Кононович Леонід

Я, зомбі

Леонід Кононович

Я, ЗОМБІ

Кримінальний роман

I

— Отже… отже-е-е, — протягнув Мурат, зціпивши пальці рук і замислено розглядаючи нігті, — нашу адресу… і телефон… і те, що ми начебто займаємось розшуком, вам повідомив… хто, ви кажете?

Клієнт зітхнув. Це був височезний чолов'яга з конячою фізіономією і цупкою, мов дріт, чуприною. Минуло з півгодини, як він заявився у нашому бюро, і ми ще й досі не могли дійти з ним якоїсь згоди.

— Філософов, — терпляче сказав він. — Філософов, — повторив він трубним голосом, чітко наголошуючи кожен звук цього екзотичного прізвища. — Брокер агентства «Радіал». Послухайте, не витримав він, — може, доста цієї гри в піжмурки? Ви що, за йолопа мене маєте?!

Мурат перевів погляд на мене.

— Хто його пропустив?

Я стенув плечима. Врешті, мене це не обходило.

— Барабаш… чи хто там. Коли я під'їхав, унизу не було й душі!

Запала мовчанка.

— Ні, — думаючи про щось своє, нарешті сказав Мурат. — Ні… мабуть, всетаки не Барабаш… Гаразд! — заявив він, випростуючись у кріслі всією статурою колишнього десантника. — Говорить… то говорить! Отже, нашу фірму вам рекомендував пан Артур Філософов, один з ваших… е-е-е… найліпших друзів. І яких же послуг ви од нас хочете?

— Цілком конкретних, — буркнув чолов'яга. — І конфіденційних. Втім… якщо говорити відверто… — він скоса зиркнув мене, — … вбивствами ваша контора не займається? Вибачте, звісно… але ця назва…

Мурат знову подивився на мене. Я зліз із підвіконня й неохоче почвалав до дверей. Тоді відчинив їх і подав знак Цуцичкові, котра сиділа у приймальні.

— Коханий пане, — неохоче почав Мурат, дивлячись убік і безбожно акцентуючи слова на свій кавказький штиб, — ви, напевне, потрапили… е-е… не в свій город! Ми тут не займаємося платним забійством. І безплатним забійством ми не займаємося теж. І жодним забійством тут не займаються взагалі, зрозумійте! Ми — прості українські… е-е-е…

— … трудівники! — озвавсь я з підвіконня.

— … доб-ро-дії! — проакцентував Мурат, вбивчо на мене глипнувши. — О, добродії! — повчально підніс він пальця догори (слово йому дуже подобалося). — Котрі займаються тільки одним ділом, яке на цім світі варте уваги, — бізнесом! Цілком легальним, цілком законним приватним бізнесом. Якщо ви хочете придбать товари, — машини, сировину, що завгодно, — то наша контора завжди стане вам у нагоді. Зважте, що фірма «Тартар» провадить посередницькі операції на найбільш вигідних умовах. Наші зв'язки сягають практично усіх регіонів. Річний прибуток…

— Даруйте!… — устряв чолов'яга. — Даруйте. — Він добув хусточку і витер спітніле чоло. — Давайте все-таки спочатку. Так от, я прийшов сюди за рекомендацією вашого давнього клієнта. І річний прибуток мене не цікавить. І ви це знаєте. І я це знаю. Врешті, ми обоє це знаєм. А цікавить мене така сфера ваших послуг…

Двері одчинилися. Звісно ж, це був Барабаш. Чолов'яга зиркнув на нього й наче вдавився.

Барабаш лінькувато підійшов до столу й став, опустивши свої кощаві лапи.

— Дать по рилу? — з готовністю спитав він, киваючи на клієнта.

Я посміхнувсь. Барабаш, здоровий, як віл, з бритою головою і переламаним переніссям, яке до того ще й кепсько зрослося, був справжнім вовкулакою.

— Та-а-ак… — покивав Мурат, замислено розглядаючи нігті. — Звісно, добродію, ви маєте… е-е-е… як її, в дідька… рацію! З цією грою справді треба кінчати… — І до Барабаша: — Обшукать, хутко!

Чолов'яга побілів. Хтів ще щось сказати і геть уже й одкрив рота, але цей драб, зайшовши збоку, згріб його своєю лапою за плече й ривком витяг з фотеля. Тоді турнув до стіни.

Я припалив цигарку й, мружачи очі, наглядав, як він витрушує кишені того сіромахи й проводить долонями по боках.

— Нема, — нарешті сказав він.

— Нема-а?.. — здивувався Мурат.

– І сліду! — потвердив Барабаш. Його бандитська мармиза була розчарована. — Ні диктофона… ні… нічого!..

В двері постукали. Я неохоче зістрибнув із підвіконня й пішов одчинять.

Цуцичок простягла мені якусь картку й прошепотіла декілька слів. Я проглянув ту картку й здивувався. Тоді поклав перед Муратом.

Мурат глянув на неї, й обличчя його на мить застигло.

— Хм… — врешті здобувся він на слово. І пробіг очима інформацію, котру щойно видав наш комп'ютер. Заносилося на те, що цього разу ми сіли в калюжу. — Хм… Малевич… Малевич Євген. Народився… так-так… економічний факультет університету… головний бухгалтер… замдиректора… одружений… дітей нема… під слідством не перебував… менеджер кооперативного об'єднання «Мурена». Фото… — І обернувся до мене. — А що говорить пан Філософов?

— Взяв таксі, — сказав я. — Буде за чверть години.

— Халепа!.. — замислено сказав Мурат. Це вперше я бачив, що йому було незручно. — То… послухайте, шановний… ви що ж — справді од Філософова?!

— А од якого ж дідька!.. — огризнувсь чолов'яга. Він уже сидів у фотелі й добував сигарету з пачки «Вінстона», яку я забув на столі. Руки його тряслися. — Манери у вас якісь… ведмежі…

— Не шкодуйте слів, — порадив я йому. — Кажіть, бандитські. От як подумали, — так і кажіть!..

— Не розумію вашого здивування, — холодно озвавсь Мурат, відкинувшись у кріслі. — Ваш друг мав би особисто зв'язатися з нами. Річ у тому, що сюди не приходять без запрошення. Врештірешт, сюди взагалі не приходять! Так не робиться, розумієте?

— Весь цей візит виглядає дешевою провокацією, — докинув я. — І ці запитання… Ви дуже ризикуєте, пане Малевич!

— А я… а от я тут причому?! — обернувсь до мене чолов'яга. — Мені було сказано…

Всі позамовкали. Чолов'яга сидів і, згорбившись, смалив мого «Вінстона». Барабаш стовбичив коло нього, як соляний стовп.

— Добре, — нарешті озвавсь Мурат. — Щось будем вирішувать?..

Я розчавив недопалок.

— Він чистий, — сказав я. — Жодної провокації. Втім, приїде Артур… — і обернувсь до клієнта: — А ви маєте хоч зелене поняття, скільки коштують такі послуги?

Чолов'яга затягнувся й дмухнув димом на Барабаша.

— Коханий… е-е-е…

— … дядьку! — підказав я.

— Дядьку, — повторив чолов'яга, звертаючись до Мурата. — Так от, коханий дядьку… цебто… — він злісно зиркнув на мене, — … добродію! Так ось, добродію, ця справа, яку я хочу доручить вашій фірмі, не зовсім звичайна. Йдеться про зникнення одної особи. Цього чоловіка треба знайти, і я… словом, вам буде виплачено будьяку суму. Тим паче, що ви, як мене проінформували, можете… ну-у, практично все!..

— Вас точно інформували, — буркнув я. — Річ тільки у тому, що не за всяку справу ми беремося. Наприклад, ми не вбиваємо людей.

— Халепа!.. — сказав Мурат. Він все ще уникав дивитись на того чолов'ягу. — Що ж… будем чекать Філософова! А тим часом… тим часом, гадаю, не вадило б і випить… — Й кивнув Барабашеві, показуючи на двері. — Сподіваюсь наша людина не дуже вас… гм… потурбувала?..

Чолов'яга махнув рукою, наче розганяючи дим.

— Ну, так чи йнак, — устряв я, — а ми, звісно, перепрошуєм. Певна річ, якщо ці перепросини вам для чогось… придадуться!..

Двері одчинились, і цього разу це була Цуцичок. Я замовк і став наглядати, як вона порається, розставляючи на столі келишки й кришталеву карафку з коньяком. Цуцичок — то була така маленька білявочка з чудовим станом і довгими косами якоїсь аж платинової барви; найбільше ж усім до вподоби був її симпатичний писочок трохи витягнутої форми — власне, за нього вона й отримала таку професійну кличку, коли почала працювать у «Тартарі».

— Даруйте, — раптом озвавсь чолов'яга, котрого неначеб щось гризло, — у вас, бачу, не люблять зайвих запитань, але…

— Прошу?! — сказав Мурат, розливаючи коньяк.

Чолов'яга здавався розгубленим.

— Це, може, й нескромно запитувать, однак… — він врешті зваживсь, — … у фірмі що ж — всі зобов'язані розмовляти по-вкраїнському?

Мурат поставив карафку й кивнув мені, запрошуючи до столу. Тоді подививсь на клієнта.

— Та звісно! — сказав він. — А що ж дивного ви в цім знаходите? Перебудова, коханий пане, перебудова!..

ІІ

Десь за селом, потойбіч пагорбів і ріки, що монотонно пливла і пливла серед невпинного руху різнокаліберної машинерії, котра снувала понад її берегами та оболонями; і заводських корпусів, що стовпилися на лівобіччі хаотичним нагромадженням цегляних коробок, — озвався далекий гудок локомотива.

Я перемкнув швидкість і помалу звернув у провулок. Надворі вже смеркало. Біля бетонної халабуди загальмував автобус. Сніг падав і падав, і я запустив двірники, а тоді відкинувся на сидінні, тоскно наслухаючи, як той звук невидимими концентричними колами поширюється над селом і потроху гасне в мокрій, сліпій хуртовині. Настрій у мене був кепський. Я не люблю залізниць. Не люблю поїздів, станцій, надто ж товарних, з їх залізними громохкими вагонами, де на камінь задубли купи щебеню або піску; й щоразу, як за річкою озивався тепловоз, переді мною поставало одне й теж видиво: рейки, що аж гудуть од морозу, темні силуети конвою і нічне небо, підсвічене спалахами газових факелів…

Кілька років тому на шосе Джелалабад—Кабул мене підібрала військова колона. Після двох місяців поневірянь я ледве тримавсь на ногах, а на додачу був ще й поранений, і прострелена рука то рубцювалася, а то знов починала боліти й наривать, — тож, коли за тиждень перед відправленням на аеродром мене раптом взяли під варту й навіть заклацнули наручники, здивування моє ні в кого не викликало сумнівів. Хоч, як по правді, я геть не здивувався. Чогось такого я сподівався і тепер, в траспортному літаку, котрий прямував у Союз, мав доста часу, аби помізкувати, яку ж інформацію мають спецслужби про моє перебування в муджагідів, а якщо мають — то якого періоду така інформація може стосуватися…

А боятися мені було чого… ще б пак! За п'ять літ полону я не прийняв мусульманства, однак воювати воював, і навіть зі зброєю в руках, а останнього року був інструктором з рукопашного бою. Втім, усе це виглядало не таким простим, і якби хтось захотів справді мене слухати, то, звісно, я міг би багато дечого розказать… хоча б про те, як у провінції Регистан, вціливши після катастрофи вертольота, потрапив у полон до белуджів, котрі вешталися тими краями у пошуках здобичі; як мені дали втямити, що банда знекровлена у боях із супротивними племенами і тепер належить або ділити з ними долю мандрівних грабіжників, або вмерти ганебною і безславною смертю; міг би я розказати, як упродовж трьох з половиною років ми бродили од Кандагара до іранського кордону, грабуючи і дравидів, і пуштунів, і хазарів, і персів; як знову обернулося в другий бік колесо фортуни і нас взяли в облогу, а тоді розгромили муджагіди з непримиренних; або про те, як мене визнали за шпигуна й передавали з рук у руки, міняючи то на бочку солярки, то на десяток магазинів до акаема; як, потрапивши у Пакистан і просидівши півроку в ямі, я згодився на співробітництво і, щоб виграти час, почав тренувати бойовиків… словом, уся ця афганська одіссея була складна й заплутана, як і всяке людське життя… ну, та в Союзі мене, звісно, ніхто й не думав слухать. Концтабір, куди я потрапив за кілька днів, створений був не для того. Скоріше всього, це був фільтраційний пункт, а запитання, які ставилися на допитах, звучали, на превеликий мій подив, і геть безглуздо…

Настрій у мене зіпсувався вкрай. Провулок вихнув праворуч, тоді побрався краєм глибочезного, стрімкого яру. Я різко вдарив на гальма і, вивернувши кермо, став під'їжджати до воріт.

Сніг падав і падав. На подвір'ї намело справжнісінькі кучугури. Увечері доведеться розчищать під'їзди до гаража, подумав я, вилазячи з машини. В сей же момент щось гаркнуло — й важенна кудлата туша плигнула мені просто на плечі. І, звісно, хто ж це міг бути як не Більбонський! Од самого рання він був голодний, і тепер втіха його не мала меж: собайло став танцювати, перекидатися через голову, а затим, не знаючи, як іще висловити свою радість, вхопив мене за ногу й поволікся вслід, з ревом і гарканням, щосили смикаючи за холошу.

Стусаючи та попихаючи один другого, ми сяктак видряпалися на ґанок і стали. Звідси, з кручі, на котрій здіймалася наша кам'яниця, з висоти двометрового цоколя, облицьованого сірим базальтом, у коловерті хуртовини видно було широчезне висхле річисько з обваленими урвищами, озерця, розкидані по ньому то тут, то там, і ялиновий гай, що густою щетиною зеленів на кручах по той бік долини…

Оце такого зимового вечора я й повертався додому… Дивно, але в селі ніхто мені не зрадів. Людська пам'ять — химерна річ: мене давно вважали мертвим, ближчі родичі, здається, й на поминки втратилися, тож ця моя з'ява викликала справжнісінький переполох. Та й повертавсь я… чи то зеком, чи то переміщеною особою, чи, в кращому разі, невдахою, котрий примудрився потрапить у полон і бозна-що робив там цілих п'ять літ. Так що статус мій був непевний. Врешті, й сам я став чоловіком, котрого важко було впізнать, а ще важче зрозуміти — хоча б тому, що попервах балакав з гострим азіатським акцентом, котрий, здавалося б, аж на зубах нав'яз. Ну, а село… що село!.. У сошу повмерзали кім'яхи гною, дітлахів коло школи ганяли стройовим кроком і змушували репетувать «Не плачь, девчонка», хтось колов свиню… Люди жили, й коли за чаркою я доводив, що проти Бабрака повстав увесь мусульманський світ і воюють не тільки афганці, але й посланці з Тунісу, Марокко чи навіть негримусульмани зі Штатів; або в п'яному гурті якось почав розпатякувать, до яких способів удаються муджагіди, аби розв'язать язика полоненому, і яка це інтересна штука, а ще інтереснішою вона здається, коли тих способів починають добирати до тебе… отож як я про всі тії речі заводився, то мене слухали, і аж нараз робилося видно, що воно їм просто не вкладається в головах. Ці люди жили в якомусь пласкому, ілюзорному світі, де геть цілком відсутні будьякі запитання, зате аж кишіли відповіді — такі дурні й потворні, що на душі ставало прикро й хотілося криком кричати… Так що говорити я зарікся. Час треба було якось убить, і я, мов пес, волочився по довколишніх селах, пиячив то в одної рідні, то в іншої та спав з дівчатами, коли яку-небудь не те діло вдавалося розкрутить. Як жити далі, я не знав. Звісно, відповідь була й на це: іти на роботу — в колгосп, чи на цукроварню в сусіднє містечко, чи в ПТУ вчитись на муляра… але як ти вже побачив світу і почав тямити більше, ніж тобі заклали в довбешку; якщо пізнав людей, геть не таких, як сам і яких звик бачить у своєму житті, — а попри те навчився поважати і їх, і їхню релігію, і навіть їхню справу; якщо тіло твоє перетворилося у машину, запрограмовану на безперервний стрес, блискавичне реагування і надлюдськи точний розрахунок сили та відстані; то якщо потрапляєш у середовище, котрому цей досвід і ці риси глибоко байдужі, а то й ненависні…

Спересердя я аж сплюнув. І одвернувся, й почав мацать по кишенях, шукаючи ключі. Більбонський, загледівши те, підійшов ближче й напружено завмер, чекаючи слушного часу. Коли я клацнув ключем і став прочинять двері, псисько турнув мене вбік, мов комета, влетів у веранду, всенькою своєю вагою розчахнув двері у коридор — і, поїхавши лапами по підлозі, з маху вгатився пикою у стіну.

Дім аж наче задвигтів — од підмурка до самісіньких кроков.

— Бевзю ти, бевзю… — втомлено сказав я, заходячи в сіни. Собайло сидів і ошелешено кліпав своїми псячими очицями. — Що, жерти захтів? А який же дідько тобі не дає, га?!

Я добув з торби кавал сирої печінки й жбурнув угору. Сливе у той же мент Більбонський блискавично плигнув на два метри увиш і, клацнувши зубами, зловив їдло. Я кинув ще кілька куснів і покрутив головою. Люди добрі, ця звірюка ловила харч під будьяким кутом і з будьякої позиції! Звісно, щомісяця ці трюки влітали мені в добру копійку, але як подумати, то за чим тут було шкодувать? — що не кажи, а Більбонський — це була єдина істота, котра зустрічала мене з незмінною радістю і ентузіазмом…

Надворі вже залягли померки. Сніг падав і падав. Я ввімкнув кавоварку «Експрес» і зиркнув на годинника: зближалась п'ята. Власне, слід було б і квапитися: сьогодні біля кав'ярні у середмісті я мав зустрітися з Малевичем…

Хоч, як по совісті, їхати на цю зустріч я не хтів. Справа мені не подобалась. Ця справа будила в мені підозри. Останніми днями вона стала викликати якусь незрозумілу тривогу. Те, з чим звернувся до нас цей чолов'яга, не виходило за межі щоденної практики «Тартару»: тиждень тому якісь люди викрали — а ймовірніше, забили — його молодшого брата, котрий був газетярем. З усього нагромадження фактів я втямив одне: справа пов'язана з якимсь розслідуванням, котре той неборак здуру взявся провадити на власну руч. Авжеж, подумав я, запускаючи кавовий млинок, звичайна історія: дилетант починає розслідувать справи якоїсь із мафій — і його прибирають… І все ж тут було щось не так!.. Що не так — я не знав хоч убий. Але передчуттям я вірив. За роки війни в мене з'явилося багацько всяких талантів: я міг спати в снігу, жерти дохлятину, зносив багатоденні переходи в горах, поціляв у чоловіка ножем з п'ятдесяти кроків, та найголовніше — я завжди встигав вистрілити першим. Це був якийсь феноменальний, сливе звірячий нюх. Небезпеку я відчував на відстані; я міг навіть визначити, наскільки вона гостра; були навіть моменти, коли я міг її злокалізувати…

… і тепер це почування, безформне й колихке, як медуза, підіймаючись десь із глибин самісінького єства, знову почало сигналізувати якусь загрозу… яку — хіба що сам дідько знав, звідкіля вона має прийти, теж, але на душі в мене було чорно, як ніколи в житті, й підсвідомо я почував, що попереду чигає щось вельми й вельми погане…

Кава була готова. Я додав у чашку краплю ванільної есенції й трохи гашишної олії. Тоді відсьорбнув ковток і почув себе на сьомому небі. Люди добрі, стільки фальшивого, жалюгідного, а то й просто недоробленого нагледів я в цій країні, коли повернувсь із полону. Кави й тої не вміли тут приготувать! Що вже було казати про громадян, котрі могли розвісити вуха й слухати всяке брехло, котре базікає по радіо чи телебаченню. Господи, а як в'їдалися мені в печінки їхні скарги на життя, в котрому їм завжди чогось бракувало, і од того воно їм уявлялося одною здоровенною купою гайна…

На перших порах я просто-таки не знаходив собі місця. Все дратувало. Зимові сільські овиди навіювали тугу — таку, що хтілося вовком вити й тікать куди очі дивляться… А вночі, допіру очі стулиш, починало верзтися: то я знову падав у палаючому вертольоті над пісками Регистану, то з караваном белуджів переходив іранський кордон, тягнучи на плечі важенну базуку, а то спотикався гірськими стежками, проданий у рабство… Прокидався й думав: ну, то що ти тут отримав, га? Там, у вогненному пеклі війни, хоч щось відбувалося… а що ти маєш зараз? Глуху зимову ніч, де навіть собака не гавкне? Дурнуваті балачки в крамниці — про сіно, про ціни на комбікорм і політику Горбачова? Самотню вербу в кінці левади? А може, рідню… рідню, якій я ні на що і взагалі цілком і повністю не був потрібен!

