їй цілком довіряв… — Він знову помовчав. — Сказала йому й те, що я пішов до винарні «Біля Дечинської брами», — може, хотіла, щоб мене там застрелили… А коли застрелив його я, втекла від мене із своїм плюшевим ведмедиком і не лишила мені навіть словечка на прощання.

Клубічко був так вражений цим признанням, що не здобувся й на слово. По паузі Тикач додав:

— Відтоді я не раз згадував ваші слова, що часом жінка може стати стервом за допомогою свого чоловіка…

— Але… — почав розпачливо Клубічко.

— Я знаю, — перебив Тикач. — Я не хотів нічого поганого. Просто не треба було змушувати її одружуватись зі мною. А втім, годі про це.

Коли Мауріну передали всі матеріали, заповзятливий журналіст перш за все окупував телефон відділу безпеки і передав до редакції довжелезний реферат, який ще того вечора вийшов у Празі спеціальним випуском під сенсаційним заголовком:

СВАВОЛЯ НАЦИСТСЬКИХ ПОКИДЬКІВ

У КАРЛОВИХ ВАРАХ

ТА В ПРАЗІ

ЧИ ПРАЗЬКИЙ ВІДДІЛ БЕЗПЕКИ

СЛІПИЙ І ГЛУХИЙ?

У статті, передрукованій вранці всіма празькими газетами, ще не запроданими аграріям та фашистам, було описано події саме так, як сподівався Клубічко. Маурін обвинуватив празьку поліцію насамперед у тому, що вона зам'яла спробу молодого прибічника гітлерівської партії Герберта Ванке обміняти в банку фальшиві банкноти. Потім він звинуватив карловарську поліцію, і особисто її шефа в тім, що він намагався затаїти таку ж спробу в філіалі Чеського банку вісімнадцятилітньої Емми Бертон. Маурін недвозначно натякнув на існування цілої банди, що заховала велику кількість фальшивих грошей на складі під «Вільгельмом Теллем» в роялі марки «Орфей», що належав готелеві «Пупп» і був захований на складі колишнім управителем готелю. До банди входила також Гільда Баумрук, касирка генлейнівської партії в північній Чехії. При спробі переховати фальшиві фунти в безпечне місце на неї напав інший член банди, що перед тим вчинив замах на свого співучасника Віртера. На місці злочину бандита застав шеф карловарської безпеки Тикач, і злочинець намагався його застрелити. До гангстерського блоку причетна і Емма Бертон-старша, в якої також виявлено фальшиві фунти.

Коли Маурін з переможним виглядом прочитав Тикачеві та Клубічку свою статтю, Тикач скрушно опустився на канапу.

— Тепер можна пакувати речі,— промовив він безнадійно. — Я гадав, що ви все це трохи згладите, а ви так розписали, що…

— Не поспішайте, — обізвався Клубічко. — Я, навпаки, думаю, що Маурін нас усіх врятував. Ця стаття обеззброїть Петровіцького.

За годину вони всі прощалися із засмученим Тикачем. В останню хвилину придибав ще й Гашек. Глянув з невимовним докором на Зденека і сказав:

— Для пана Трампуса надійшли якісь гроші. Хоч він їх тепер, певно, має досить… Я дозволив собі одержати їх за нього.

Трампус глянув на поштове повідомлення і мовчки простяг його Клубічкові. Той прочитав:

«ПОСИЛАЮ ВАМ ВАШУ ЧАСТКУ ВИГРАШУ, ЯКУ Я ОДЕРЖАЛА ПО ВИБРАНОМУ ВАМИ ЛОТЕРЕЙНОМУ БІЛЕТУ.

ВАША ІРЖИНА СЄДМІКОВА»

— Тут двадцять дві крони і п'ятдесят гелерів, — додав Зденек здавленим голосом.

— Прийми їх з повагою, Зденеку, — сказав Клубічко, — бо це єдині гроші, зароблені безпекою в Кардових Варах. — Ходімо, хлопче, і ви, Маурін, теж.

Під'їхала машина, і вони сіли. Коли авто від'їхало, рушив і Тикач непевною ходою пригніченої горем людини… По хвилі Маурін запитав Клубічка:

— Чи не випили б ви чорної кави?