Я не хотів повертатися в Союз. Може, згодом я прийняв би мусульманство. Може, навіть виїхав би в Штати, приставши до людей з «Чорних пантер», або в Японію, чи на Філіппіни — звісно, якби пощастило роздобути паспорт. Я ніколи не повернувся б у цю величезну, безглузду державу. Але без малого сім літ Афганістану — це було забагато навіть для моєї психіки. Під кінець останнього року я помітив, що потроху починаю з'їжджати з глузду. Якесь чорне, давке почуття, що росло й росло всі ці роки, тепер сягнуло граничної межі і перетворилося в тяжку грудомаху, кривавий згусток болю й несамовитої люті, од якої я часом не тямив сам себе. Крім того, мені стали снитися сни. Вони снились щоночі, й це було таке, наче тобі з механічною впертістю крутять один і той же фільм. Найгірше ж було те, що це видиво, на взір просте й банальне, мало прикрий містичний відтінок. Я бачив чітко й виразно: садок біля хати. Сірі вишні. І стежка веде з городу. Нікого нема — ні на городі, ні на подвір'ї, ні поміж вишнями. Тільки вода біжить у берегах, біжить та й біжить, як завше. А я, повиснувши між небом і землею, дивлюсь на все те. Тільки дивлюсь. Тільки холону в сивому просторі. Тільки звисаю з неба — так близько, що мені видно кожну гіллячку на вишнях, кожнісіньку п'ядь землі й кожну стеблину в городі…

І це було все. Це було все. Я хапався зі сну, й мене обливав циганський піт. Господи, як мені хотілось додому, на Вкраїну! Ностальгія, чи як це називається у розумних людей… але я покинув табір у Бадабері, і перейшов кордон, і сливе два місяці стикався в горах, раз по разу встряючи у перестрілки з муджагідами, а то й просто з дехканами місцевих племен, котрі влаштували на мене справжнісінькі лови…

Надворі вже чорнів старий вечір. На годиннику була половина по п'ятій. Я підвівся й, перечипившись за Більбонського, мало не заорав носом у землю. Собайло розлігся од газової плити аж до порога, з утіхою витягши свої лапи, грубі та довгі, як дрова. Будити його було марною справою. Мертві бджоли не гудуть, подумав я. І, вдягаючи куртку, мимохіть згадав, яким малим та мізерним купив його позаторік на базарі… Люди добрі, хто б міг подумати, що цей недолугий цуцичок виросте у здоровезного, як тумба, собацюру — пудів чотири живої ваги, і як він ставав на задні лапи, то його життєрадісна лахмата пика опинялася нарівні з моїм лицем! Темперамент у цієї потвори був невгамовний: вона цілими днями вешталася по обійстю, ловила й роздирала котів і загалом була пострахом для всенького кутка. Ну, зате ліпшого товариства годі було шукать… а певно, подумав я, певно, — а що ще треба людині, коли вона має геть усе? Ото щоб було до кого забалакать… та щоб ніхто не заважав… та й більше нічого!..

Я одкотив двері гаража й спинився, дивлячись углиб. Звісно, до міста можна було їхать і в своєму щоденному авто… ще два роки тому, коли замовлень було до дідьчої мами, а інфляція допіру набирала обертів, мені вдалося придбати новісінького БМВ, й задурно, як на теперішні ціни… але заявлятися на місце контакту в рідкісній і примітній іномарці було б глупством. Для роботи я тримав «шістку» — оперативне авто, обладнане кулевідпорною обшивкою, панцерним шклом і цілою купою слідчої апаратури. Під капотом стояв форсований двигун, і машина розвивала за двісті кілометрів… правда, і втікати од когось мені ще не випадало. Ну, може, цей час і надійшов, подумав я, виїжджаючи з брами. Світло фар вихоплювало з пітьми суцільні дощаті огорожі, котрі тяглися о ліву руч і о праву, ромби та чотирикутники цегляних котеджів, збудованих, як і все в цім приміськім селищі, без будь-якої фантазії чи й просто розуму…

Я струснув головою і спробував одігнать ці думки. Кепський гумор був мені зараз ні до чого. Звісно, справа Малевича видається підозрілою… але чи не таким же підозрілим було і все те, в чому нам доводилося бабратися впродовж оцих двох літ? Робота в «Тартарі» — не мед, і вона ще нікому не приносила втіхи. Більше всього вона подібна до вівісекції — ото такої бузувірської, такої грубої й примітивної вівісекції, котра вже давно набила оскому всім, хто нею займався. А все ж якби не «Тартар»…

Я нізащо не повернувся б у Союз. Я просто не міг уявити себе громадянином цієї абсурдної держави, де всім до всіх є діло. Але я все-таки повернувся, і з цим, певне, треба було рахуватися. Щоправда, й досі не можу втямити, чому так зненавиділи мене в селі. Я прожив там усього три місяці і ввесь той час тільки пив горілку та валяв дурня. І все ж під кінець зими стали множитися чутки: розповідали, як я завів у засідку цілий батальйон; аж захлиналися, переказуючи, що десь там зарізав сотню дітей, приніс голови, а за те заробив мусульманського ордена; найупертіше ж ходив поголос, що в Пакистані мене завербувала американська розвідка, там я отримав звання майора й спецзавдання: — коли почнеться наступ, будь-що висадити в повітря місцевий цукрозавод… Звісно, на всі ті брехні та побрехеньки мені було плювать; однак рідня моя стривожилася не на жарт. А ще б пак: люди завше стоять на боці сильнішого, бодай підсвідомо! Насправді ж заковика була в тім, що я не хтів визнавати жодної ідеології… як казали в селі, не мав нічого святого. Я жив як воно мені жилося й хотів лиш одного: щоб мені дали спокій. Ну, та до цих чуток мені було не звикать: погана слава завжди ходила за мною назирці — ще аж од тої пори, як мене, сина районного партфункціонера, виключили із восьмого класу за хуліганство і я пас худобу в колгоспі; і потім, коли скінчив школу заочно, вступив до університету, а через півтора року вилетів з тріском — за те, що мав довгого язика й нехіть до ріжного роду збіговиськ…

А з села довелося забиратись під три чорти. Оце так, недвозначно й без зайвих церемоній, заявив мені батько: він якраз почав головувать у колгоспі, й з нього по зав'язку вистачало своїх конфліктів. В місті я, звісно, теж нікому не був потрібен, а на бетоновому заводі платили копійки, й жити з них не можна було ніяк. Люди добрі, все це було геть не таким, яким я його бачив у своїх напівбожевільних снах, — і навіть більш: воно було до того безрадісним, до того убогим і сірим, що просто руки опускалися! І якби не «Тартар», котрий винюхав мене в тлумиську двомільйонного міста…

Тож-бо й воно, подумав я, сповільнюючи хід біля пасастого шлагбаума з двома багровими ліхтарями. Мою машину тут знали, й сержант — здоровезний гомеляка з пласкою, як корж, мармизою — махнув києм, пропускаючи мене геть. Тожбо й воно, подумав я, знову притискуючи акселератора. «Тартар» тільки-но розгортав свою діяльність. Була створена служба, котра вербувала людей, переважно «афганців», які вертались із війни. Тести я пройшов з найкращими показниками. Мені дали професійну кличку Оскар, і півроку я працював у бригаді командос… місяців зо два ми ошивалися в Ризі, охороняючи від рекету кооператив «Гангарт», потім мали діло з бандою Зелінського у Львові, а відтак на цілий сезон мене перекинули в Ялту… Помалу-помалу, а на білий світ я став дивитися прихильніше. Диво дивне: мені знову почало здаватися, що в ньому є не тільки чорні барви! Звісно, «Тартар» дав мені все, чого тільки душа може забажати: авто, дім у передмісті, грубий заробіток… а головне: я знову жив отим напруженим, зібганим у клубок життям, котре в'їлося в мою плоть і кров, потіснивши всі людські інстинкти. Врешті виявилося, що фірмі потрібні не тільки мої блискавичні рефлекси, воістину воляча сила і бойовий досвід, — інтелект у «Тартарі» цінувався передовсім і був на вагу золота! Через півроку хтось завважив, що я здатен виконувать не лише брудну роботу командос. Нам потрібні люди, які зуміли б провадити розшук, заявили мені. Правда, для цього в голові треба мати ще й трохи лою… Я його мав. Було це везіння, а може, й просто збіг обставин, але детективна діяльність пішла в мене блискуче. Через якийсь рік я працював у штабквартирі «Тартару». На мене дивилися з повагою й зі мною рахувалися, таких людей у Мурата було не більше двох десятків, і тримали нас для надзвичайно делікатної роботи… чи надзвичайно брудної, що було одне й те ж, зважаючи на специфіку фірми. Правда, такої справи… а радше такого поганого відчуття я ще не мав. Певне, щось відчував і Мурат… недарма він особисто взявся контролювати цю справу… та й мені її повісив на шию теж недарма…

Обіч забовваніла кав'ярня. Вулиця була геть захаращена машинами. На ніч тиснув мороз, і асфальт укрився кригою. Я звернув під кав'ярню й, припаркувавшись за бордюром, вимкнув мотор.

Дзиґарі на вежі показували десять хвилин до шостої.

Скількись часу я просто сидів і роззирався довкруги. Неспокій не покидав мене. Біля кав'ярні товклися якісь волоцюги. Ходили люди по тротуару. У ятці затойбіч вулиці продавали морозиво. Тут, на місці контакту, небезпека зросла. Я почував її кожним нервом, кожнісінькою клітиною свого тіла. Я глипнув на годинника: до зустрічі зоставалось дві хвилини. Дівча у спортивних штанцях, котрі туго обтягували його крутий задок, провадило на повідку лахматого пса. Пройшли хлопець із дівчиною. Вони йшли обнявшись… У ліжко, певне, повів, — подумалося мені мимохідь, — а тут сиди, як пес!.. Двоє бичів присіли за сусіднім авто й стали розливать одеколон. Один випив — і зразу ж став блювать. Він блював і блював. «Ох, на хрена ж я пил!» — приказував він з розпачем…

Я добував пачку «Морріса». Хуртовина густішала, й волоцюги поховались у кав'ярні. Малевича ніде не було видно. Так само не кваплячись, я висмикнув зубами сигарету й пошукав запальничку; вона валялася десь аж на задньому сидінні, й довелося вставати з місця; знову вмостившись за кермом, я натиснув кнопку й, коли блискучий нікельований ковпачок відскочив убік, став нагинатись, щоб припалити сигарету…

… і тоді безформне відчуття, що точило мене цілісінький день, вибухнуло в моїй свідомості, як бомба, й мені стало страшно і безпритульно, як ніколи в житті, і я сахнувся, й підняв голову, і побачив — чітко й статично, мов у стопкадрі: спочатку машину — низьке попелясте авто, яке щойно виринуло з пітьми й, гальмуючи, котиться до пішохідного переходу, — й зразу ж по тому — височезну, кощаву фігуру Малевича, який ступив на асфальт із тротуару й пішов через дорогу, махаючи дипломатом, й водночас — зелений вогник світлофора, який ввімкнувся секунди зо три тому…

… а далі все почало розвиватися з блискавичною швидкістю: Малевич ступив ще крок — і порівнявся з радіатором попелястого авто; дзиґарі на вежі загули, й пролунав перший удар, гучний і врочистий, неначе поклик сурми; а та машина, з місця взявши розгін, вискочила на червоне світло, повалила Малевича з ніг — й підім'яла під себе, мов ганчір'яну ляльку.

Багажник підкинуло; в якийсь момент мені здалося, що авто перевернеться; задні колеса, з'їхавши з тіла, неначеб зависли в повітрі, а тоді грюкнули об асфальт. Авто викотилося у лівий ряд; чутно було, як заскреготіла коробка передач; по тому знов, коротко й злісно, гаркнув двигун.

На вежі одгримів і почав згасати останній удар дзиґарів.

ІІІ

Дорога була як шкло. Я зігнувсь над кермом, закусивши мундштук цигарки. В очах сахалися й гасли вогні: громадисько універмагу, магазин з неоновою вивіскою, якийсь кінотеатр, де біжить і біжить світляна реклама, — й зненацька середхрестя, залите оранжевим сяєвом, з фігурою регулювальника в грубому форменому кожусі.

Я сіпнув ручне гальмо. Шосе було забите машинами. Видно було, як сіється сніг, брудний і жовтий у сяйві ліхтарень.

Попереду, в заверті хурделиці, насилу мріло попелясте авто.

Я задоволено ошкіривсь. Мої припущення підтверджувались: вбивця мав фори у двітри хвилини і водій з нього був такий собі. Я зумів виграти у нього той час. Він тільки й потрапив, що проїхати бульвар, — попід узбіччям копалася снігоочисна машина, й розрив між нами зразу ж поменшав, — тоді переминув ресторан і, вихопившись на площу, почав спускатися лабіринтом поплутаних, звивистих вуличок. Йому не вдалося втекти непоміченим. Я виграв у нього ті три хвилини. Я наздогнав його і йшов тепер за ним слід у слід, ані на хвилю не тратячи з поля зору.

Регулювальник махнув палицею. Машини рушили, гаркаючи й товплячись одна поперед одної, мов худоба. Я пропхався в лівий ряд і, не спускаючи очей з попелястого авто, ввімкнув рацію.

— «Дельта», «Дельта»… я — Дванадцятий. «Дельта», я Дванадцятий. «Дельта», як чуєте мене?..

Погода була кепська. Я працював на ультракоротких, і в таку хуртовину зв'язок міг пропасти геть.

— «Дельта» слухає! — озвалося раптом з динаміка. Крізь тріск ефіру я впізнав, що говорить Цуцичок, і в мене аж од серця одлягло. — «Дельта» слухає, — повторила вона. — Дванадцятий, що у вас?

— Аварія, — сказав я у мікрофон. — Аварія. Викликаю «трійку». Повторюю: виклик «трійки», терміново.

Якусь мить Цуцичок мовчала.

— Дванадцятий, я вірно зрозуміла… у вас — аварія?..

Я сумно покивав. У сленгу детективних служб «Тартару» це слово було кодовим, і означало воно — провал.

— Повторюю… — знову став я тлумачити, але Цуцичок вже оговталась: — Ваші координати, Дванадцятий?..

— … Аварія. Аварія, — монотонно повторював я у мікрофон. — Терміново давайте «трійку». Координати: Старе Місто, в районі домініканського монастиря.

Я кинув мікрофон на сидіння й притиснув газ. Вбивця їхав за якихось сто метрів попереду. Він їхав повагом, не кваплячись і дотримувався всіх знаків. Схоже було на те, що погоні він не сподівається. Ми проминули базар. На ніч зривався вітер. Сніг падав і не танув. Я плентав у правім ряду, намагаючись не трапляти тому драбові на очі. Ми проїхали монастир домініканів і звернули в глуху, сливе безлюдну вуличку. Тут попелясте авто так наддало ходу, що за хвилю його на силу Божу вдалося розгледіть. За два квартали попереду, притулившись до хідника, стояло таксі, й авто, блимнувши поворотом, гойднулось і, об'їхавши таксі, вкотилося у якийсь двір.

Стандартна схема, втомлено подумав я. Викрадене авто, наїзд… а потім машину кидають в якомусь провулку…

В кружелянні сніжинок видно було, як з двору мов обпечена вискочила кремезна постать у шкіряній куртці й червоно-чорному адідасівському костюмі. Грюкнули дверцята, й таксі рвонуло вперед. Я наддав ходу. Ми вихопилися на бульвар, і колеса застрибали на трамвайних коліях. Попереду спалахнув світлофор.

Я різко притиснув газ, обігнав якогось пікапа і м'яко пригальмував зразу ж за таксі.

Тоді ввімкнув «Кобру»[1] й одночасно запустив плівку магнітофона.

— … работа — первый класс! — загриміло в динаміку.

— Тише, т-ты!.. Хвоста за тобой не видать?..

Скількись часу в динаміку чулося тільки погуркування мотора.

— Нет… не знаю… вроде нет! — невпевнено озвався здоровань. — Э-э, шеф… да ведь и не должно, ты чё?!.

— Знаю, — сказав другий. Голос його був спокійний. — Где тебя выбросить?

— Лады! — сказав здоровань. Він був трохи ображений. — Раз такое дело… Гони к метро. Буду уходить на тот берег. Да, шеф… так твоя фирма больше не будет меня дёргать?.. Работа сделана, мы же договаривались…

Гаркнув двигун, і таксі рвонуло вперед. Ми перетнули бульвар, виїхали на площу (чавунний мислитель стояв поміж голих дерев з книжкою в руках), й ті двоє звернули в одну з вуличок Старого Міста.

Задзуміла рація.

— Говорить «трійка». Говорить «трійка», — озвався стривожений голос Мурата. — Викликаємо…

— Говорить Оскар. — сказав я, крутонувши кермо й вискакуючи на центральну вулицю Старого Міста. — Говорить Оскар. Зустрічаємося на Заріччі. Координати: набережна, п'ятнадцятий кілометр.

— Зараз вони плутають у Старому Місті. Гадаю, на всяк випадок. — Я затягся ще раз і жбурнув недопалка у вікно. Він вдарився у бокове шкло й бризнув золотими іскрами. — Біля метро будуть… — я зиркнув на годинника, — … через п'ятьшість хвилин. Погоні вони не сподівалися, і це дивує найбільш. А як по совісті, то справа підозріла… Гроші вже перечислено?

— Двадцять п'ять тисяч, — замислено сказав Мурат, дивлячись перед собою.

Я засвистів.

— З глузду з'їхати можна!.. Отже… отже, йому треба було, щоб ми все-таки знайшли ту людину?!

— Що?.. — перепитав Мурат. — А, та звісно… звісно! Я, до речі, ще раз промацав канал, яким він діставсь до «Тартару». Провокація виключається: Філософову можна вірить.

— Виходить, заковика в цій проклятенній справі, яку він повісив нам на шию!..

— А ти хіба й досі цього не втямив? — поспитав Мурат. І глипнув на мене своїм важким поглядом. — Гроші заплачено?

— Заплачено, — погодивсь я.

— Отже, справу провадимо. — Мурат обернувся до Мур-Мура й Лугині, котрі сиділи позаду. Рішення він вже прийняв, і нічия думка його більш не цікавила. — Ви двоє: перша «трійка» — іде за пасажиром таксі, друга бере на себе таксиста. Інформація: контакти протягом сьогоднішнього вечора. І зробіть знімки. Збір у мене, опівночі. Втямили?

Мур-Мур поважно кивнув. Лугиня був німий як риба. Попереду зблиснули вогні метро. Машина стала гальмувать. Обіч темніла ріка, і її гладь вже починала шерхнути.

ІV

Над ранком задзеленчав телефон. Я спав без задніх ніг і прочумався десь аж після десятого дзвінка. За вікнами стояла глуха, темна ніч.

— Галло! — пролунав у трубці далекий голос Мурата. — Галло! Та прокинься ж, тетеря! Галло, ти слухаєш?

— Угу… — муркнув я, притискаючи трубку до вуха. — Чого тобі, в дідька?

Скількись часу Мурат мовчав.

— Кепські справи, — нарешті буркнув він. — У Малевича обшук.

— Хто сказав?! — підхопивсь я на ліжку.

— Його дружина. Опергрупа наїхала відразу ж після убивства. Що шукали — невідомо. Судячи з усього, навіть без дозволу прокурора.

— А дружина… а вона хіба… — Я схаменувся, що верзу дурниці, й прикусив язика.

— Все одно ми влипли в халепу. — помовчавши, сказав Мурат. — З гри поки що не виходимо. Бери свою «шістку» — й гаття. Адресу знаєш?

— Угу, — сказав я і кинув трубку.

Малевич мешкав у бетоновому котеджі, біля котрого стирчало декілька жалюгідних деревцят. Далеко в полі видно було міське звалище, а за дорогою — озеро якоїсь олив'яної барви. Дружина зустріла нас на ґанку. Певне, вона не спала всеньку ніч, бо на виду аж зчорніла.

— То вони вам пояснили мету цього наїзду? — обернувсь до неї Мурат, коли ми зайшли досередини.

— Ні, — обізвалася вона. Голос її був хрипкий. — Ні, — повторила вона, й на мить лице її скривилося, як у дитини. Але вона тут же опанувала себе — В мене ніхто нічого не питав. Ні дозволу, ані…

— Вас не ознайомили з постановою про обшук?! — здивувась я.

Вона покрутила головою.

— Жодних паперів. Вони впали як сніг на голову… й зразу ж стали галасувать, що мій чоловік — бандит, що він переховує наркотики… а тоді… тоді…

В горлі їй здавило.

— А тоді вони звістили, що пан Малевич мертвий?

Вона справилася з собою й кивнула. Все-таки це була мужня жінка.

— …І ввесь час кричали. — сказала вона, дивлячись перед себе. — Да мы тебя как посадим, да ты у нас как посидишь до вечера… ты тогда, курочка, по-другому петь будешь! Твой муж занимался грязными делишками…вам, кооперативщикам, дали свободу, а мы бы вас, подонков… — Вона замовкла. — Їх четверо було… чи п'ятеро… здається, четверо: два міліціонери, наш дільничний… і… і якийсь у цивільному…

— У цивільному?

— Ну… ну в цивільному! — Вона подивилась на мене своїми очима, в котрих чаївся біль. — Такий… років за п'ятдесят, з жорстким обличчям… командував тут усе… Оце відкрийте… а тут треба перемацати…

— Тааак… — протягнув Мурат, професійно роззираючись по кімнаті. — Виходить, у цивільному… А на словах — шукали наркотики! Ну, а копію протоколу вам, звісно ж, не зоставили… І, до речі, понятих запросили?

— Були… були, двоє. Сусіди… А протоколу ніхто й не складав. Я вимагала, але… — вона посміхнулася якось жалюгідно. — …Ну, там… ну, так вийшло… коли я стала протестувать, то мене прикували… до батареї…

Ми перезирнулися.

— Даруйте, — сказав Мурат, змірявши її поглядом, — вас… прикували до батареї наручниками?..

— Атож… — промовила вона. — А що… А… ну, вже ж… — Голос її став заламуватися. Вона хутко підійшла до фотеля й сіла, обхопивши голову руками. Мурат налив у шклянку води й подав їй.

Я пройшов по кімнаті, пильно роззираючись доокруж.

— Не думаю, щоб тут шукали наркотики, — озвавсь Мурат.

Я згідно кивнув. Тоді обернувсь до тої жінки.

— Ви дозволите нам тут трохи роздивитися?

— Угу… — сказала вона здавленим голосом. — Подивіться… Все одно вони майже нічого не взяли. Он там папір… опис, чи як його.

Переступаючи через розкидані лахи, Мурат підійшов до серванта.

— Дивовижно!.. — вигукнув він. — Зошит загальний у клейончатих палітурках… книга бухгалтерського обліку… машинописний текст, котрий починається словами «основною хибою нашої економіки»… машинописний текст, під назвою «Спецслужби в СРСР», журнал… Слухай, та це якийсь… е-е… сон робочої кобили!..

— Рябої, — сказав я.

— Ну, рябої… До чого тут наркотики, подумати тільки!

— Які наркотики!.. — простогнала жінка, піднімаючи на нас погляд. — Господи, це вже днів чотири, як на нас звалилося отаке лихо… погрози по телефону, якісь безглузді анонімки!… Хтозначого й хтозна од кого… А потім на мене напали оті двоє…

— Напали?! — обернувся Мурат. — Коли це сталося?

— Напередодні… за два… за два дні. Увечері… Один такий здоровезний, а другий… мерзенне обличчя, плескате якесь… і шрам на шиї. А по тому… по тому ізнов дзвінок: «Не перестанешь копаться в чужих делах — еще не то сделаем!» — Вона таки заплакала, і в цім домі, що стояв пусткою, виразно став чутися подих смерті. — Євген казав, що звернеться до вас… що ви все можете, що це останній шанс і тільки ви зумієте розшукать його брата… Йому теж погрожували, а тоді він пропав, і все, і його нема… а тепер нема і Євгена!..

Чого я не можу зносити, то це жіночих сліз. Й жіночої істерики теж. Поки Мурат панькався з нею, я поспішив ушитись на ґанок. Вже розвиднялось. З далеких пагорбів віяв вітер. Під дворищем валялися якісь труби. За ними стояли наші авто. Я заліз ув одне з них і стусонув МурМура під бік.

– Є робота, — сказав я, дивлячись на похмуру, грузьку дорогу, розбиту ваговозами.

— Когось винюхати? — поспитав МурМур. Його очі з пласкими жовтими зіницями, котрі здавалися поставленими сторч, скосилися в мій бік.

— Щось такого, — потвердив я. — Поруч з цим будинком… он там, де фігурні ґрати на балконі… мешкають люди, котрих учора взяли понятими. Зостанешся тут. Вистежиш когось із них… або ні, зайдеш в дім і краще представишся родичем покійного. Так і так… от завітав, а вчора, виявляється, отаке… гм… нещастя. Сестра… чи хто там… у такому стані, що говорити з нею неможливо. То що ж сталося… ну, і все інше в такому ж дусі.

З хвіртки вийшов Мурат. На тлі каламутного досвітку його постать була здоровезна і вугласта, мов скеля.

Я посунувся за кермо і ввімкнув мотор. Мурат заліз досередини. Тоді обернувся до МурМура.

— А ти…

— Він знає, — устряв я. — Хай бере другу машину… й Барабаша, як захоче. Не знаю, правда, який з того Барабаша хосен… Ну, а ти…

— Я?! — здивувався Мурат.

— Треба б пошастати по хавірах. Здається, я знаю, де шукать того… з пласкою мармизою…

— А… це ти за тих двох!.. — Мурат якусь хвилю сопів, напружено думаючи. — Гаразд… — буркнув він, не дивлячись на мене. — Давай… хоч до трамвая підвезеш, чи що…

Я витиснув зчеплення, й зпід колес бризнула грязюка. Мороз над ранком щез. У повітрі висіла імла, сідаючи на шклі дрібними краплями. Мурат набурмосився й мовчав. Мені та візита до вмерлеця теж не додавала втіхи.

Ми підкотили до траси, і я загальмував, перечікуючи, поки проїдуть авто.

— Хрінова справа… — раптом буркнув Мурат. — Найгірше, що з неї нічого не втямиш…

Я провів поглядом здоровезний автобус із написом «Інкомбанк».

— А що тут незрозумілого… — сказав я, рушаючи з місця. — Зв'язок між епізодами? Технічно це нескладно — заповнить прогалини й скласти цілісну картину. Річ у тому… — я додав газу, — …річ тільки у тому, що це буде за картина!

– І що нам з нею робити! — буркнув Мурат. — Хіба самим виносити вироки…

— …Та й своїми ж руками виконувать! — докинув я. — Гроші, правда, заплачено… гроші ж нам перераховано, добродію! Може, їй хоч охорону дать, га? І як не кажи, а Малевичамолодшого теж слід було б розшукати. — Я сплюнув у вікно. — Ми, коханий дядьку, маємо цілу купу злочинів. І в цій купі щось і близько нема того, кого нам доручили шукать. Кого треба найперш! Весела історія, га?

— Весела… — буркнув мурат. — Весела… далі вже нікуди!

Попереду стало видно трамвайну зупинку. Я загальмував, і Мурат насилу випхався з машини.

— Майся на бачності!.. — буркнув він, рушаючи до трамвая. — Потрясеш бичів… та добре, мать їх так і перетак, не шкодуй… а пополудні я скличу нараду… З цією справою щось не так!..

Двері одкрила Кончіта.

— О-о, — протягнула вона, — хто до нас прийшов… Котику мій смачнесенький, а дай же я тебе… е-е… поцілую!..

— Ну, як жиздь… — сказав я, заходячи досередини (в ніс ударив сопух шкарпеток і перекислої браги).

— Що? А, жиздь… жиздь — нічого! — закивала Кончіта.

— … половая! — уточнив я.

– І полова… і полова теж, — сказала вона, з підозрою зиркаючи на мене.

— Чудово… — Я спинився й понюхав повітря. (Крім браги й шкарпеток, смерділо ще тютюновим димом, а Кончіта, треба сказать, не палила). — То що, бичі вдома? — Вона знехотя кивнула. — Сплять, значить, у своїх бичовках? — Вона подумала й знов кивнула. — Ой, як добреее! Зараз шмурдяку вип'ємо… — Я стусаном розчахнув двері і вваливсь до кімнати.

Там був несусвітний гармидер. Стіну коло вікна хтось обригав. На столі вивищувалася кастрюля — у двоє відер і з одірваним вухом. Стояли дві розкладачки, і на одній справді хропло якесь одоробало, а на другій сидів Портюша, заспаний і кудлатий, немов горила.

— Хай живе КПРС… — загорлав я з порога, салютуючи стиснутим кулаком.

— … на тому світі! — прохрипів Портюша й підняв свою клешню, од чого ще більше став схожий на здорову чорну мавпу.

Господи, як же я не люблю пияків — ото таких обдрипаних, жалюгідних, одутлих од перепою… Але це був Портюша, якого я знав уже більше десяти років, той Портюша, з яким я працював на цегельному заводі, коли мене вигнали з університету; Портюша, котрий ввалювався до кімнати, яку ми удвох наймали тої зими, й, засніжений, п'яний як чіп, з кавалком ліверної ковбаси і недопитою пляшкою в кишені пальта, хрипів: «Ту бі — о нот ту бі?», — а я, жбурнувши на ліжко англійськоросійського словника, з яким намагався після зміни читать Хемінгуея, схоплювався на ноги й горлав, стрясаючи кулаком: «Ту бі! Ту бі-і-і!..»; Портюша, котрий, вистромившись із печі, де ми якраз розвантажували цеглу, брудний і замурзаний, як свиня, гукнув делегації чорних комуністів, які прийшли ознайомитися з цегельним заводом: «У нас не ділять людей за кольором шкури… пашем — как нєгри!»; Портюша, який примудрився колись прогуляти сімнадцять робочих днів, побивши рекорди навіть такої діри, як цегельний завод, — а замість бюлетеня приніс довідку од фельдшера, де чорним по білому було написано «острое алкогольное отравление»; врештірешт, це був організатор демонстрації алкоголіків — єдиної на цілий Союз! — котрі заявилися на один з демократичних мітингів із гаслами: «Самогонні апарати — в серійне виробництво», «Геть ЛТП», «Пляшка горілки — це десять кілограмів м'яса за калорійністю» і навіть «Міняємо партійний апарат на самогонний». Так що Портюшу я поважав. Портюшу я навіть любив, це була виняткова, акцентуйована особистість, котра не дає суспільству застоюватися в міщанському благополуччі. Врешті, й Кончіта, до котрої він пристав останнім часом, була теж не подарунок: ця жінка мало того, що дуже і над усе в житті не любила випить, — вона ще й мала добре підвішеного язика, за що я і дав їй отаке екзотичне прізвисько. Люди добрі, а що ж іще можна сказать про жінку, яка вершину свого захвату висловлює у фразах: «Я там буквально кінчала», або: «Ну, там прямо кінчить можна було», чи: «Ой, не сміши, бо зараз кінчу»? Крім усього цього, їхня хавіра служила мені цінним джерелом інформації: сюди частенько заходили, а то й по кілька днів жили тут ріжні люди, так чи інакше пов'язані з кримінальним світом.

— Ну що, дядьку, — сказав я, коли ми запалили, — що… знов не дотягли до кінцевого продукту?

— Де там!.. — буркнув Портюша. — Оце як присмокталися… вже з тиждень білого світу не бачимо! Але й брага ж добренна!.. — Він глипнув на мене своїми бляклими очима. — Мо', потягнеш хоч із літряку?

– І тобі не шкода?! — здивувавсь я. І помацав йому чоло. — Вперше таке чую! Ти не захворів, боронь Боже?! — Тоді скоса глипнув на спляче одоробало. — А це що за суб'єкт… ще один борець із зеленим змієм? Слухай, я його наче вже й зустрічав… наче й у тебе, га?..

— Це… друг! — сказав Портюша. Тоді зачерпнув кварту браги й став дудлить, мукаючи як корова. — Він тобі треба? — спитав, оддихуючись. — Можеш забирать… вистав літру коньяку й забирай… хоч зараз! — Портюша нагнувся й смикнув одоробало за ногу. — Е-е, дядьку… пора вставать… он уже сонце зійшло, дітки ідуть до школи…

— … І сталевари заступили на трудову вахту! — докинув я. — І секретарі райкомів он райкоми свої поодчиняли…

— … навстіж! — сказав Портюша.

— … навстіж! — погодивсь я. — А певно… райком, він же ж для народу! Люди несуть туди своє горе, свою радість…

Одоробало завовтузилось, а тоді, крекчучи, перевернулося на спину. Ну й мармиза ж у нього була… задута з перепою, пласка, як млинець. А на шиї добре видно було ще й глибокий, довгий шрам.

Одоробало витріщилось на мене своїми каламутними баньками й скількись часу дивилося як теля на нові ворота. Психоз, холодно подумав я, розглядаючи цього суб'єкта впритул. Алкогольний психоз… ще очей не продер, а вже шукає, кому б натовкти мордяку!

— А це… — врешті обізвалося одоробало, оглядаючи мене з ніг до голови, — …а це що за фалос?..

— Проснися… — поволі обізвавсь я, не зводячи з нього очей, — проснись, нас обікрали… ти, жіночий статевий органе!

— Щощо? — поспиталось одоробало, зненацька радісно посміхаючись (не інакше як в передчутті близької бійки — а що може бути кращим, ніж вранішня бійка, котра так розганяє кров!), — слухай, клієнт… ти щось наче нявкнув… чи, може, мені почулось — ану повтори?!

— Недочуваєш, еге?.. — Я був невиспаний і голодний і зараз сидів би вдома та жер щось на кухні, кидаючи ласі шматки Більбонському, — а натомість мусив балакати із драбом, котрого і навіч не хтів би бачить! — У вухо, може, дать… га?

— Портюшо, — лагідно сказало одробало, звертаючись до нього всім своїм усміхненим і пласким, як перепічка, лицем, — Портюшо… цей фалос начебто зобижає мене! Ти що, — обернувсь він, — що, не знаєш, як мене треба величать? Не статевий жіночий орган, о ні… а… — драб раптом поваливсь уперед, цілячи мені увіч розчепіреними пальцями, — …а Папа Валя… Папа Валя, каз-зьол!

Я зустрів його правим прямим, і він одлетів до стіни й так вгатився об неї, що все довкруг аж задудніло; але тут же відштовхнувся од неї й плигнув на мене, як справдешній козел; я відхилився убік, прицілився й щосили зацідив йому носаком по гомілці. Драб гикнув і, вищиривши свої жовті конячі зубиська, став згинатись навпіл.

— Дай йому, Папа Валя, дай! — завищала Кончіта, плещучи в долоні. (От же ж собача жінка, вона завжди не любила мене… певне, за ту свою кличку!) — Дай етому підерасу… етому казлу ванючаму!..

Я озирнувсь, і Папа Валя туттаки розпрямивсь, як пружина; мене взяла злість, і я, розвернувшись, вгатив його в перенісся.

— Диви який спермофаг! — сказав я, обтрушуючи куртку. — Та я з тобою зараз буду здійснювати статевий акт… — Папа Валя смикнувсь ще, і довелося з'їздить його по черепу. Ну, це був подвійний удар… Голова, одскочивши од кулака, гупнула в стіну, й він врешті обм'як. — Подумати тільки, яке стерво! Спортсмен він, чи що? — обернувсь я до Портюші.

— По літроболу, — буркнув той, одводячи погляд. — З боксу в шию потурили… за звірство, каже.

— Воно й видно!.. — сказав я, запалюючи цигарку. Тоді зачерпнув кварту браги й линув на Папу Валю. Портюша скривився. — Ти бач, який екскремент! Я тут прийшов з ласкою до нього, з любов'ю… а воно — з кулаками! А як же ж гуманізм? А норми комуністичної моралі? — просторікував я, вимахуючи сигаретою. — І того самого… гуртожитку? То тебе, лайдаку, на рингу не навчили? Та я тобі, до жіночого органу дверцята, зараз хутко зроблю дефлорацію!.. — Я згріб його за барки й поставив на ноги. — Хто послав тебе нападать на дружину кооператора? Говори, собаче гайно… ну?!

Папа Валя розплющив очі. Крім ненависті, в них не було нічого.

Я добув з кишені ножа й натис кнопку. Синювате, гостре, як бритва, лезо, клацнувши, вискочило з колодки.

Тиша настала така, що чутно було, як голка впаде.

— Ну? — лагідно поспитав я Папу Валю, приставивши лезо йому до горлянки.

Тоді надавив, і шкіра під вістрям напнулась. Драбуга ковтнув слину. Злякавсь, подумав я. А певно: більшість людей чомусь панічно боїться гострих предметів… надто ж коли їх приставляють до горла!

— Я довго чекатиму… ти, дверцята до органу?! Хто послав?

Він посинів. І знову ковтнув слину, смикнувши борлаком.

— Не… нне знаю!.. — вихрипів він нарешті. Певне, це йому коштувало бознаяких зусиль.

— Брешеш! — впевнено сказав я. І натиснув вістрям.

— Не знаю… як перед Богом! — заблагав він. — Ми попали в мінтярню…

— Ми!.. Хто «ми», в дідьчої матері?!

— Ми… з Хунтою… котрий був мордоворотом у Патлаха. Знаєте, мабуть…

— А-а, — дотямив я, — це той, що дуже не любив випить… То Патлах його випер? За алкоголізм, чи що? Ну й дурень! А далі, далі що? Залетіли ви з Хунтою…

— … нам строк світив, за дєвочку… Ну, зґвалтування. Хтіли нас везти на тюрму, аж тут… словом, приводять нас до якогось цивільного… і він каже: зробите таке й таке діло — і на всі чотири вітри. Ні прізвища, ні звання не знаю… як перед Богом! Ще сказав: не спробуйте змахлювать — під землею, а знайдемо обох… у нас, мовляв, довгі руки!..