Клубічко підвів стомлену голову.

— Чорної кави? Охоче. Але в цій машині є тільки одна рідина — бензин. А його я ще не навчився пити.

Та Маурін відімкнув портфель і з переможним виглядом витяг із нього термос.

— Повнісінький чорної кави, — мовив спокусливо, як сирена. — Ви раз у раз кажете, що хочете придбати термос, а потім забуваєте про це. То я вам купив його на іменини.

— Але ж я Вацлав, і день мого патрона буде за кілька днів.

— То я вам його до того часу позичу.

— А я зголоднів, — несподівано втрутився до розмови Трампус. — Клубічку, дайте-но сюди ті шкварки, що взяли в Тикача.

— Але…

— Я знаю, — відрубав Трампус. — Я почуваю себе зовсім здоровим. Мені тільки не ясно, що саме мене вилікувало — карловарська мінеральна вода чи гусячі шкварки.

Коли вони востаннє глянули на Карлові Вари, Клубічко подумав: «Бідний Тикач».

Рано-вранці Петровіцький викликав до себе Клубічка.

— Сідайте, — запросив. Він досить довго з ненавистю розглядав Клубічка, потім заговорив: —Тикача я ще залишу до Нового року в Карлових Варах. Але призначу туди доглядача, щоб він уже не зміг нічого накоїти. Згодом переведу його сюди, щоб мати під наглядом. Ніколи б не подумав, що він такий проноза.

Клубічко хотів щось сказати, але Петровіцький зупинив його жестом.

— А ви вже краще мовчіть. Адже я добре знаю, що режисером були ви. — Він глянув на годинник. — За чверть години почнеться нарада міністрів. З приводу статті того вашого Мауріна. Протест пана посла Айзенлора я вже маю. Як ми з того всього виплутаємося, я не знаю, але англійське посольство радить не поступатися. — Він підвівся і злісно зиркнув на Клубічка. — Цілком можливо, що для вас це минеться щасливо. Тепер. Але це лиш тимчасова констеляція, бо Маурін багато зчинив галасу. Не виключено, що колись ви пошкодуєте, що заварили цю кашу. Ви добрий криміналіст, але на політиці зовсім не розумієтесь. На вашому місці я став би обережнішим. А Мауріну перекажіть, щоб своєчасно забезпечив собі британську візу. Чи, може, йому більше до вподоби Москва?

Клубічко знову спробував заговорити, але Петровіцький і на цей раз примусив його мовчати владним рухом руки.

— Ту справу з фунтами можете довести до кінця. Певною мірою це нам корисно. Ви все ще мешкаєте на Тихій вулиці?

Клубічко кивнув.

— Поліцейського, щоб стеріг вас, я вам не дам, — категорично закінчив Петровіцький, — Мусите самі дбати про себе.

І він повернувся до нього спиною.

ПРИГОДНИЦЬКІ ПОВІСТІ ЕМІЛА ВАХЕКА

Еміл Вахек (1889–1964) прийшов у літературу як сучасник І. Ольбрахта, братів Чапеків, М. Майєрової та М. Пуйманової. В різні періоди своєї творчої біографії Вахек пробував своє перо то в царині журналістики й публіцистики, то в галузі новелістики й повістярства, то в драматургії. Перші книги його оповідань з'явилися наприкінці першої світової війни і в двадцяті роки, коли Чехословацька республіка здобула незалежність: «За фронтом» (1916), «Решето» (1918), «Подих смерті» (1920), «Бунт проти бога» (1921) та ін. Вибране з цих і пізніших збірок письменник видав у повоєнний час книгою «Життя йде далі» (1956).

В 20—40-і роки до звільнення Чехословаччини від фашистської окупації Е. Вахек видав добрий десяток збірок оповідань і не меншу кількість романів, серед яких була й трилогія «Хам Динибил» («Багряний сад», 1926; «Свята», 1929; «Дванадцятьма голосами «за», 1931), а також цілу низку п'єс: «Убогий блазень» (1922), «Бенедьо» (1936), «Піч» (1936), «Вірна вдова» (1938) та ін.