Я подумав, тримаючи ножа коло шиї.

— Щось воно, Папо Валю, на брехню схоже, га? — Він заперечив — так гаряче, як тільки міг. — А ти впізнав би його… на фото, скажімо?

Драбуга так зрадів, що став кивать своєю здоровезною, закустраною головою і зразу ж порізався. Я одвів лезо вбік. Тоді згріб Папу Валю за шкуру й жбурнув на розкладачку.

— Хто? — поспитав я, кидаючи перед ним жмут знімків, зроблених учора «трійками» Мур-Мура й Лугині. Він узяв до рук один, другий… очі його розширились, і я втямив, що робота моя не пішла намарне.

— Ось… ось він, гражданін начальник! — заговорив Папа Валя, тицяючи своїм замурзаним пальцем у якесь фото. — Оце він, підерас… точно! Каже: потовчіть трохи, так, щоб синці були, але не калічити, бо голови поодриваю… Уу, казліна, — посварився він кулаком на фото, — бач, нещасну жінку побить він послав, скот безрогий!..

Я нахилився йому через плече, і всередині мене усе аж похололо.

Це було фото таксиста.

V

— … Згідно з вказівкою. Таксі контролювали дві машини, які входили до складу оперативної «трійки». Стеження виявлено не було. Від метро таксі подалося по набережній, тоді перетнуло міст через ріку. З півгодини блукало вулицями лівобережної частини міста — певне, перевіряючи, чи нема «хвоста», — й спинилось біля бензоколонки. Саме тут нам вдалося сфотографувати водія. Знімки передано особі, яка провадить справу. Відтак авто стало рухатися вглиб Лівобіччя і врештірешт… — МурМур помовчав, — …скінчило свій шлях на подвір'ї Школи тібетської медицини, яку очолює знаний психотерапевт Альберт Крижинський.

Усі здивовано загули.

— Можу додати, — обізвався раптом добродій в окулярах, який у «Тартарі» відповідав за службу безпеки, — що нами встановлено: міська автоінспекція таксі під таким номером не реєструвала. Не вдалося також ідентифікувати особу таксиста.

— Автоінспекція, — буркнув я із свого кутка, — теж не все знає… чи не хоче знати, що одне й теж! Та й номер…

— О, о, — зрадів Мурат, — а я саме й хотів надати вам слово! Доповідайте.

Я скривився й став знехотя розповідати про свій візит до Портюші.

— … Гадаю, — підсумував я наостанку, — гадаю, всім зрозуміло, з якою організацією вступили ми у контакт. Думаю, вам не треба, шановні пани та добродії, пояснювати, якими можливостями володіє ця… ее… фірма й що вона може зробити з «Тартаром», коли виявить, що він стоїть їй на заваді. Чесно кажучи, сам я боюся навіть подумати про це. Втім, — не дав я розкрить рота Муратові, котрий хтів щось вставити, — втім, як уже геть до кінця висловлюватись, то тепер перед нами стоїть лиш одна проблема: будемо ми провадити цю справу далі чи закриємо… ну а, відповідно, кошти повернемо спадкоємиці. Так чи інак, а я — за те, щоб закрить. Поки не пізно й поки ми… ее… поки ще ми не в наручниках, шановні панове!..

Я замовк. Присутні теж мовчали. Я глянув на Мурата, але він нічого не говорив і тільки понуро дивився перед собою.

— Добре!.. — нарешті озвався він. — А що… ее… скаже нам Лугиня?

Той пошкріб своєю здоровенною лапою за вухом.

— Нуу… — буркнув він, — наша «трійка» стежила за пасажиром таксі. Гадаю, це вам відомо. Зроблено також знімки. Вони ідентифіковані: особа, зафіксована на них, — такий собі Кузьминець, на прізвисько Кукла, у злочинних колах відомий як найманий убивця. Свою… еее… роботу виконує з особливим садизмом. За психічним складом — маніяк… вживає наркотики і… словом, довго не протягне. А взагалі… нічого оригінального, нічого вартого уваги. Адресу його хавіри ми знаємо, так що… втім, потреби в цім я не бачу!

Мурат подумав.

— Ага, — сказав він, — оперативна інформація — вся. Запитання?

— Будуть!.. — раптом озвався Дядько Пацюк — кремезний драб із довгими, мавп'ячими руками. Ходили чутки, що саме він очолює бойову групу командос. — Будуть! — вперто повторив він. — Оце, значить, таке запитання: чого це товариш… чи то, значить, пан…еге ж, пан!… так от, чого це пан Мур-Мур не доповідає, що він там винюхав у сусідів клієнта? Цебто чого це ту сердешну жінку прикували до парового опалення… еге ж, за що оце таке вони зробили з нею, хтів би я знать?

— Нуу, — здивувався Мурат, — ми це пропустили поза увагою… А що там сталося, справді?

МурМур подумав. Дивлячись на нього, можна було б виснувать, що цей процес не належить до його сильних сторін; хоч як до правди, то цей хлоп'яга був напрочуд хитрим і змисним, і «Тартар» недарма доручив йому спецгрупу стеження.

— Завдання, доручене мені, — почав він обережно, — відібрало більше часу, ніж видавалося попервах. Ну, та врешті… словом, контакт було нав'язано. З повідомлень людей, котрі були присутні під час обшуку, виникає: після того, як слідчий звістив про смерть пана Малевича, з його дружиною сталася істерика. Власне, й грубощі оперативників, і ця звістка, піднесена так несподівано, були звичайною психологічною атакою. У так званих «органах правопорядку» її вживають, і досить часто… однак у цім випадку слідчий перебрав міру, й тиск призвів до протилежних наслідків — нервового зриву. Декілька ляпасів діла не поправили, й тоді цивільний, — підкреслюю: саме неідентифікована особа в цивільному, яка, по суті, й керувала операцією, — отож той цивільний загадав прикувать пані Малевич до батареї. Мовляв, щоб не заважала оперативним діям. — МурМур понуро замовк. Тоді докинув: — Як на мене, опергрупа й не збиралась шукать наркотики. Це свідчить і її малочисельність, і те, що з ними не було пошукового пса, й методи обшуку… та й постанови про обшук в них не було теж.

— А чого їм соромитися… — буркнув Лугиня. — Чого тут соромитися… процесуальний кодекс дозволяє обходитися й без неї!..

Мурат перепинив його лаконічним жестом.

— Таким чином, — підсумував він, — таким чином… словом, висновки можуть бути такими: перше, провадячи цю справу, ми неждано стали на препоні якійсь із існуючих… еее… скажемо так — державних фірм… якій саме, поки що не відомо, відомо зате, що вона здатна розчавити «Тартар», як на очах у цілого міста розчавила нашого клієнта. Друге: можна здогадуватися, що зникнення Малевича-молодшого пов'язане з діяльністю цієї фірми. Якимось чином сюди вклинюється і Школа тібетської медицини, організація… ее… я сказав би, швидше комерційного характеру…

– І підприємці давно вже ламають голови: за які це заслуги Крижинському надали в оренду цілий комплекс унікальних будівель! — докинув шеф безпеки.

— Тактак, — потвердив Мурат, — зараз це питання неначебто прояснюється. Не дивно, до речі, й те, що Крижинський для своїх шаманських сеансів отримав ефірний час на телебаченні. Далі. Слідча версія мені бачиться такою: Малевичмолодший, котрий був журналістом, — навіть більш того, так званим «незалежним» журналістом, позаяк газета «Наша думка», котру він очолює, фактично є виданням Руху, — отож Малевич-молодший став на препоні цій… ее… фірмі — й так добре став, що в неї не було іншого виходу, як тільки вдатися до фізичної розправи. Так чи інак, а з дня його зникнення втекло вже два тижні! Що зробив Малевичстарший, ви знаєте: він звернувся до нас через одного з посередників. Щоправда, напочатку у нас із ним вийшло непорозуміння… ну, та це несуттєво. Клієнт виклав нам лиш ті факти, які в нього були, а було їх небагато, й зводилися вони до одного: Малевича-молодшого прибрали за те, що він займався якимсь приватним розслідуванням. Більш докладну інформацію він обіцяв надати після того, як розбере папери свого брата. Домовленість була такою: Євген Малевич переказує на наш рахунок певну суму, а за тиждень, о шостій вечора, біля кав'ярні в середмісті, зустрічається з Оскаром і передає йому фото свого родича, його нотатки, щоденники… словом, інформацію для розшуків… чи для роздумів, як сказати ліпше. І що ж? Клієнт не встигає навіть перейти вулицю — його травмує машина, за кермом котрої сидить професійний убивця. А після того в гру, нав'язану фірмі «Тартар», вступають сили, про які ми нічого певного не знаємо… Ну, та тут, бачу, щось проривається додати і сам Оскар… — Мурат кивнув мені.

— Спочатку щодо організації, котра стоїть за цим убивством, — почав я. — Вона цілком конкретна, і на це не треба закривать очі. А зв'язок із нею найліпше ілюструє особа Альберта Крижинського. Гадаю, мало кому із присутніх тут співробітників фірми «Тартар» відомо, чив займався цей чоловік ще кілька років тому. — Шеф безпеки підняв голову й кинув на мене пильний, вивчаючий погляд. — А займався він дуже цікавою і, скажемо так, нехарактерною для екстрасенса діяльністю. Ну, та будем танцювать од початку!.. — Я взяв листок паперу, який лежав переді мною. — Біографічні дані. Народився тібетський мудрець на Житомирщині, в дуже великій і дуже убогій родині. Що ж… попервах життя юного екстрасенса не було встелено трояндами. Скоріш навпаки: з великими труднощами він скінчив восьмирічку, потім працював у рідному колгоспі, навчався в ремісничому, потім знову працював, слюсарем, і заразом кінчав вечірню школу. Поворотним у його біографії став тисяча дев'ятсот п'ятдесят сьомий рік: він вступив на історичний факультет університету… не знаю, що тут відіграло роль — колгоспне походження, робітнича закваска… а то й що інше! Так чи йнак, а од того дня дорога його йде вгору і тільки вгору, ані на цаль не звертаючи убік. До третього курсу ця людина займає вже крісло секретаря комсомольської організації факультету. Тоді ж — прийом у лави доблесної капе-есес. По закінченні університету — одруження з дочкою директора республіканського Будинку політпросвіти, аспірантура й захист дисертації. Тема її звучить приблизно так: «Партійна організація Черкаської області в боротьбі за підвищення врожаю цукрових буряків». — Хтось засміявся, решта мовчали, й видно було, що їм не до сміху. — Відразу ж після цього — вища партійна школа, затим викладацька робота в університеті. Обирався секретарем різних партбюро. Пильний. Принциповий. Непримиренний. Позбавлений будь-яких моральних принципів. Словом, типовий комуніст… точніш, комуняка, як про таких завжди говорилось в народі. В роки погромів української інтелігенції (друга хвиля арештів, 1972–1980 роки) був призначений заступником декана історичного факультету. Прославився як моральний садист і… і взагалі як сволота. Саме під його керівництвом організовувалися комсомольські судилища над ліберально настроєними студентами, провадилися виключення з вузу та допити в першому відділі. Ну, та роки йдуть… час міняється, і… — я посміхнувся, — …й ми теж міняємося разом із ним, чи не так? 1988 рік стає новим карколомним поворотом у біографії товариша Крижинського. Як тільки повіяло вітрами перебудови, він покидає кафедру, вчений ступінь, звання доцента — і… зникає. Нове явління комуніста Крижинського відбулося наприкінці минулого року… ну, та про цю його личину, вам, гадаю, розповідать не треба. Тібетський мудрець. Буддійський монах. Цілитель. Екстрасенс. Вигнання бісів у Палаці спорту. Заряджена вода. Сеанси по телебаченню. Має сотні тисяч прихильників серед дрібноміщанських верств населення. Слава. Популярність. Масовий психоз!… — Я обвів поглядом присутніх. — Що ж, гадаю, всім зрозуміло, які ж саме сили стоять за цією людиною! Є припущення… — я помовчав, — …є припущення, що на відомство він почав працювати ще в студентські роки.

— З третього курсу!.. — озвався раптом шеф безпеки. — Попервах як секретний інформатор. Конспіративна кличка «Ушастый».

На якийсь мент мені аж заціпило. Скажи лишень, подумав я, виходить, служба безпеки теж копає під цю людину!..

— Тим краще… — оговтавсь я нарешті. — тим краще, панове! Ще одне. — Я жестом спинив Мурата, який надався було перебить мене. — Хочу повернутись до ситуації, в якій опинився «Тартар». Шановні колеги, давайте ж глянемо правді у вічі! Ви що, так досі й не зрозуміли, у яку ми влипли халепу зі справою Малевича? Нас розсекретили; наш клієнт забитий лише тому, що за справу взявся «Тартар»; причина цього — інформація про діяльність відомства, котра, за моїми припущеннями, викладена в паперах Малевичамолодшого. Незрозуміло, щоправда, чому ці папери опергрупа шукала на квартирі, адже Євген Малевич мав їх при собі… Втім, так чи ще як там, а справа, за яку ми взялися, небезпечна, і порятунок лише в тому, що ми відмовимось од неї. Хоч, може, й це буде запізно. Наголошую ще раз…

— Досить! — устряв Мурат. Я збивсь на півслові й здивовано глянув на нього. — Досить!.. — втомлено повторив він. — Оскар виклав свою позицію, а як діяти далі… й чи діять у цьому напрямку взагалі, вирішуватиме нарада. Що ж до розсекречення, то це завжди було компетенцією служби безпеки… — Мурат глянув на чолов'ягу в окулярах.

— Як тільки надійшла інформація про інцидент у справі Малевича, нами було проведено перевірку. — Шеф безпеки говорив, як заавжди, безпристрасним, позбавленим будьяких емоцій голосом. Ну й бюрократ, подумав я… та він, кажуть, і працював десь там — у контррозвідці генштабу, а то навіть і в самому відомстві!.. — Хочу заявити: деконспірації нема! Це — факт, і підтверджений він за нашими джерелами. Певна річ, про детективну діяльність фірми «Тартар» знають у так званих «правоохоронних органах»… Але як знають? До них регулярно надходить інформація, що в місті забезпечується охорона підприємців, причому за дуже великі гроші. Оскільки ми не конфліктуємо із законом, — не використовуємо вогнепальну зброю, не вбиваємо і навіть особливо не калічимо людей, не сприяємо зростанню злочинних структур, а навіть стримуємо їх, — то для чого ж органам займатися зайвою роботою? Адже й там люди, і вони теж отримують платню, у сотні раз меншу од нашої, зважте! Крім того, дістатися до «Тартару» можна тільки через систему посередників, а їм, на випадок чого, невигідно давати свідчення проти нас. Так що… так що деконспірації нема. Тепер про інцидент, який мав місце учора. Аналіз ситуації… а також певні джерела, про які зараз я не маю права говорити, дають картину десь такого характеру: останні дні Малевич ходив із охороною, яку набрав із своїх людей; ліквідація його була дуже утрудненою, тим більше що все це мало виглядати як нещасний випадок; убивство на момент контакту становить собою збіг обставин, який важко було передбачити навіть… ее… ліквідаторам… чи виконавцям, як там ліпше… адже жоден з них не сподівався, що на місці убивства перебуватиме професіонал, котрий зуміє організувать погоню. Словом, фірму «Тартар» під час операції не зауважили… і це дає нам винятковий шанс вести цю справу й далі… і, — шеф безпеки глянув на мене, — зоставивши її, звичайно ж, такому талановитому й доскіпливому детективові, як Оскар.

В кабінеті зависло мовчання.

— Що скажуть інші? — по хвилі озвався Мурат.

— Провадити! — вихопився Дядько Пацюк. І, подумавши, докинув: — До переможного кінця, не менш!..

— Лугиня? — поспитав Мурат, неуважно креслячи щось у блокноті.

— За! — буркнув той. — І взяти під нагляд таксиста. Ще ліпше — затримати!..

— Це вирішимо потім. Інші думки… Мур-Мур?

— Я прозондував би обстановку в фірмі Крижинського. — обізвався Мур-Мур своїм оксамитовим голосом — завжди, коли він говорив, здавалося, що в роті у нього тане шоколад. — Врешті, ми на цьому нічого не втрачаємо. Один такий візит… просто так, аби роззирнутися, кинуть оком… один такий візит міг би дати додаткову інформацію, і неабияку!

Мурат з цікавістю глянув на нього.

— Це… — поволі сказав він, — …це справді непогана… ее… як її…

– Ідея! — не втримавсь я.

– Ідея! — по хвилі сказав Мурат і зупинив погляд на мені. Внутрішньо я аж зіщулився — шеф умів подивитися так, що ти зразу ж починав відчувати, де твоє місце. — Я… ее… згоден з Мур-Муром. Так що… так що вирушайте, вирушайте! Час біжить, і ніхто за вас вашу роботу не зробить. Екіпіровка, імідж… на розсуд служби безпеки.

Я стенув плечима… що ж, як кажуть: найнявся — продався! Але МурМур… МурМур який же ж мерзотник — отаке повісити на свого першого друга!.. Ну, та що ти тут вдієш: робота — це робота, дружба тут ні до чого…

— Тепер, — почув я, зачиняючи двері з того боку, — тепер слід було б вирішити лише одне питання: що нам робити із цим таксистом…

VI

З-за універмагу, дзеленькаючи, випхався трамвай. Я став на узбіччі, перечікуючи, аж поки він поїде геть, і витріщився на своє відображення у вітрині.

Господи, ну й міняється ж чоловік, коли йому зроблять отаку хіпову зачіску, надінуть супермодерну куртку й окуляри, котрі сповзають на носа! Що вже було дивувать Барабашеві, котрий знав мене як облупленого і навіть більш, а все ж вискочив з-за свого бюрка, як сторожовий пес, коли я став спускатися у вестибюль «Тартару». А що ж, хлопці із служби безпеки уміють робити своє діло… і, судячи з усього, не тільки створити імідж чи здобути якусь дрібну інформацію. Принаймі про фірму Крижинського мені сказали там набагато більше, ніж я довідався на нараді.

Я поправив окуляри й, ще раз подивовано глянувши на екстравагантну й немов би мішком прибиту фігуру, котра ламалася у вітрині, став переходить трамвайні колії. Тоді звернув за універмаг.

Провулок був порожній. О ліву руч тяглися глухі камінні мури. За ними був старезний дубовий парк, а посеред парку — декілька старосвітських кам'яниць із фігурними ґратами на вікнах. Триста років тому тут був єзуїтський колегіум, пізніш, за більшовицького режиму, — диспансер по венеричних хворобах, а нещодавно ці будівлі за якісь заслуги оддали Школі тібетської медицини. Ну, та якогось дива в цім не було… швидше всього була реакція на чудодійні сеанси, та й інтерв'ю у вечірній міській газеті підлило олії в вогонь, ще й як! «Моя сила, — пригадав я мимохіть, — Божистого походження. Все життя дрімала вона у мені… часом я простотаки мучився!.. Скінчилось тим, що мені ненависною стала робота, яка давала сякийтакий шмат хліба, і я рушив у світ… отак, знаєте, куди очі дивляться. І тоді вийшов мні назустріч тібетський мудрець. Він посміхнувся й сказав: давно чекаю я тебе, сину мій духовний… аж нарешті почув ти мій внутрішній поклик! Й одкрив він мені страшну таємницю…» — «Яка ж це таємниця, Альберте Феліксовичу? Звучить якось аж моторошно…» — «Він сказав мені, що наш рід — від одного з дванадцяти апостолів Ісуса Христа…»

«Од смердючого тхора, од чорної гадюки ти походиш!» — подумав я, сплюнувши. І знову перед очима в мене постав отой понурий осінній день, коли в аудиторії вперше з'явився цей кощавий, худий, мов тичка, молодик… Боже, — простогнала якась дівчина, котра сиділа поперед мене, — то це його нам сюди прислали? Та це ж дурень… в нього ж на лобі написано, що дурень, та ще й фанат до того ж!..