Проте ні проза, ні драматургія Е. Вахека тих років не здобули йому широкого визнання і не стали яскравим явищем у тодішній чехословацькій літературі. На довоєнній творчості Е. Вахека дещо позначилась суспільно-політична інертність, ліберально-демократична поміркованість письменника. З довоєнного доробку Вахека-романіста критика й читацька громадськість виділяють роман «Бідилко» (1920), інсценізація якого мала успіх у глядачів.

Більшої суспільної ваги набуває творчість письменника після звільнення Чехословаччини від фашизму. Кращі твори Е. Вахека цього періоду мають гостре антифашистське спрямування, автор виявляє соціально-класовий підхід до розкриття дійсності. Своїми новими романами «Втрачена посмішка» (1945), «Північне сяйво» (1956) письменник стає в ряди тієї літератури, що у повоєнні роки розвивається під знаком гострої критики зрадницької політики чехословацької буржуазії, яка напередодні другої світової війни в ім'я своїх класових інтересів пішла на змову з гітлеризмом.

За тематикою і політичним спрямуванням повоєнні романи Вахека перегукуються з такими відомими антифашистськими творами М. Пуйманової, як «Гра з вогнем» і «Життя проти смерті». Вивчаючи матеріали політичної підготовки й розв'язання другої світової війни, Е, Вахек поряд з романами пише великий цикл публіцистичних нарисів «Німецька війна» (1945–1947), у яких на документальному матеріалі викриває підступну закулісну гру гітлерівської і західноєвропейської дипломатії в торгах за Чехословаччину.

Робота над архівними документами й особистий життєвий досвід підказують письменникові й гострі пригодницькі сюжети, до яких він охоче звертається в останні роки життя. Так з'являється один з найчитабельніших творів Е. Вахека — повість «Справа про дев'ятнадцять роялів».

Чим зацікавила читача повість «Справа про дев'ятнадцять роялів»? Звичайно ж, не тільки напруженим пригодницьким сюжетом. Суспільне звучання цього твору стає ваговитішим завдяки своєрідному художньому симбіозу пригодницької фабули і реальної історичної дійсності, на тлі якої розгортаються події. Гострий детективний сюжет у Вахека спроектований на ширшу картину політичного життя Чехословаччини напередодні розчленування і загарбання її гітлерівською Німеччиною.

Прийом проекції пригодницького сюжету на реальну картину історичної дійсності досить поширений у світовій літературі повоєнних років. З найближчих прикладів можна назвати хоч би цікаву документальну книгу Ч. Аморта і І. Єдлічки про діяльність чехословацької розвідки «Розшукується зрадник ікс» або широковідомий твір української пригодницької белетристики «І один у полі воїн» Ю. Дольд-Михайлика.

Твір Вахека «Справа про дев'ятнадцять роялів» не претендує на епічну масштабність оповіді, проте пізнавальне значення його безсумнівне. Повість читається з інтересом, захоплює динамічно організованою інтригою. За формальними зовнішніми ознаками сюжетної будови «Справа про дев'ятнадцять роялів» дещо нагадує «Дванадцять стільців» Ільфа й Петрова. В обох згаданих творах шукачі легкої наживи очманіло полюють за скарбом, захованим там у стільцях, тут у роялях, і тут, і там сухопутні «ловці перлів» виступають у ролі кримінальних злочинців.

Проте на відміну від Ільфа й Петрова, які вирішують тему в суто сатиричному плані, Е. Вахек розгортає сюжет у плані типово детективному, насичуючи його драматичними епізодами. Щодо розкриття основного ідейно-політичного задуму, автор у повісті «Справа про дев'ятнадцять роялів» іде своїм самостійним шляхом.

Готуючи захват Судетської області і наступну окупацію та розчленування всієї Чехословаччини, гітлерівська розвідка, таємно керуючи розбоєм, руками вишколених штурмових загонів з легальної прогітлерівської партії генлейнівців тероризує діяльність чехословацького лівого фронту в Кардових Варах. Не лише диверсійною діяльністю зайняті інструктори й агенти гітлерівського рейху, в чужі країни притягує їх насамперед нажива, грабіж жертв фашистського розбою.