Сердешне дитя… воно як у воду дивилось! Од тих пір білий світ став для нас чорним, як міліцейські халяви, а семінари з історії КПРС нагадували гекатомбу. А що ж тут іще скажеш… люди добрі, цей чолов'яга вірив, щиро вірив, що в матеріалах з'їздів є якісь думки! Мало того, він не давав переповідати їх своїми словами, а простотаки вимагав, щоб кожен повторював їх буква в букву. Зізнаюся, це мене спантеличило. А ну ж бо, подумав я собі, й справді в тих дурнуватих рішеннях та резолюціях можна знайти сенс… а то бодай зчеплення з реальним життям? Я покинув усе й, засівши у читальні, вгризся у багровочервоний том, наче хробак. Шкода праці! Я потратив кілька днів, аби встановити: доповіді партійних лідерів — не що інше, як роздуті загальні фрази й порожні речення, напхані цілковито абсурдним змістом; різниці між ХХІV і, скажімо… ну, хоч би й XXV з'їздом — нема ніякої, і незрозуміло, чому і те, й друге називають історичним; будьякий партійний документ носить символічний характер і становить собою міф у його закінченому, чистому, а головне, матеріалізованому вигляді — щось таке як священна корова… Ну, та висновки висновками, а на семінарах треба було щось казать! Крижинський заходив до аудиторії, мов дресирувальник у клітку. Мав цей чоловік якісь комплекси, а чи так був схибнутий на ідеології, чи, може, був просто пришелепуватий, але його вузький, щурячий писок так і дихав ненавистю до всіх нас. Пізніше я зрозумів: він любив партію. Він просто кохав її, як чоловік кохає жінку, непокоячись за найменші збурення в її організмі. Він, сільський хлопець, який на силу Божу здолав середню школу, знав, що таке відчай, убозтво, чорний труд, — од партії взяв усе: вона зробила його агентом наймогутнішої в світі секретної служби, вона відкрила йому двері високих кабінетів, вона, врешті, піднесла його на вершину життя, надавши вчений ступінь і всі блага, пов'язані з ним, з однією лиш умовою: служити їй не за страх, а за совість. От він і служив! Цей чолов'яга грудьми стояв за неї. Непримиренним, пильним оком він видивлявся всякого, хто міг би на неї заміритися. Просто він був на посту. Він був — солдат. Він був — боєць партії…

Я зціпив зуби. «Що ж, — подумав я, — нанесемо візит великому цілителю… буддійському монахові, котрий водночас ще й нащадок одного з апостолів!» Провулок був пустельний, і тільки вітер свистів і гнав клапоть газети. Я підстрибнув і, вчепившись за край муру, підтягся на руках. У парку не було й душі. З тильної сторони найближчої з кам'яниць чорніло декілька вікон, але на цей ризик доводилося йти. А як ще дістатися до тібетського мудреця, зануреного в нірвану, — на воротях кажуть, що йому нікого не хочеться бачити, а газетярам і взагалі дають понюхати кулака… Шурхаючи ногами в мокрому снігу, я пройшов між деревами. Тоді перетнув двір, піднявся на високий мурований ганок і пхнув тяжкі, масивні двері.

Це була старосвітська зала з високим склепінням, і в ній сиділа юна білявочка. На тлі каламутного вечора, котрий цідився через венеціанські вікна, вирізнявся її пещений і дуже наївний профіль.

— На добридень, ласкава… ее… панно!.. — лагідно обізвавсь я, покотячому підкрадаючись до її суперсучасного робочого місця — з кількома телефонами фірми «Панасонік», електронною друкарською машинкою і пультом зв'язку. По правді кажучи, «Тартар» мав куди ліпшу апаратуру — у нашого Цуцичка під рукою був ще факс і комп'ютер.

— Угу… — муркнула білявочка, уткнувши носа в якийсь журнал (краєм ока я встиг загледіть кольорові фото парубків з одвисаючим чоловічим причандаллям); аж тут до неї дійшла незвична форма звертання й вона похопилася: — Е… а… слухайте, а як ви тут опинилися?

Не чекаючи запрошення, я опустився в глибоке шкіряне крісло.

— Професія така! Журналістика, знаєте… дуже влізлива професія! — Я зиркнув у вікно: у воротях стояв грузовик із брезентовим верхом, і двоє лобуряк у плямистих комбінезонах перевіряли документи водія. — Чого не зробиш, аби виконати завдання! У вас тут же ж варта… Переліз огорожу, звичайно.

Білявочка витріщилась на мене ще дужче. Такої халепи їй, певне, ще в житті не траплялося. Вона подивилася на пульт, тоді на мене, затим знов на пульт, а взагаліто не знала, що робити. Голову дам у заклад, що інструкція радила гукнуть викидайла!

— Ви… ви… — вона ще й не здужала стямитися, — … ви хоч маєте поняття, куди оце втрапили?

— В Школу тібетської медицини, сподіваюсь? — люб'язно поцікавивсь я. І розплився в широкій посмішці, водночас напружено стежачи за її реакцією. — Дівчино, давайте говорить відверто. Я — газетяр, і в мене ділова пропозиція. Річ у тому, що наш журнал — дуже багате видання. Нас фінансує декілька фірм, і ми маємо навіть долари. Отож ми хотіли б організувати виступи Альберта Феліксовича за кордоном… ну, зокрема в Західній Європі. Попередні переговори уже проведено. Думаю, таке турне буде вигідним і для нього, і для нас, гадаю, теж. От саме для цього я й переліз ваш паркан. Хуліганський вчинок, але, скажіть, невже це такий злочин? Врештірешт, вам досить наказати — і я заберуся геть… однак ви, така розумна, добра, вродлива, — я змальовував її цноти, не шкодуючи слів, — невже ви зможете це зробити, навіть не вислухавши мене?

Моя посмішка, певне, таки вплинула на неї. А може, вона була шокована й ще не зовсім добрела тями чи, може, й просто була ще замолодою для такої роботи.

— А ви, — вже трохи м'якшим тоном озвалася вона, розглядаючи мене своїми фіалковими очима, — хіба не знаєте, що Альберт Феліксович не приймає газетярів? Після того як ваша шатіябратія…

— Погралася з ним у кота й мишки? — несподівано запитав я.

— Ну, я так не висловилася б… — збентежилась білявочка. — Бачите… — вона знов глипнула на телефон, міркуючи, певне, чи не гукнуть якого драба, аби він надавав мені по шиї, —…бачите, Альберта Феліксовича дуже образили ті статті, де його прозивали шахраєм і сумнівалися у його видатних чаклунських здібностях. А тут ще деякі пацієнти пішли… ее…

— … на повідку! — підказав я з невинним виглядом.

— Еге ж, на повідку, на повідку в деяких журналістів… Стоп, стоп, — очі її знову стали твердими, — а ви яке видання представляєте… і хто ви такий взагалі, ану, кажіть?!

Я посміхнувся й, залізши в свою шкіряну репортерську торбу, дістав посвідчення. Як і мій імідж, воно було не зовсім правдивим, — свого часу «Тартар» підгодовував такий собі авангардистський листок, що його видавало двоє диваків (один був інвалідом, а другий, здається, без клепки у голові), і я числився у них в штаті.

— Літературнонауковий вісник «П'ята колона», — відрапортував я. — Авангард, містика, божевільні ідеї.

Це справило враження на білявочку.

— Нууу, — промимрила вона, зиркаючи на мене з якимось аж острахом, — не знаю. Не можу обіцять. Альберт Феліксович навряд чи захоче з вами говорити. Хіба що… — Задзижчав селектор. Білявочка перемкнула тумблер і взяла трубку. — Я, — проспівала вона своїм оксамитовим голосочком. — Так, Альберте Феліксовичу… Тактак, обком підтверджує цю суму… — Очі її неспокійно метнулися у мій бік. — Альберте Феліксовичу, тут сидить представник журналу «П'ята колона»… Авангард, містика, божевільні… ее… ну, як же ж на них… отот, ідеї, дякую… То вони хочуть запропонувати вам дещо… Що саме? Здається, виступи за кордоном…кажуть: багате видання, є навіть валюта… атож. Атож. Зараз буду… — Вона опустила трубку і з сумнівом зміряла мене очима. Тоді добула з шухляди якусь теку. — Сидіть, — сказала вона. — Звісно… — Білявочка підвелася, і я насилу стлумив у собі вигук захоплення: це була справжнісінька сексбомба — з лебединою шиєю, крутими стегнами конозистої лошиці і задерикуватими грудьми, котрі аж рвалися на волю, напинаючи темного светра із шотландської вовни… — Звісно, годилося б вас витурити у шию, але можете вважати, що вам пощастило, — Альберт Феліксович, здається, зацікавився вашим виданням…

Я провів її ласим поглядом, поки вона не вийшла з зали, а тоді глибоко вдихнув повітря й підвівся. Звісно, це теж був ризик і це була груба робота, але іншого виходу я не бачив. Я потяг за фігурну ручку двері в глибині зали — з темного мореного дуба і вкриті якоюсь горорізьбою — й переконався, що вони замкнені. Ну, та це була не перепона, — замок був наш, радянський, а я одмикав і не такі замки, слава Богу, в фірмі «Тартар» вчили цьому ділу, — тож я затріснув за собою ті двері й хутко їх блокував. Переді мною був коридор, осяяний жовтими лампами, а в кінці нього — ліфт. Я ввійшов у кабіну, й ліфт безгучно ковзнув угору. «Може, слід було б узяти пістолета», — подумав я. Тоскне відчуття небезпеки, що осьось звалиться на тебе, знову стало дзвеніть у моїй підсвідомості, наче пищання комара. Правда, той пістолет тут і поміг би… як мертвому кадило, а все ж… Ліфт спинився. Якусь мить він стояв ані руш, а тоді двері одчинилися.

Я опинився у якомусь холі. Смерділо ліками. Видно було коридор, стерильний і довжелезний, а в кінці нього — бюрко з настільною лампою. Я наздибках прокрався до дверей, зашклених матовими шибами, й прислухався. Було тихо. «Хоч би халат, чи що, — подумалося мені, — може, й зійшов би за якогось ескулапа, бо, судячи з усього, це клініка». Втім, так чи йнак, а голову підставляти доведеться… Що ж, професія у нас така… підставляєш головешку — і по ній б'ють кастетом а чи прикладом, або взагалі чимось важким… ну, а тоді береш того драба, що провалив тобі макітру, за барки і починаєш витрушувати з нього інформацію… Потягши незамкнені двері, я прослизнув у ще один коридор — запах ліків зробився іще гострішим — і недбалою ходою рушив куди очі дивляться.

Єзуїтський колегіум, думав я, роззираючись надовкіл. Нічого собі колегіум… паркет… двері з дуба й горіха… а сам ліфт чого коштує! Хтось тут добряче сипонув грішми, аби мудрець міг усамітнитися й регулярно ловити кайф, поринаючи у нірвану… Господи, і оця худобина, оцей фанат — тібетський мудрець!.. Скажи це десять років тому — та з мене й кури сміялися б, не те що! Хоч я за тих часів у майбутнє не заглядав. Правду кажучи, мені було не до прогнозів. В університеті на мене влаштували справжнісінькі лови. А ще б пак, номенклатурний факультет… партійний розплідник, де на заочному аж кишить людьми з відомства, котрим треба доскочить хоч якоїсь ксиви, аби просуватись по службі, — ну, а стаціонар… стаціонар сливе всуціль забитий як не дітьми райкомівців, то начальників місцевих адміністрацій, а то міліцейських босів… бездумна юрма, котру насторожувало саме слово «свобода», жорстока й підла комса зі сталевими очима, недолюди, які уже в цьому віці не мали й на крихту совісті й поняття не хтіли мати, що це таке… І чим я їх так дратував, подумати лиш! Хіба тим, що плював на колективізм, у якій формі він не виявлявся — суботниками чи участю в демонстраціях; а може, й того, що вихований був людьми старої доби і навіки вхлинув у себе од них отого духу свободи, анархії і махновської вольниці, котра була в двадцятих роках; а швидше всього через те, що попри свої широчезні плечі і велетенський зріст, був наївний, як теля. Підсвідомо в кожному живе потяг до насильства, й чоловік шукає коли не слабшого од себе, то бодай дурнішого… А тут ще й ситуація була відповідною! Того року по Вкраїні знову прокотилася хвиля арештів. Брали інтелігенцію, недобиту в погромах сімдесят другого, та й на факультеті загребли якогось сіромаху — здається, за те, що читав і другим давав читати книжки Грушевського. В університеті зависла тяжка, чорна атмосфера кримінальної зони. На партійних зборах люди кидалися одне на другого, наче пси. Викладачі були знервовані й боялися навіть своєї тіні. Результати не забарилися: на першій же політичній атестації мені висловили недовіру. Відрив од колективу, заявив голова комісії, спортивний молодик із факультетського бюро. «От подумай сам, — обернувся він до мене, — всі вважають своїм почесним обов'язком вийти на жовтневу демонстрацію; вся група як один присутня на зустрічі з делегатом першого з'їзду комсомолу; цілий курс — двісті осіб, подумай тільки! — бере участь в політклубі «Коммунизм шагает по планете», — і тільки ти…»

Я підвівся й глянув на нього з висоти свого несусвітного зросту. Мене душила лють. «Хочу спитати лише одне, — прогримів мій голос під склепінням зали, — я маю право на свободу розвитку… маю чи ні, скажіть?!» Наївна фраза… Наївна та й примітивна до того ж, але що за переполох вона викликала! Як згадаєш, то аж серце радіє. Тоді, правда, не раділо, і ніякої втіхи я тоді взагалі не мав. Другого дня мене потягли до декана. Потім був виклик на факультетське бюро, а за тиждень — комсомольські збори. «То тобі потрібна свобода?! — питався з трибуни спортивний молодик. — Якої ж свободи ти хочеш? Може, вітрини бить у магазинах? Може, перехожих грабувать у темних завулках? А може, отуди йти… — він махнув рукою у бік парку Шевченка, — …отуди, до пам'ятника, справляти шабаш із націоналістичними покидьками?!» Правда, всіх переплюнув секретар партбюро, Петро Петрович, — факультетський оратор з вогнистим поглядом і шапкою розпатланого волосся на голові. «За часів моєї молодості, — замислено почав він, — був такий лозунг: “Коли ворог не здається — його знищують”! В складну епоху ми живемо, товариші, складну й напружену — епоху ідеологічних битв…»

Коридор скінчився. Я звернув у тупик і завмер. Переді мною була справжнісінька брама — грубезна, оббита пластиком і, що найцікавіше, з секретним цифровим замком.

Я озирнувся. Під склепінням єзуїтського колегіуму зависла стерильна тиша. Не видно було ані лялечки, однак єство моє аж дригоніло, аж корчилося од близької присутності небезпеки, — сигнал був уже не комариним пищанням, а простотаки гучав у вухах, неначе могутній поклик сурми.

Я ковтнув слину. Тут, за цими дверима, щось має бути. І послали мене сюди, аби я добув інформацію: що саме діється в цьому кублі і чому од цього вмирають люди… отот, добувать інформацію, подумав я, а не піклуватися за свою шкуру! Я нагнувся й, раз по раз кидаючи погляд через плече, став чаклувать над кодом. Перші три цифри… так… і вісім порожніх інтервалів… де тільки служба безпеки роздобула цей код, подумати лишень!.. П'ять цифр і тринадцять інтервалів… Ану ж бо як він хибний — ото буде дзвону та гуку! Добре, чекаємо… Я розігнувся і втер чоло. Звісно, «Тартар» був фірмою, де навчали не тільки рукопашного бою, але й вмінню працювати з відмичками, відключати будьяку сигналізацію й одкривать панцерні каси. Спеціаліст по сейфах, крім базових знань, втовкмачив мені ще й таке: секретний замок має сотні тисяч комбінацій, і, не знаючи коду, відкрить його практично неможливо. Щоправда, є люди, котрі працюють в таких випадках наосліп, керуючись лише інтуїцією. Ну, та пробувать не радив би: дев'яносто дев'ять випадків зі ста, що спрацює сигналізація, — а вона, знаєте, буває із всякими каверзами…

Через дві хвилини замок раптом загудів і в дверях щось клацнуло. А самі вони безгучно, поволі і якось аж зловісно стали від'їжджати убік.

Це була наче операційна, з блискучими нікельованими приладами і конструкціями невідомого мені призначення, сліпучобілими стінами, по котрих зміїлися грубі кабелі, різким духом формаліну чи ще якоїсь гидоти і п'ятьма теж неначеб операційними столами, котрі були накриті цупкими брезентовими фартухами. Я зібрався в клубок. Тоді, ступаючи наче кіт, переступив поріг, наблизився до крайнього столу й закляк: судячи з усього, під брезентом була людина. Я знову озирнувся. Тиша в коридорі аж згустилася, дзвінка й зловісна, як перед штормом. Та й не взяла б вас лиха година, дідьчі ви екстрасенси! — подумав я. До трупів мені, правда, не звикать, а все ж…

Я вдихнув повітря й ривком відкинув брезент.

Під ним лежав чоловік. Лице його нагадувало вощину. Він обернув голову й глянув на мене. Якусь мить ми дивилися один на другого; тоді я, не тямлячи себе, накинув на нього укривало, й одступив, і позадкував до дверей, почуваючи, як по хребту цебенить струмінь холодного поту…

… і замалим не збив з ніг якусь дівчину в білому халаті.

Вона все бачила. Вона була бліда як крейда, зі стиснутими губами й надзвичайно твердим поглядом. За плече вона тримала якогось молодика. Мене вразили його очі — порожні, немовби зі шкла, вони були очима трупа.

В голові мені щось начеб клацнуло, і я автоматично перемкнувся на свою роль.

– Інтерв'ю для незалежного видання! — хутко заговорив я, підскакуючи до дівчини, і тицьнув їй під носа мікрофон. — Розкажіть нашим читачам про досягнення Школи тібетської медицини, які роботи провадить нині Альберт Крижинський, скільки хворих у вашій клініці. До речі, а це — один із пацієнтів? Назвіться, будь ласка! — обернувсь я до молодика, навмисне не помічаючи його божевільного вигляду.

І тут мене як громом ударило — переді мною стояв Малевичмолодший!

Я став наче укопаний — і так стояв, одкривши рота й дивлячись на людину, котру знав лише з фотографій. Певне, це й було моєю помилкою в тій ситуації, бо дівчина часу не гаяла — звісно, з таким твердим поглядом! Так само стискаючи того сердегу за плече, вона тицьнула в якусь кнопку коло дверей — і наступної миті попід стелею спалахнули матові кулі, заливаючи усе надовкіл нестерпно сліпучим сяєвом, а в коридорі тривожно загарчали дзвінки. Сливе у той мент розчахнулися бокові двері, й звідти визирнув санітар — у білому халаті наопашки і з такою мармизою, хоч цуценят бий. Він теж усе втямив, бо вискочив у коридор і, професійно згрібши мене за руку, став вивертати її назад; однак я, зігнувшись удвоє, перекинув його через плече й вгатив об підлогу. Дім аж задвигтів. В сусідньому коридорі почулося тупотіння багатьох ніг. Я відштовхнув дівчину, котра заступала мені дорогу, й зробив крок уперед, і тоді двері з матовими шибами розчинилися, причому відразу обидві стулки, й до коридора вдерлося десятка з півтора отих горлорізів у плямистих комбінезонах. Я зібгався в клубок, готуючись гідно зустріти їх, й на якийсь мент згубив ту дівчину з очей, і, напевне, це була друга моя помилка, — коли та ніжна істота знову потрапила в поле зору, то я ледве встиг зафіксувать: все ще тримаючи того сердегу за плече, вона робить раптовий крок уперед — а тоді було тільки мигтіння накрохмаленого рукава, сіре лице Малевичамолодшого, котре майнуло переді мною, й таке враження, наче тебе загилили по шиї замашним дубовим кийком…

Я розплющив очі. Я геть нічого не тямив. Сутінь, переснована різкими стягами світла, примарна вечорова сутінь, котру вибухами розривали оранжеві сполохи ліхтарів, плавала мені увіччю. Я сіпнувся ще раз. Тоді став потроху доходить до тями. Відчув: мене везуть в машині. У мізках світало все більше й більше, аж я утямив, що лежу долі й у живіт мені впираються чиїсь грубі черевики.