Про те, що «асси» гітлерівської розвідки з гестапо й СС були гангстерами й грабіжниками за сумісництвом, писав ще Юліус Фучік у книзі «Репортаж, писаний під шибеницею». Гестапівці, що катують комуністів і героїв опору, найменше думають про гітлерівський «народний соціалізм» як політичну доктрину. Вони, за словами Фучіка, борються не за політичні переконання, а за себе, і кожен по-своєму. Зокрема, Зандер (один з мучителів Ю. Фучіка) використовує свою посаду слідчого як душогуб-розбійник з великої дороги. «Горе кожному, хто попаде йому до рук, а ще більше горе чекає на того, у кого вдома є ощадна книжка або цінні папери. Він має якнайшвидше померти, бо Зандера над усе цікавлять та книжка та папери».

«Справа про дев'ятнадцять роялів» Е. Вахека теж має памфлетично викривальне спрямування. Колишній інструктор генлейнівських штурмовиків у Кардових Варах, офіцер охорони концтабору Дахау, пронюхавши про скарби багатого в'язня Кодета, не задумуючись, продає честь свого мундира за 5000 марок і десять відсотків пограбованого скарбу. Еріх Боденшатц — гангстер в мундирі гітлерівського офіцера. Він висунувся по службі завдяки активній участі у погромі комуністів, після сутички з якими був змушений «зробити собі пластичну операцію» на спотвореному обличчі. Ніби захищаючи інтереси генлейнівської партії, Еріх насправді полює за скарбами страченого Кодета і фактично очолює банду грабіжників і злочинців, що діють у Карлових Варах, північному прикордонні та самій Празі.

Не випадково автор звертає увагу читача на те, що події в повісті розгортаються восени 1937 року, тобто в розпал профашистської «діяльності» так званої партії Генлейна, що звила не одне шпигунське кубло на території Чехословаччини.

За морально-політичними поглядами й рівнем громадянської свідомості персонажі твору Вахека можна поділити на три групи. Дві з них ведуть смертельний двобій і активно рухають розвиток сюжету (група Тикача-Клубічка з органів чехословацької безпеки і зграя Віртера-Еріха з генлейнівської партії та гестапо). Третя група в особі Петровіцького, що представляє міністерство внутрішніх справ буржуазної республіки, вдає, що стоїть «над сутичкою», а насправді своїми інструкціями ллє воду на колесо пекельного млина Гітлера та його підручних.

Соціально-політична орієнтація кожної з названих груп так чи інакше розкриває і її морально-етичне кредо в процесі боротьби за скарби Кодета. Кодет — позалаштункова дійова особа. Він безпосередньо не виступає на арені, а лиш дає зав'язку, поштовх розвитку основної сюжетної колізії. Як власник фабрики по виробництву роялів, Кодет був грошовитим нацистом-генлейнівцем. Верховоди нацистської партії пропонують йому з «патріотичних» міркувань перевести свій банковий рахунок з чехословацького на німецький банк. Відчувши недобре, бо знав повадки однопартійних «землячків», Кодет потай від сім'ї і компаньйона Віртера вкладає кілька мільйонів у коштовності, які заховує в роялях марки «Орфей», що їх випускала його фабрика. За доносом «однопартійного» нациста Віртера, що надумав заволодіти фірмою, Кодета викликають до Німеччини, запроторюють у концтабір і згодом страчують. Починається шалена гонитва за мільйонами Кодета, захованими в роялях. Висока політика, «партійна» мораль і етика, не кажучи вже про звичайну людську порядність, стають лише блазенською машкарою і засобом досягнення корисливої мети. В карколомному марафоні за скарбом нацисти вбивають, отруюють один одного — і все це під виглядом боротьби за збагачення фондів генлейнівської партії. Характерна деталь — до зграї гончаків молоха наживи приєднується навіть касирка генлейнівської партії в Північній Чехії Гільда Баумрук.

Про моральність колишньої дружини Кодета та його доньки теж нічого говорити. Адже це вони вивідують таємницю скарбу і, щоб заволодіти ним, стають співучасниками вбивства батька.

Групі Віртера — Еріха протидіє служба чехословацької безпеки в особі чесних патріотів Тикача, Клубічка і Трампуса, котрі змушені працювати в подвійно важких умовах: цькування з боку генлейнівської партії і зрадництва високих чинів з міністерства. Начальник відділу безпеки в Кардових Варах Тикач та співробітники празького карного розшуку Трампус і Клубічко до кінця чесно виконують свій громадянський і службовий обов'язок. При сприянні німецького комуніста Карла Пальмера і «добропорядного» чеха Гашека вони знаходять скарб і знешкоджують нациста Еріха з його помічницями, дружиною й дочкою Кодета.

У наш час, коли виросли нові покоління молодих людей, які лише з розповідей батьків знають про гітлерівські злочини, антифашистські твори Е. Вахека мають пізнавально-виховне значення. З них читач дізнається про своєрідну складність політичної ситуації в Чехословаччині напередодні гітлерівського вторгнення. Розбою генлейнівських штурмовиків протистоїть лівий фронт, що складався не лише з демократично-патріотичних сил чехословацької суспільності, а й німецької. Представником німецьких комуністів-антифашистів у творі Вахека виступає Карл Пальмер — кадровий робітник склозаводу.

Звуть Пальмера — Адольф, але на знак протесту проти жорстокості Адольфа Гітлера в боротьбі з комуністами Пальмер офіційно міняє своє ім'я на Карл. Це стало приводом для знущань над мужнім комуністом. «Згодом генлейнівська газетка назвала це провокацією і висловила своє здивування, що Пальмер не змінив ще й прізвища на Маркс. Невдовзі нацистські молодчики напали на Пальмера, коли той повертався з нічної зміни, і тяжко побили його за те, що не хотів викрикувати «Хайль Адольф!». Але Пальмера це не злякало. Він і далі непохитно боровся за лівий фронт в районі Кардових Вар.

У не менш складних політичних умовах виконують свій громадянський обов'язок і чехословацькі патріоти Клубічко, Тикач і Трампус. Крім погроз і провокацій карловарських нацистів, їм доводиться ще витримувати і тиск «згори» — з боку буржуазного міністерства внутрішніх справ. Шеф відділу міністерства Петровіцький — ставленик чехословацької буржуазії, що готувала таємну змову проти власного народу і запобігала перед Гітлером. Отож і не дивно, що цей Петровіцький, за словами автора, «всіма силами охороняв чеських фашистів», запобігав перед карловарськими нацистами і всіляко гальмував справу з роялями «Орфей».

Сьогодні ми знаємо, як дорого обійшлася чеському і словацькому народові ця політика буржуазного уряду. Чехословаччина стала однією з перших жертв гітлерівської агресії. Книга Вахека, безумовно, сприятиме розширенню уявлень радянського читача про політичну історію підготовки злочинного акту поневолення братнього слов'янського народу.

* * *

…

Пригодницькі твори Еміла Вахека несуть в собі не тільки цікаву пізнавальну інформацію, а й морально-виховний струмінь соціалістичного патріотизму.

Василь Шевчук

1

Буквально «бог із машини», означає появу непередбаченої і несподіваної обставини (лат.).

2

Сміховське пиво, буквально — «старе джерело».

3

Серед судетських німців 1933 року виникла нацистська партія, лідером якої був Конрад Генлейн.

4

Партійний з'їзд (нім).

5

Член озброєних загонів партії Генлейна (нім.),

6

Вахмістр(нім.).

7

Партія судетських німців (СДП).

8

Буквально спосіб життя, угода, що визначає умови співжиття двох ворожих сторін (лат.).

9

Дружба (нім.).

10

До справи (лат.).

11

Знаменита карловарська горілка.

12

Щось таке особливе, ледве вловне (нім.).

13

«Сила в радості» (нім.).

14

Район Праги.

15

Місто в західному куточку Чехії.

16

«Старі Карлові Вари» (нім.).

17

Білі панчохи носили в Чехословаччині ті, що належали до СДП.

18

Товариш (нім.).

19

Мова йде про Віденський конгрес 1814–1815 рр.

20

Празька брама (нім.).

21

Чеська національна страва.

Content

Вахек Еміл Справа про 19 роялів

Еміл Вахек СПРАВА ПРО 19 РОЯЛІВ

1

2

3

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

ПРИГОДНИЦЬКІ ПОВІСТІ ЕМІЛА ВАХЕКА

* * *

1