— …Чепе… чепе, черт возьми! — казав хтось на передньому сидінні. — Попадёт нам, да еще как. И откуда он взялся…

— Без паники, лейтенант! — озвавсь наді мною владний, жорстокий голос. — Этот парень из разведки… Это же добыча — они давно суют нос в наши дела! Отвезём его на хату, а оттуда ему уже не выйти…

— Кстати, — сполошилися на передньому сидінні, — этот козёл еще не оклемался случайно?

Другий зарізяка пхнув мене черевиком, тоді пхнув ще раз, а тоді добув ліхтарика й посвітив увіч.

— Нет… вроде нет… а бычара здоровущий, посмотри-ка! Хорошо его эта, как ее…

— Уделала парня! — заіржав лейтенант. — Он, наверное, и не ждал… Даа, колдун набрал себе людей… Она, говорят, то ли в Афгане работала, то ли из спецназа…

Своя своїх не познаша, з гіркотою подумав я. Афганець афганця… Та це ж останнє западло! А дєвочка тренована… Я й не ждав, це таки правда… Ну, та це ми поправимо! Я знову напнув м'язи й міліметр за міліметром став зсовувать пута вниз. Хіба ж ви фахівці, думав я, пантруючи за тими зарізяками з-під опущених повік. Невже ви ще й досі не втямили, що чоловік — це така худобина, котра звідусіль виплутається… і з будьякої халепи вийде переможцем. Хоч би ноги зв'язали, чи що… Добре, що й не зв'язали, а то мені не так зручно було б провалювати вам черепи, цапи ви смердючі!..

В очі вдарив сніп яскравого світла. Я закляк, міркуючи, де б це ми могли проїжджати. Либонь, це кінотеатр… Ага, а от і універмаг… Вірно, значить, машина виїхала до центру. Чудово, подумав я… чудово, нормальний хід! Швидше за все, мене хочуть одвезти в штабквартиру…

— Что за хреновина?! — поспитався драб, котрий сидів на передньому сидінні. І нахилився вперед, вдивляючись через лобове шкло. Десь попереду наростало скандування тисяч голосів:

— Ганьба! Ганьба! Ганьба!

— Дорога… дорога перекрыта! Ах, падлы… — вилаявся лейтенант. — Давай назад… быстрее, черт подери!..

— Руховцы, что ли? — поспитався другий, нахиляючись ще нижче (його черевики так надавили на ребра, що в мене мало тельбухи не повилазили). — Ну, скоты, посмотри, а?.. Вот Горбатый, сволочь, наделал!.. Да введи сейчас войска, да пересажай зачинщиков, да наведи порядок — никаких Рухов больше и в помине не будет! Да ведь страна гибнет, страна… больно ж смотреть на это! Гля, омоновцы! — Він раптом стривожився. — Э, да там и сзади драка…

— Фашисти! Фашисти! Фашисти! — гучало ревіння юрми. Стали чутися зойки і дзенькіт розбитого скла.

— Не успеем! — застогнав другий. — Вот дьявол… в самый разгар попали… Давай влево… влево давай, едрена вошь, туда, к тротуару… туда, где омоновцы, быстро!

Я глибоко вдихнув повітря й розпрямився як пружина. Черевики, що впиралися мені в живіт, підлетіли аж до стелі, й не встиг той драб отямитися, як я фахово рубонув його по горлу. Шофер натиснув гальма. Мене кинуло вперед. В наступну мить я одержав такий удар по голові, що аж свічки в очах посвітили.

Перший зарізяка повалився на сидіння й зі страхітливим хрипінням сукав ногами. Шофер із лейтенантом накинулися на мене й місили чим Бог послав. Я бився мовчки й тільки хекав після кожного удару. Кілька разів я імітував можливість захвату, й щоразу вони ловилися на нього, але в тісній коробці авто не було як розвернутися, і мені жодного з них не щастило вгатить так, щоб він витяг копита. Втім, так чи інак, а обоє були роковані: і той, і другий поступалися мені й підготовкою, і здоров'ям. Врештірешт я знавіснів і, підставивши свою бідолашну голову під черговий удар, метнувся вперед і кулаком зловив щелепу шофера. Він схлипнув і тицьнувся лобом у вітрове шкло. Одночасно я блокував правий прямий лейтенанта і, простягши руку, спробував згребти його за горлянку; однак та бестія, певне, чекала цього, бо смикнула ручку дверцят і вивалилася надвір. У жовтому сяєві ліхтарень я побачив його жахливо скалічену мармизу із цівкою чорної крові, яка цебеніла з носа, а на тому боці дороги, покрай тротуару, шеренгу якихось страхітливих істот у зеленх жилетах по коліна та з круглими білими головами. В померках пізнього вечора це було щось таке, як орда марсіян.

Я поваливсь на заднє сидіння й згріб свою репортерську сумку. Тоді зібгався в клубок і щосили вгатив ногами в дверцята. Вони вилетіли разом із шматком обшивки, і я викотився надвір. Здоровезний омонівець (очі за шклом забрала були як денця фужерів) виріс як з-під землі й замірився на мене києм. Я блокував удар і, вивернувши руку, пожбурив того недолюдка на дах машини — та так, що ця худобина поїхала по нім, як по кризі, й, кавкнувши, гепнула потойбіч. Попереду вже точилася бійка. Праворуч була висока стіна з дикого каменю, й там товпилася решта демонстрантів, і я побіг уздовж тієї стіни й вискочив наперед авто, й тут мене перепинило ще декілька песиголовців з лейтенантом на чолі. Двоє не встигло ухилитися і я звалив їх додолу, хвицьнувши ногою по голові, тоді стрибнув убік і затопив у живіт ще одному. Удар ногою — феноменальна річ, і їх не рятували ні шоломи, ані панцерні жилети; та й підготовка у цих людей була на диво убогою — не рівня заняттям у фірмі «Тартар», де тебе змушують працювати на межі можливостей, моделюючи ситуації, про які поняття не має пересічний спецназівець або десантник. Авжеж, подумав я, звично маневруючи поміж їхніх кияк, на беззбройних демонстрантів… та на правозахисників чи на активістів Руху — тут багацько вміння не треба! Я жбурнув об дорогу ще одного зарізяку і, крутонувшись, боковим зором уздрів якусь довгоруку постать, котра гнала до мене із швидкістю кур'єрського поїзда. Це одоробало було ще вищим од мене, а контурами нагадувало сталеву панцерну масу.

Я відбив його удар і встиг пірнуть під руку. Решта зарізяк уже стягувалися довкола нас петлею. Під'їхало ще машин із п'ять, і з них стали молодцювато вистрибувати такі ж песиголовці з киями. Виходу не було: цього здоровила із наших людей могли укоськати лише Мурат… та ще, може, Дядько Пацюк. Я став одчайдушно маневрувать, й коли те одоробало опинилося напроти машини, заплющив очі й щосили плигнув ногами вперед.

Харцизяка махнув руками й, поїхавши по капоту, ввігнався своїм шоломом у лобове шкло. На тім боці дороги засвистіли й завили. Я зробив останнє зусилля й, виплигнувши на підмурок, де юрмилися демонстранти, врізався у натовп, залишаючи позаду осяяну жовтими ліхтарнями вулицю й авто, в котрому, дригаючи ногами, стримів здоровезний, як лут, чолов'яга.

VII

— Нагнися, — сказала Цуцичок. — Так. Так… — Вона пожбурила в миску закривавлений тампон й на мить спинилася, оцінюючи свою роботу. — Але ж і макітру тобі хтось розсадив, чоловіче! Доведеться, певне, зашивать…

— Немає ніякого сумніву! — озвався Мурат. Кинувши на стіл знімки, які я встиг поробить у фірмі Крижинського, він схопився з крісла й став ходить по кімнаті. — Це Малевич. Ну, та ми й сподівалися, що справа буде нечистою… — Він спинився коло мене, наглядаючи, як Цуцичок здійснює оті садистські маніпуляції. — Слухайно, я розумію, що це дурнувате запитання, але… ти впевнений, що не потрапив… ну, скажімо, в трупарню?

Я згідно кивнув, Цуцичок взяла ножиці й стала обчикрижувати краї довгої, рваної рани, котру щойно промивала на моїй довбешці.

— Аа… їдять його мухи! — засичав я на неї. — Ти того… хоч якусь совість май, людино! — І до Мурата: — Чоловіче добрий, той хлоп'яга був такий же ж, як і ми з тобою, — голову дам у заклад!..

— Виходить, наша інформація підтверджуєть-ся… — замислено сказав Мурат. — Вони провадять експерименти… і, що найцікавіше, на людях! Ну, це дорого їм обійдеться…

— Знімки перед тобою, — сказав я, заплющуючи очі. Мій голос долинав до мене як зза стіни. — Цей мініапарат дає виняткову якість. Я фотографував геть усе… все що бачив.

У вухах стало дзвеніти. Голос даленів і даленів. Цуцичок тицьнула мені під носа якусь гидоту, і я аж підскочив, нюхнувши їдкого, як вар, нашатиру.

— Забагато крові втратив. — сказала вона, пораючись коло свого причандалля. — Ну і струс мозку до того…

— Певне, кастетом вгатили, — сказав я, не розплющуючи очей. — В машині, скоріше всього. Дивно, що я цього не пам'ятаю… забув — як заорав!

— Якяк?! — зацікавився Мурат. — Зарепетував, ти хочеш сказати?

Я відмахнувся. Мені було не до філології: у вухах дзвеніло, й мене все більш брали млості. Тільки цього не вистачає, подумав я. А ще ж і шок не минув… як же ж воно далі буде боліть!.. Вдома, правда, є декілька ампул… ото якби добратися хутчій та вколоть, поки на стіну не поліз! Втім, подумав я, навряд чи пощастить… зараз привезуть того зарізяку — й хочнехоч, а кому ж як не мені доведеться його розкручувать!..

— Ту… акцію… не відкладаєте? — поспитала Цуцичок, затискуючи пінцетом криву хірургічну голку.

Я розплющив очі.

— Ти що, — озвавсь я до неї, скоса бликаючи на ті приготування, — хочеш от… страхіття… заганять мені в довбешку? ЇйБогу, ви обоє мене сьогодні на той світ запровадите! Слухай, — звернувсь я до Мурата, — смішки смішками, а… як я втямив, того сексота всетаки вирішили взять?

Мурат зиркнув на мене через плече.

— Запізно, — озвавсь він по хвилі, — запізно похопився.

— Загребли… так швидко?!

Мурат кивнув, продовжуючи розглядати мене… мов якусь комаху, їйБогу!

— Ти, — врешті спитав він, — ще щось хочеш сказати?

Цуцичок звела докупи краї рани й зробила перший стібок. Я аж подих затамував. Люди добрі, ума можна було рішитися — так боліло!

— Ну гаразд, — сказав я, насилу зводячи дух. — Гаразд… бачу, тут всі розумні… тільки в мене писок — хоч гарбузи виїдай! — Я трохи помовчав, сіпаючись од болю. — Звісно, без «Тартару» кожен з нас ніщо… і кожен буде стояти до кінця, тут і мови нема… а все ж… — Я знову заплющився. — Знаєш, у нас в учебці був старшина… дурний як валянок!.. Але в нього була приказка: «Ты вопрос — я ответ». То давай з'ясуємо… — я стріпнув головою, — врешті, що тут церемонії розводити… я хтів би знать: фірма що, буде воювати з державою?

Мурат різко обернувся до мене.

— Ти виходиш із гри?

— Ні, — відказав я. — Не виходжу. Це — запитання.

Цуцичок мовчала. Лише пальчики її, вправні та жваві, так і мигтіли коло мене; я од того, правда, почувався так, наче мене підсмажують на пательні.

— Річ у тому, — не втерпів я, коли мовчання стало затягуватися, — …ее… я хтів би з'ясувати тобі таке… бачиш, ця держава — форма нашого існування. Ми функціонуємо в межах її писаних і неписаних законів. Ми користаємо з її недосконалості. Але…

— Ти, здається, щось казав про армію? — обернувся до мене Мурат.

— А… авжеж! — потвердив я, збившись із пантелику.

Мурат замислено кивнув.

— Бачиш, — сказав він, дивлячись у вікно, — я міг би й не вступати з тобою у цей… гм… диспут! Ти добре знаєш, що ми всі тут пов'язані одним зашморгом і варто мені лише наказати, як ти… ти підкорився б, вірно?

Я стенув плечима.

— Звісно, що підкорився б. Але ж не про це мова! Ми…

— Тому я і хтів нагадати тобі одну з твоїх же розповідей… про Афганістан, якщо пригадуєш!.. Про отих прибалтів із розвідбатальйону, котрі вчинили заколот, а під час нічної операції свої ж накрили їх птурсами. Зі свого боку, я міг би розказать і не одну таку історію… Ну, хоча б у вісімдесят другому, коли я командував взводом, авіація знищила наших людей, котрі потрапили в оточення… Або згадай, що за ставлення до солдатів, котрі вернулись із полону…

Я мовчав.

— Таке було?

— Було!.. — буркнув я, одводячи погляд.

— Врешті цього ти спізнав на своїй шкурі… а ще ж є і не такі факти…Ну, та все це варте одне другого — хоча б судові процеси над людьми, котрі хотіли тільки справедливості… ні грошей, ні влади, ні пільг! — нічого, а тільки справедливості… а їм одбивали печінки в божевільнях або тихцем затикали рота — й кидали за колючі дроти…

— Ну, знаєш, — скрививсь я, — давай не будем! Ця пропаганда вже оскому…

Мурат перепинив мене.

— Дивовижно… дивно, як ви ловитеся на цей міф… про свою рідну державу… про соціалізм із людським обличчям! — Він розлютився, й не на жарт. — Не «Тартар» організував забійство Малевича… Не «Тартар» провадить оці експерименти над живими людьми… Й чим би ми не займалися, а на нашій совісті нема жодної душі… в той час як вони легко вбивають кожного, хто стає їм поперек дороги… або калічать людині життя, та так, що вона стає мов прокажена! — Він помовчав. — Якщо вже говорить відверто й справді без церемоній, то ця держава — просто жменя бандитів, причому бандитів із садистськими, патологічними нахилами. Різниця лише у тім, що вони займають державні посади — зависокі, як на їх вбогий інтелект…

Я засміявся. Шок проходив, і це далося мені нелегко — боліло дужче й дужче.

— А ми, — поспитав я, — а от ми… фірма «Тартар» себто… невже ми — не бандити, га, Мурате? Чекайчекай, — спинив я його, — як там у карному кодекісі… банда — це група озброєних осіб, котрі займаються розбоєм… Так неначебто? Причому, — я нагнув голову, й Цуцичок стала клеїть поверх шва грубу марлеву пов'язку, — причому достатньо, щоб в одного з учасників була зброя, — й це вже кваліфікується як бандитизм! То ти не пригадуєш, який там у нас арсенал… скільки там у нас одиниць стрілецької зброї?..

Мурат аж потемнів на лиці.

— Ми?! — перепитав він. — Ми… а звісно ж, ми — бандити! А ти що, досі в цім сумнівався? Чи, може, не знав, на що йдеш, коли вступав на цю роботу?..

Настала тиша.

— Облиш, — буркнув я. — Сьогодні мало того, що голову розчерепили… та й ще у якихось темних помислах підозрюють… свої — свого ж!..

— Мене дратує, — не вгавав Мурат, — оця йолопська вдача українців… Аби лиш не мене! Щоб тільки мені одному жерти й ловити кайф… Щоб на Кавказі когось одного зачепили — то вся нація сказилася б!.. А цим хоч би що… посміхаються, їздять у своїх безглуздих машинах, напихають пельки… — Він аж сплюнув. — Хіба такий народ може мати свою державність!.. На що вже я, чеченець, — та й то сяктак навчився балакати по-вкраїнському… бодай з елементарної поваги! А третина з вас ніколи не вміла говорити по-своєму… та й не хоче вміти… і не вмітиме ніколи!..

— Гаразд, гаразд!.. — огризнувсь я, одводячи погляд. — Ти в нашій шкурі не був, так що… — Я підвівся з фотеля й став ходить по кімнаті. Голова паморочилась… а що вже боліла — страх Божий, та й годі! — Бачиш, — сказав я, розглядаючи себе в люстрі, —…бачиш, мені вже остогидло ухилятися од них, — зразу в університеті, потім у таборах, а тепер ще й ось тут…

Ухилятися, подумав я… ухилятися!.. Од цих драбів ухилишся, аякже!.. Їхні млини мелють хоч і помалу — зате напевне. Хоч в таборі жоден з них так до кінця й не втямив, з ким вони мають діло. Ті бевзі судили про мене з вершини свого вбогого досвіду… та ще тицяли під ніс папери, надіслані такими ж йолопами, як самі! Сміх, та й годі. Якби серед них була бодай більшменш розумна людина, то давно викинула б ті папери геть. Хіба не видно було, що я — мерлець… мерлець із порожніми очима, котрий сидить у слідчому кабінеті контррозвідки — й відкрито сміється з них? Люди добрі, того юнака, що вірив у якісь ідеали, писав вірші про гайдамаків і наївно боронив своє право на «свободу розвитку»… Господи, та там його й близько не було! Він просто здох… здох як собака — в колотнечі рейдів і перестрілок, парашутних стрибків і каральних акцій, нальотів на кишлаки, тортур і переходів у пісках Регистану… його просто взяли й проміняли — спочатку його проміняли на ідеологію та соціалізм мусульманського зразка, а потім стали мінять на цистерну солярки, дватри стінгери або енну кількість набоїв… а через сім років, коли його ніхто вже й не чекав, коли його поховали в думках і навіть викреслили із пам'яті, — якимсь чудом він вигрібся зпід обвалу й знову став ходить по землі. Але це вже не була людина. Це була подоба людини. Був мерлець з порожніми очима. Був зомбі, на прізвисько Оскар… Тільки якогось дідька ніхто не хотів цього розуміти, і всі хотіли од мене чогось такого… дідько їх знає й чого!..

В двері просунувся Барабаш. Сьогодні його пика була ще більш бандитською, ніж зазвичай. Він щось сказав півголосом і тут же здимів.

— Починаєм!.. — обернувся до мене Мурат. І окинув скептичним поглядом з голови до ніг. — З допитом справишся?

— Мушу… — буркнув я, мацаючи пов'язку. — Де він?

— В бункері… де й завше, одним словом!..

Ми стали спускатися на перший поверх. Конспіративна квартира, яку фірма «Тартар» наймала через підставну особу, була одним з тих потворних цегляних котеджів, котрі без ладу й ліку захарастили всеньке передмістя. Ну, та нам він підходив: дім стояв аж покрай села, підвал був як бомбосховище… тож саме тут детективи «Тартару» й провадили бесіди з ріжного роду людьми.

— Сторожа? — поспитав я, зупиняючись на східцях, щоб припалити грубу мексіканську сигару.

— Двадцять командос, — озвався Мурат, — і Дядько Пацюк на чолі. Давай, давай… муха не пролетить!

Я пхнув ногою двері, й ми ввійшли в бункер — з непобіленими стінами й без вікон. В кутку сидів таксист. Його очі були заклеєні липкою стрічкою, а руки приковані до підлокітників. За спинкою дерев'яного крісла у повній готовності стовбичив Барабаш.

— Вольно… вольно! — сказав я йому. І сигарою подав знак розслабитися. Ми посідали в фотелі. Я затягнувся й сплюнув на бетонну підлогу. Допит мав провадитися російською.

— Итак, мой друг… — почав було я.

— Фаллос тебе друг… — процідив крізь зуби таксист, — …казьол ты ванючый!.. — і теж спробував сплюнути.

Барабаш замахнувся. Я показав йому кулака й глянув на Мурата. Той похитав головою: документів у цього чолов'яги не знайшли жодних.

— Хочу заявити… — провадив таксист, підвищуючи голос.

— Мовчать! — гаркнув я на повні легені — аж Барабаш відсахнувся. Тепер у моєму голосі зазвучали такі інтонації, що таксист мимоволі замовк. — Добре. Облишимо цю комедію. — Я став говорить уривчастими фразами, карбуючи кожне слово. — Ваше затримання — це не помилка. Ми не рекетири, не бандити, й гроші нас не цікавлять. Вас затримали з інших міркувань. Буду гранично відвертий: у вас мало шансів. Маю на увазі шансів зберегти життя. Тільки щиросердні… я підкреслюю спеціально для вас… щиросердні й вичерпно правдиві зізнання — такий шанс вам нададуть. — Я посмоктав сигару. — Що ж, перейдемо до діла. Нам потрібна інформація…

— Ти що, йолоп?! — поспитався таксист, тепер, правда, вже нижчим тоном. Схопитися з кріла він не міг, а наручники Барабаш загвинтив так тісно, що йому аж руки побрякли. — Хто ти такий врештірешт?

— Не має значення! — відрубав я. — Для вас, принаймі. Звісно, ми могли б надати вам таку інформацію. Ще б пак… прошу дуже! Але… — я затягнувся й випустив хмару диму, синюватого й легкого, мов газ, — але тоді довелося б вас… гм… ліквідувати! — Я засміявся. — А ми не хочемо цього робити. Нема потреби. Нема, розумієте?

Таксист понуро мовчав. Тільки жили на його шиї напиналися, як мотузки.

— Ну, то й що? — спитав він.

— Нам потрібна інформація. — Він хтів одкрить рота, певне, щоб вилаятися, але я випередив його й став говорити тим владним і жорстким тоном, яким провадив допити. — Інформація, до якої ви причетні. Ми знаємо, яке відомство ви представляєте. Не сподівайтеся, що воно вас врятує. Вам — кінець, й ви повинні це усвідомити. Вихід: розповісти нам усе… — я витримав паузу, — усе, що стосується секретних експериментів, які провадить відомство в Школі тібетської медицини.

В бункері наче бомба вибухнула — таке враження справили на того сіромаху мої слова.

— Ні, — озвався він відразу ж.

— Чому? — поцікавивсь я.

— Це службова таємниця. — Обличчя його напружилось. — Ви — з розвідки?

— Не має значення, — повторив я. — Можу повідомити лише, що… — я глянув на Мурата, й він кивнув, — … що наші організації займаються… гм… десь одною діяльністю!

– І це все, що ви можете сказати?

Я розвів руками, й він чуттям уловив цей жест.

— Ні! — похитав він головою після довгої паузи.

Мурат поворухнувсь, і я зрозумів, що настала пора мінять тактику; однак мені не хотілось робити цього.

Я затягнувся сигарою і знову заговорив:

— Мушу зізнатися, чините ви нерозважливо. Врахуйте всетаки один шанс. Інформація нам потрібна, й ми візьмемо її будьякою ціною. Ставка в цій грі — не життя. Життя, погодьтеся… життя віддати легко, правда? Набагато важче, — і сливе неможливо, — віддавати його крапля за краплею і… — я помовчав, — …у таких муках, про які середня людина навіть уявлення не має… уявлення навіть, розумієте?

В бункері запала тиша. Барабаш стояв і віддано дивився на нас своїми собачими очима. Мурат сидів закинувши ногу за ногу й чекав, що буде далі. А я димів сигарою, розглядав того драба й почував, як десь всередині підіймається глибока, давня печаль.

Гайгай, думалося мені… гайгай, хлопці, а ви ж взялися за мене ще десять років тому… а мені ж тоді допіру вісімнадцять виповнилося… а я ж вас, хлопці, не чіпав, хоч партійна сволоч на факультеті й причепила мені ярлик антирадянського елемента… І переді мною знову постала маленька підвальна кімнатка в ректораті, вікно, за котрим синіми померками западав вечір, і здоровий, довгий, як ломака, чоловік, який ходив тудисюди по кімнатці. «А, — сказав він, — це ти… що ж, сідай!» Я стояв і мовчки дивився на нього. «Сідай, сідай… розмова буде довгою. Думаю, нам буде про що поговорити удвох… чи не так?» — раптом підморгнув він. Я стояв і мовчки дивився на нього. Скажино лишень, думалося мені… то ти ще й дотепник! — А наголос я поспитав, не без іронії: «Передовсім хотілося б знати, з ким маю… цю саму… як її… честь, чи що!..» Драб неохоче скривився. «Сергій Сергійович Пугачов, — одрубав він сухо. — Співробітник комітету безпеки». «А Пугачов — поспитав я іронічно, все ще розглядаючи його, як комаху. — Це щоб страшніше було, чи як?» — «Не валяйте дурня! — прикрикнув він на мене. Очі його зробились як крига. — Ви перебуваєте в офіційній установі. Краще подумайте про своє майбутнє! Ви он уже стільки натворили, що вас і в тюрму не приймуть… не те що! Уявити тільки, — крутнув він головою, — таке мале, а таке вже ж…»

Я стояв і мовчки дивився на того лобура. Я міг забить його на місці. Я просто задавив би його голими руками. Господь не обділив мене здоров'ям, — і цей упиряка був би мертвим ще до того, як щось утямив би. Ці люди визнавали тільки насильство. Вони були пильні, непримиренні й підлі, — й спинити їх могла тільки куля калібру 7,62 або добре тренований кулак. Ну, та час вирваних язиків, розпоротих животів, бойових сотень під кривавочорними знаменами, партквитків, забитих у горлянки, — час той минув, на вулицях висіли ідіотські гасла, безмозкі юрми з радісним ревом перли на демонстрації, — ну а хто був невдоволений… що ж, тим затикали рота в отакихот підвальних кімнатках…

А далі пішлопоїхало, як з гори… а певно: з ними тільки зв'яжися — до самої смерті будуть ходити, як тінь, винюхуючи кожен слід… звісно, аби чоловік був підходящий, а справа знайдеться!.. Той чоловічок чи щось хтів заробить на цьому, а може, влип у якусь халепу, як муха в лайно, — а скоріш за все просто сидів собі, дивився телевізор, а тоді й думає — ану ж бо дай напишу!.. Взяв та й награмуцькав: «Както ко мне зашел рабочий нашего завода… гражданин такойто, год рождения такойто, проживающий по адресу… так называемые труды отщепенца советского народа и власовца Солженицына, которого наше родное правительство, поняв просьбы трудящихся… а также стихи о какомто дурацком дядьке… что это галиматья и фанатизм, и посоветовал заняться пополнением своего общеобразовательного уровня, а особенно сделал упор на трудах Маркса, Ленина и Клары Цеткин… но он не внял, о чем довожу… ведь рабочието развесили уши и слушают… Да в конце концов разве нельзя как-то изолировать этого подонка от нашего советского народа?..» І що я йому зробив, подумати тільки! Не сварилися ж, горілку пили разом, — ба, навіть приятелем якимось був, не так собі! А напередодні прийшов ще й цілий ешелон піску. Це були перші місяці по тому, як мене вигнали з університету, і всеньке тіло боліло, наче по ньому трактор гарцював. «Вставай, — вимогливо сказав він, торсаючи мене за плече. — Вставай — они все знают, они — из Комитета!» Я насилу підняв голову. Надовкіл усе було як в тумані. «Якого ще хріна», — буркнув я, витріщивши очі на двох драбів у зелених картатих штанах і в піджаках, що їх носять хіба що слюсарі та ще дядьки в селі… А тоді хтось із них твердо й нахраписто ступив крок уперед й тицьнув мені під носа книжечку…

Таксист мовчав, понуривши голову. Мурат нетерпляче глянув на мене. Барабаш переступив з ноги на ногу, облизнувся, — вочевидячки, угадуючи подальший хід подій.

Але я все зволікав і зволікав і нізащо не хотів преходить до наступного етапу, — як умирати, ото так не хотів.

— Мене дивує ваша затятість, — озвавсь я, почекавши ще трохи. — Послухайте, ви ж нормальна людина… оперативник врешті решт! Вам знайомий такий препарат, як, скажімо, новодексокаїн, га? Бачу… бачу, що ні… А вводиться він елементарно: поза очне яблуко, просто в мозок довгою голкою… після чого навіть ваш легендарний Штірліц стане балакучий, мов перекупка…. й мало того! — я підняв пальця вгору, — …чоловік після цього уколу стає назавжди пацієнтом психіатричної лікарні… словом, на ньому можна ставити хрест. Так що пропозиція зостається в силі. Що скажете ви?

Я глянув на годинника й став чекати. Стрілка хутко бігала по колу, відлічуючи секунди. Їх меншало й меншало, і я відчував, як разом з ними зникає моє терпіння.

Мурат поворухнувся. Я скоса глянув на нього — й раптом, на превелике своє здивування, утямив, що він теж не знає що робити!

— Знаєте, — замислено сказав я, розглядаючи таксиста. — ми теж люди. Але ми на роботі. Це така ж робота, як і в вас, і вона так само знімає з нас відповідальність. Перед законом. Перед совістю. Невже ви сумніваєтеся, що ми можемо вдатися до цих прийомів… послухайте? — Він мовчав, і тільки горлянка його конвульсивно смикалася та лице набрало якоїсь суконної барви. — Ну що ж, коли так… — я стенув плечима, — …коли так, то будем переходить до діла…

— Я… я згоден, — хрипко сказав таксист.

Суконна барва стала сходити з його лиця, але натомість воно вкрилося потом, заблищало, залисніло, мов би змащене оливою; піт виступив у нього під пахвами, на грудях, і за мент одяг на ньому став мокрий хоч викручуй. Господи, мені ще ніколи не доводилося такого бачити!

— Так… так би й одразу!.. — сказав я, одводячи погляд. І водночас відчув полегшення: хтозна, що зоставалося б робити, якби він затявся до кінця… — Ви… — жорстко почав я, припалюючи сигару, яка вже устигла погаснуть, — … ви — один з організаторів убивства менеджера кооперативного об'єднання «Мурена» Євгена Малевича. Запитання: чому ваше відомство прийняло рішення ліквідувать цю людину?

Я замовк. Таксист сидів непорушно. Певно, до нього тільки зараз стало доходити, в яку халепу він влип.

— Я… я не відповідав за цю операцію!.. — нарешті прохрипів він. У горлі йому наче кістка застрягла. — Це була вимушена акція… вказівка… вказівка надійшла од Крижинського… я підлягав лише йому, і…

— Повторюю, — підвищив я голос, — повторюю запитання: з якою метою ваша група фізично ліквідувала громадянина Малевича?

Драб аж скривився. Видно було, як йому не хочеться про це говорити.

— Надійшли агентурні дані… Він збирався передать у прокуратуру документи про діяльність Школи тібетської медицини. Це те, чого не встиг зробити його брат… — Таксист затнувся. Певне зрозумів, що ляпнув зайве; ну, та спроби заплутати допит завжди ведуть до протилежних результатів. — В операції брало участь тільки двоє… ее… той…

— Блатний на прізвисько Кукла, — обірвав я його. — І ви з ним на пару. Не намагайтеся замовляти нам зуби, це марно… А операцію, ви, по суті, провалили — ні прикриття, ні… Гаразд. Запитання: де перебуває брат Євгена Малевича, котрий зник другого січня цього року?

— У Крижинського, — відказав таксист. Про мій візит до їхнього кубла він так і не встиг довідатися. — Його вкрай треба було нейтралізувать… він пхав носа куди не слід і багато про що довідався… про діяльнясть Школи. Був підготовлений матеріал… із знімками й свідченнями очевидців… й мав бути опублікований ув отій газетці, — драб затнувся. — «Наша думка», здається…

— Нині цей матеріал знаходиться у вас? — сказав я, більше стверджуючи, ніж запитуючи. — Запитання: за яких обставин ви заволоділи ним?

— Після… ее… ліквідації Євгена Малевича у його дипломаті було знайдено частину матеріалу. А решту… решту наші люди вилучили під час обшуку… — Таксиста раптом аж затрясло всього. — Ми не могли не ліквідувать його… не могли! Інформація про діяльність Школи йде під грифом «совершенно секретно», а цей покидьок став розповідать про неї всім кого знав… наліво й направо!

— Заспокойтеся, — сказав я з презирством. — Тепер це не таємниця. І ваше відомство дорого поплатиться за цю секретну діяльність. — Я посмоктав сигару. — Запитання: секретні експерименти, які провадить Альберт Крижинський у лабораторії Школи тібетської медицини?

Таксист похитав головою. На його обличчі все виразніше й виразніше проступав жах.

— Це державна таємниця. Я… я не можу, зрозумійте! — зірвався він на крик. — Ви граєтеся з вогнем… не чіпайте цієї справи… її контролює Москва, і навіть Генштаб вас не прикриє од…

Я махнув рукою. Барабаш взяв таксиста своєю лапою за горлянку й легенько стиснув.

— Слухайте уважно! — сказав я, коли він замовк, начеб захлинувшись. — Запитання ставимо ми. І в нас не має часу церемонитися з вашою особою. Нам потрібно, щоб ви говорили, — і ви будете говорить… хай там… хай там навіть небо впаде на землю! — Я помовчав, розглядаючи його грубе лице з якимось вульгарним виразом, як і у всіх людей його професії. — Ви знаєте, що є різні способи… хоча б отакий для початку… — Я вийняв з рота сигару й, підвівшись, тицьнув його запаленим кінцем у щоку.

Мурат остережливо стусонув мене попід ребра.

— Словом, — сказав я, невдоволено озираючись на нього, — словом, способів достатньо… Але, одверто кажучи… — я знову сів у фотель, — вживати їх просто нераціонально! Розумні люди завше домовляться… не кажучи вже про те, що після цієї бесіди стане легшим і порозуміння між нашими організаціями. Запитання: Школа тібетської медицини у системі вашого відомства?

— Конспіративна… ее… квартира. — Таксист говорив через силу, й слова лізли з нього, як з м'ясорубки. — Явка. Філія. Що завгодно, одним словом…

— Експерименти?

Він мовчав, звісивши голову.

— Експерименти?! — гаркнув я щосили.

— Обробка… спецпрепаратами, — прошепотів чолов'яга. — Плюс гіпнотичні сеанси. Технологія мені невідома. З ними ще щось роблять у лабораторії… я оперативник, не більш. Через п'ятнадцять днів… а то й раніш… залежить од нервової системи… людина перетворюється в… ее… ляльку. Автомат, котрий… — він знову замовк, тоді став говорить, і слова в'язли йому на зубах, — … зробить все, на що буде запрограмований. Різні операції…

— Зомбі… — прошепотів я, стиснувши сигару зубами, — зомбі!..

— Дата операції «Союз»? — раптом озвався Мурат — вперше за ввесь час, одколи йшов допит.

Таксист здригнувся, й лице його пополотніло.

— Дата?!

Чолов'яга мовчав. Голова його звісилася на груди й погойдувалася з боку на бік. Мурат підвівся і, нависаючи над ним, наче брила, взяв його за підборіддя.

Жорстке, вугласте лице, перекреслене прямокутником стрічки, було бліде мов крейда.

— Завтра… — прошепотів він. І облизнув пересохлі губи. — Завтра, коло стадіону… о шістнадцятій нульнуль!..

VIII

— … збрехав, чортів пес!

— Хтозна!.. — буркнув Мурат, опускаючи бінокля. І замислено потер перенісся. — Хтозна…

Я стенув плечима й одвернувся. Ми стояли на горішніх трибунах стадіону. З висоти цієї чаші як на долоні видно було майдан, котрий нагадував розтривожене муравлисько.

— Врешті могли й одмінить, — сказав я. — Той візит їх таки добряче розколошкав… а тут ще й оперативника чорти вхопили!..

Мурат похитав головою. Тоді притулив бінокля до очей і знову став оглядати площу. Вона аж цвіла знаменами й транспарантами — правда, знамена були пурпурного кольору, рідше червоного з голубим, а синьожовтої барви не було геть.

— Ні, — обізвався Мурат, підкручуючи коліщата бінокля. І трохи помовчав, певне, вловивши щось у фокус. — Ні, для них це оказія, котра більш не повториться. — Він повів біноклем убік. — Ага… а от і наші під'їхали! Ну, люду досить…

— Не втямлю, — озвавсь я, скоса бликаючи на Мурата. — Не втямлю я цього задуму. Чому вони обрали цей комуністичний мітинг? Слухай, у тебе є якісь здогади?

Мурат замислено зважив на долоні бінокля.

— Думаю, це провокація. — Він дивився на мене, але впритул не бачив. — От тільки не знаю, як її проведуть…

Я зробив розумне обличчя й, не знаючи, що б його зробити іще, знову підняв бінокль і став розглядати площу.

— А їхні люди стягуються!.. — од передчуття близької сутички в мене аж руки засвербіли. — Та й до чортової ж мами їх сьогодні! Диви, — я навів фокус чіткіш, — машина з відеокамерою… скажи лишень!..

— Де? — зацікавився Мурат. — А… тактак! І навіть не одна… гм, значить, щось таки готується! — Його обличчя спохмурніло. — Треба когось послати, щоб задавив ці камери… не вистачає тільки, щоб ми засвітились!..

Він трохи подумав, кусаючи губу. Тоді добув рацію і тричі з різними проміжками послав умовлений сигнал. Відкрито перемовлятися не було сенсу — більше ніж певно, що на всіх діапазонах ішло прослуховування.

За кілька секунд рація уривчасто задзуміла.

— Спускаємося! — буркнув Мурат. — Всі на місцях. Малевича не видно. Ну, та він і буде нескоро…

Ми збігли вниз і через хвіртку в ґратчастій огорожі вийшли на майдан. Людей було небагацько. Натренованим зором я вихопив з юрми жменю фанатиків, котрі стовпилися довкруг автобуса з гучномовцями, — решта ж були собі просто роззяви, котрі од нічого робити тинялися майданом, та ще сотні зо три забитих і якихось аж сонних робітників, яких нагнали сюди за рознарядкою з райкому. Що й казати — мітинги давно вже набили усім оскому! Харчів у крамницях не більшало, власті робили що в голову збреде й ні з ким не рахувалися, хто не дурний, то спішив урвати й собі який шмат од цього безчасся, а на зборищах, як демократичних, так і партійного штибу, все лунали якісь незрозумілі фрази й готових рецептів не давав ніхто.

— … Деструктивні елементи, які ставлять собі за мету розвалити наш спільний дім — Союз Радянських Соціалістичних Республік! Не допустимо цього, товариші! Сепаратистські угруповання — такі, як Рух, УРП, а надто ж Міжпартійна Асамблея та Українська національна партія — повинні дістати належну оцінку не лише всієї прогресивної громадськості світу, не лише трудящих України, але й органів прокуратури та суду! В якій іще державі, скажіть на милість, її власті допустили б таке відверте шельмування президента, підрив офіційної ідеології й територіальної цілісності самої держави? Я, ткаля-багатоверстатниця, мати чотирьох дітей, хочу сказати своє рішуче «ні» націоналістичним покидькам, котрі намагаються повернути назад колесо історії, відновивши в нашому суспільстві капіталістичний лад. Дарма стараєтеся, панове! — нічого не вийде з ваших потуг, щедро фінансованих доларами західних розвідувальних центрів…

А нех йому!.. — скривився я, мов середа на п'ятницю, безпорадно роззираючись навкруги… Пустили якусь дурепу до мікрофона!.. Мене аж нудить почало. Господи, стільки вже чув я на своєму віку цих фраз, — то жорстоких і безпощадних, як сталь, то по-газетному ділових, найбільше ж отаких… довжелезних, ідіотськи самовпевнених і напханих убогими штампованими розумуваннями! Не знаю, як кому, а мені ті словеса свого часу просто вивертали мізки. Не можна слухать оцю балаканину — й зоставатись при своєму розумі. Дивно, що люди чомусь не помічали цього. Певне, їм було достатньо, що в магазинах можна купить сякоготакого їдла, а на вулицях не смалять з автоматів. Вони просто не тямили, що з них роблять дурнів. Мислячи такими звироднілими й безсенсовими схемами, як «держава», «хліб», «материнство», вони не бачили, що життя в цій державі все більше й більше перетворюється в зґвалтування, причому, зґвалтування масове, безперервне, таке, що ніколи не кінчається. А от як хочеш протистояти йому — тебе починають бити. Спочатку дають понюхати кулака, затягнувши у якусь затишну кімнатку, а як знов берешся за своє — б'ють чоботом у живіт. Або кидають за дроти. Я заплющив очі, й переді мною знову, фізично зримо й відчутно, постало: кабінет з панелями карельської берези, селектор і зелена панцерна шафа у кутку… «Органы кагебе уже вас предупреждааали!.. — кричав мені пацюкуватий драб у цивільному, і щоки його тряслися. — Вас уже вышвырнули из университета за антисоветскую деятельность!..» — «Стій, дядьку… стій! — не церемонячись, урвав я його. — Ти… того… бреши та не забріхуйся, справді! Мене виключили за бійку, а не…» — «Я сказал: за антисоветскую деятельность! — гаркнув пацюкуватий. Тоді відкинувся на спинку крісла й став свердлить мене очима. — Хорошо, — сказав він за хвилину. — Давайте поговорим откровенно. В самом деле… — Роздратування все ще не покидало його. — Вот, например, стихотворение… вы переписали его своей рукой, верно?» Я кивнув. Це був вірш про дядька, котрий там щось поцупив на колгоспному полі, й мені сподобалися в нім слова про те, що не дядька треба в тюрму садити, а якраз навпаки — начальників, причому що вищого рангу, то краще. Оце так, думав я, переписуючи того вірша. Оце добре… так їм, гадам, і треба! «И что здесь можно найти… прямо удивляюсь!.. — похитав головою пацюкуватий. — Ну, украл какойнибудь его родственник мешок этих… как бишь… мешок буряков!.. Ну, а он тогда взял да и написал этот стих!» Я засміявся, не приховуючи зневаги. Пацюкуватий подивився на мене із здивуванням: «Вы не согласны? Так давайте дискутировать… пожалуйста… давайте будем с вами дискутировать, и я вам докажу, что вся эта ваша антисоветская деятельность… не что иное как чушь!» — «Давайте, — погодивсь я. Мені було легко як ніколи в житті. Так чи інак, а сидіти доведеться… то що тут з ними чикатися?! — Ми зробимо так, — почав я, — ви напишете статтю… про ету антісовєцкую дєятєльность і все таке… і я напишу статтю… свою, про свою власну антирадянську діяльність… і ці обидві статті ми надрукуємо в газеті… ну, скажімо, «Радянська Україна»… згодні?»

Пацюкуватий стиснув щелепи. І нічого не сказав, тільки глянув з такою ненавистю, що в мене аж мороз по шкірі пішов. «Да какую статью, — обізвався другий, од вікна. — Статью он будет писать… культурный! Там, товарищ генерал, у них в комнате такое творится… мусор, бутылки изпод водяры… алкаш он, а не писатель!» Пацюкуватий аж зрадів. «Вот, — закричав він, тицяючи в мене пальцем, — вот ваша культура… Вы только на это и способны — водку пить да баб трахать, больше ни на что! Уберите его с моих глаз, товарищ майор, я не хочу его видеть… этого подонка, уберите прочь, уберите к дьяволу, а то во мне просыпается зверь!..» — і він ефектно рвонув комір сорочки.

– Є новини! — сказав Мурат, неждано виринувши з натовпу. — Все йде за планом. Після мітингу організовано похід до пам'ятника. Буде покладання квітів.

— То й що?.. — буркнув я, одриваючись од роздумів.

— Ще не знаю. Але… ее… пес, помоєму, закопаний десь тут. Так що треба шукать.

— Пса, чи що?! — вирячивсь я на нього. — А… а на якого дідька він нам здався б, скажи?!

Якусь хвилю ми дивилися один на другого, як два блазні, — а тоді Мурат втямив, що до чого, й аж сплюнув убік.

— Акцію швидше всього проведуть біля пам'ятника, — замислено буркнув він. На моє блазнювання він давно вже не звертав уваги. — Аби ж хоч приблизно знать, яким чином…

— Нічого не вдієш. Єдиний орієнтир — Малевич, — сказав я. — Між іншим, якби ми вчора полоскотали того драба ножакою попід ребра… ну гаразд, мовчу! Допити я буду провадить тепер разом із Барабашем: він хоч і тупий як валянок, але мене розуміє з півслова…

Поруч як зпід землі виріс МурМур. Він був у якійсь зачовганій куртці й лахматому шоферському картузі, насунутому на очі.

— Ситуація прояснюється, — сказав він. Тоді добув пачку «Мальборо» і, нагнувшись, зубами висмикнув цигарку. — З міста передають, — він клацнув запальничкою, — що демократи теж провадять демонстрацію. На головній вулиці. Кількість учасників — більше п'ятдесяти тисяч. Ну, й плюс агенти, роззяви, провокатори…

— Маршрути перетинаються? — поспитав Мурат.

МурМур спробував посміхнутися, але це йому не вдалося.

— Теоретично — ні. Ну, а на ділі…

— Ясно? — глянув на мене Мурат.

Я кивнув, показуючи на майдан. Жменя добродіїв з червоними й лазуровошарлатовими прапорами, а за ними і той робітний люд, а за тим людом роззяви, ріжного штибу агентура і наші командос, розсіяні по всенькому тлумиську, — рушили з місця й, товплячись, висипали насеред вулиці. Десь узялося міліційне авто й, блимаючи мигавкою, що крутилася, як дзига, попхалося в голові колони. Час од часу міліціянти грімкими голосами гукали в мегафон, щоб усі зайві забиралися геть зперед колони і взагалі під три чорти. Ми з Муратом плентали у тому стовпиську нога за ногою і почувалися як обпльовані. Я крутив головою, роззираючись: з десяток наших людей робили те ж саме.

— Об'єкт не виявлено… — прошепотів Барабаш, наближаючись до мене. — Слухай… того… це часом не пастка, га?..

Я знизав плечима. Я не знав. Це могло бути що завгодно і могло бути навіть пасткою. А ще б пак, подумалося мені, така нагода… за одним махом — як горобців шапкою! — накрити всю фірму…

Колона піднялася на гору й, звиваючись, мов гадюка, стала витягуватися на обшири головної вулиці міста.

Я випхався на тротуар і, витягши шию, мов гусак, намагався розгледіти, що діється в протилежному кінці вулиці. Якісь дивні віддалені звуки, неначе вибухи грому, докочувалися звідти, й спочатку я не здужав їх утямить, але що далі просувалася колона по цій широчезній вулиці, — то ближче й ближче чулися ті грімкі сальви, аж я став розрізнять: «Хай живе капеесес — на Чорнобильській АЕС!» і знов: «Хай живе капеесес…» і знов: «Хай живе…» — а через скількісь часу — неначе удари грому: «Слава! Слава! Слава!»

Наперестріч колоні з червоними прапорами, тим же маршрутом і в той же час, сунула удесятеро більша колона демонстрантів з синьожовтими знаменами й малиновими козацькими хоругвами.

— Об'єкт виявлено!.. — півголосом обізвався Мур-Мур. — Діять за диспозицією.

Сливе у той же мент звідкись узявся Мурат. Я на превелику силу впізнав його: на ньому було драпове пальто й шапка, схожа на пиріжок, — з тих шапок, що їх полюбляють різні вожді.

— Малевич коло пам'ятника, — звістив він. — На плечі шкіряна сумка. Стоїть у натовпі роззяв. Більша частина з них — агентура.

— Наші? — коротко поспитав я.

— Допіру підкотили. Відстань — один квартал. Метрів п'ятдесят, не більш. Командос зав'яжуть бійку… і в гру входимо ми!..

Я кивнув. Мурат став пропихатися вперед. Колона звернула на майдан, котрий од часу перших демонстрацій стали прозивати майданом Свободи, — і зламалася, і зжужмилась гармошкою, обтікаючи величезний камінний монумент, котрий, простягши свою тяжку десницю і подавшись уперед всім своїм тулубом, нависав не тільки над площею, але й, здавалося б, над всеньким білим світом…

… а по вулиці першими бурунами вже накочувала могутня, грізна хвиля: спочатку люди надходили по двоє, по троє, і зразу мало в кого з них були гасла чи транспаранти, а прапорів не було геть; аж в однісінький мент надовкіл як стій зачорніло од люду, натовп затопив дорогу, натовп валив тротуарами, стікався з бічних вулиць; якісь парубки вилізли на дах тролейбуса, котрий стояв попід узбіччям, й стали вимахувать знаменами; а далі велетенська людська повінь раптом закипіла, зацвіла, заясніла барвами золотих ланів і блакитного неба… Радісний гомін, скандування революійних гасел, повільний врочистий спів… і строго, і гордо палахкотів над вировиськом тисяч душ золотий знак Тризуба.

От він і прийшов, думав я, тамуючи піднесення, що аж підкочувало до горла… ось він і прийшов, цей час! Ну, що, генсеки й сексоти, комсорги й парторги, лягаві й кагебісти, стукачі, підгавкувачі, підсвистувачі… де тепер ваша ідеологія? Де тепер ваші многолюдні збіговиська, на котрих ви під маєвом кумачевих знамен поклонялися бісам в людській личині? Де ваші політики з круглими принциповими пиками, котрі звітували перед мікрофоном ув оглушливорадісному ревиську багатотисячних тлумиськ? Де ваші постанови й директиви, інструкції і резолюції, вказівки, вироки й доноси? І я заплющив очі — й знову з жахом і болем в душі побачив, як у підвальних померках тої вовчої доби заворушилися їхні вуста, як з трибун кольору крові стали махати руками й рвать на собі сорочки налякані люди, як почали роззявляти й закривати роти великі й малі вожді та вожденята… «Партійність, ідейність… неложними вустами… перша в світі…найпередовіша… найпрогресивніша…» — «Не їм говорити нам, хто такий Шевченко! Не їм учити нас, як слід вшановувати його пам'ять! Войовничий гуманіст… революціонер-демократ… стихійний марксист… а покидьки хай не простягають…» — «То тобі потрібна свобода? Якої ж це свободи ти хочеш, — може, вітрини бить в магазинах? Може, в темному провулку перехожих грабувати, а може, отуди йти, отуди, до пам'ятника…» — «Ми, люди нової епохи, будівники світлого майбутнього… в книгу історії… нащадки заздритимуть: Магнітка, БАМ, Чорнобильська атомна…» — «Моя книга на Заході… Хай це знає кожен, хто заплутався в тенетах українського буржуазного націоналізму… вважаю себе зобов'язаним і надалі пропагувати… і хоч помилки минулого важким тягарем лежать…» — «Ну, так что, дорогой товарищ третий секретарь, твой сын, оказывается, подонок? Ну, как же: связался с подозрительными элементами, антисоветчину порет… Да что ты мне здесь рассказываешь, козёл, — вот письмо из парткома: он советскую власть не признаёт! Он пропагандирует буржуазную идеологию! Он комсомольского работника избил… комсомольского работника, понял, ты?!» — «Мільйони громадян республіки… одностайно заявили про те, що політичний смисл радянської демократії, ленінські принципи національної політики, зафіксовані в Конституції УРСР, відповідають корінним інтересам…» — «Не валяйте дурня! Краще подумайте про своє майбутнє. Ви он уже стільки накоїли, що вас і в тюрму не приймуть… не те що!» — «Сьогодні на повістці денній тільки одне питання: антигромадська, антиколективна, од себе додала б, антирадянська! поведінка… не дозволимо, не допустимо!… Наш факультет — ідеологічний! О, постать дуже оригінальна! Що ж, будемо очищатися… а з відщепенцями тепер будуть говорити поіншому — це сам Леонід Ілліч заявив…» — «Керівна і спрямовуюча роль Комуністичної партії в період будівництва комунізму — це об'єктивна закономірність, зумовлена характером партії як авангарду робітничого класу. Без партії, котра твердо проводить у життя принципи марксизму… мобілізує всі сили народу на самовіддану працю… підвищує творчу активність мас, залучаючи їх…» — «Органы кагебе уже вас предупреждааали! Вас уже вышвырнули из университета… Вас вышвырнули за антисоветскую деятельность… Вас вышвырнули как бешеного пса!..» — «Ідейною основою всього духовного життя радянського суспільства є марксистсько-ленінська ідеологія, яка визначає такі основоположні принципи культури, як партійність, ідейність, народність, соціалістичний патріотизм, інтернаціоналізм, гуманізм…» — «Що, за долари продався… за долари, да?! Вон з нашого дому, ти нам не син більше! Відщепенцю, відщепенцю… ми зречемось тебе, ми одкажемось од тебе навіки… ми в газету, в газету напишемо, що ти нам не треба, враг народа!» — «Да как дадим вам двенадцать лет… семь — и еще плюс пять! Да как похлебаете баланды, да покатаете бревна на лесоразработках… на лесоразработках… на лесоразработках…»

Я заплющував очі міцніш, а голоси наростали й наростали, а пики все пхалися й пхалися до мене, товпилися одна поперед другої, тягли свої довгі, волохаті руки… В їхніх роззявлених пащеках було чорно, як у псячих ротах, а слова лізли й лізли з них, як здоровезні жаби з нори, і плигали мені просто в лице, і впивалися в мозок, і мені було боляче як ніколи в житті — так боляче, що хотілось тікать куди очі дивляться, аби тільки не жить в цій абсурдній державі, серед цих жорстоких і безмозких людей.

— Смерть бандерівцям! — раптом крикнув хтось од монумента; і хор озлоблених голосів зразу ж підхопив ці слова, спочатку врозбрід і без ентузіазму, але щодалі, то злагодженіше й злагодженіше стала звучать та безглузда фраза, аж переросла в скандування: — Смерть! Смерть! Смерть!

Смерть, подумав я… а звісно, звісно! Смерть — це було їхнє гасло. Вони полюбляли кидатися цим словом, та ще й як! Вони вставляли його де треба й не треба. Хто ж як не вони й послав мене на смерть того осіннього дня, коли я зайшов на подвір'я військкомату й раптом загледів оту «Волгу», а коло неї знайомого оперативника. «О-о, — сказав він, — вот и вы! Не ждали, наверное?» Я й справді не чекав. Я все не міг звикнути до їхніх манер, — з'являтися як зпід землі, та ще й у самий непідходящий момент. Я і на помислах не мав, що дідько принесе їх аж через три місяці, коли будуть оформлені всі документи, і призначена команда, і навіть повістка на збірний пункт виписана. «Поехали, — коротко сказав другий, з'являючись у дверях. — Военком согласен. Надо кончать с этим делом.» Я зітхнув і заліз на заднє сидіння. «И за что вы боретесь — не пойму! — сказав один, коли ми виїжджали з воріт. — Люди учатся, работают, устраивают свою личную жизнь… Кстати, прокурор просил для вас двенадцать лет.» Я розреготався. Ні, це справді був дешевий прийом. «Послухайте, хлопці, — сказав я, — що ви мені голову морочите? У вас там що, — Трійка, Особое Совещание?» Вони позамовкали. «Короче, — озвався перший, — вы должны дать расписку. Мол, так и так, поняв свои заблуждения… отправляясь выполнять интернациональный долг…» — «Не дурійте, — буркнув я. — Такої розписки я вам не дам.» — «Послушайте, — здивувався другий, — вы что же, действительно хотите в тюрьму? Да вы и так полжизни себе поломали!» — «Впрочем, дьявол его знает, — озвався перший, — вон у него какие глаза… послушай, Федя, да это же клиническая картина… этой, как ее… шизофрении!» — «Ничего, — сказав другий. — Ничего… полежит в Павловской, полечится!..» Я ошелешено зиркав то на одного, то на другого. Два місяці тому цих балачок і близько не було чути. «А вот старлей Соловьев, — озвався перший, — так он нам пожаловался на вас! Аа, говорит, такойто!.. Знаю я его… сволочь и козел, каких мало! Представьте, говорит, какой пидерас — украл у меня пистолет с кобурой!» — «Ну?!» — не повірив я. «А мы, — підхопив другий, — сразу и не поверили! Да что вы, товарищ старший лейтенант, он не такой, мы его знаем! Нет, говорит, нет… украл — и я его запомнил!» — «Та це якийсь сон рябої кобили!» — вигукнув я. «Вотвот, — сказав перший, наглядаючи за моєю реакцією в дзеркало. — Именно…»

Вони були задоволені. Од них аж віяло поблажливістю. Вони прокинулися в своїх затишних квартирках, взяли купіль, поголилися, смачно поснідали в колі родин — і поїхали мене брати. А тут виявилося, що я ще й полегшив їм життя. Полегшувати їм роботу було не в моїх правилах, але я просто хотів побачить світу. Адже я й поняття не мав, що це таке — Афганістан. Я уявити собі не міг, що це таке — партизанська війна, та ще й з мусульманами, та ще й у соціумі, котрий живе середньовічними традиціями. Я просто забаг нових вражень, а смерті… смерті я не боявся. А певно, поки не потрапиш під перехресний вогонь та не почуєш, як ріже повітря куля, котра мчить із швидкістю 900 метрів за секунду… Втім, за того часу я багато чого не знав, як і того, що людину можуть спіткати далеко, далеко гірші речі як смерть.

А так вони усі були задоволені. Всі кивали головами й казали, що воно, безперечно, піде мені на користь, — і ті двоє упиряк, і моя рідня, котрій через мене в селі проходу не давали, і навіть дівчина, яка, здається, трохи любила мене і єдина зпоміж усіх почувала, що все воно якось негаразд…

Попереду закрутилась веремія. Я відштовхнув якогось літнього пана й стрибнув на тротуар. Хтось із червоним лицем щосили пхнув мене у плече, і я впіймав ту руку в «замок» і вже шарпонув, вивертаючи з плеча, як ліворуч наді мною злетіла замашна гумова кияка; але здоровий, як кінь чолов'яга, котрий виринув о праву руч, видер того кия і скільки сили загилив його власника по голові. Натовп на мент розпався. В прогалині майнуло сіре лице Малевича. Якісь добродії в плащах і капелюхах, роблячи блискавині випади руками й ногами, боронили його од наших командос. Я скалічив іще двох суб'єктів, котрі чомусь запалали хіттю провалити мені довбешку, і, плигнувши вперед, затопив найближчому добродієві в вухо, та так, що з нього аж капелюх злетів! Либонь, він поліз шукати його на хіднику, бо геть пропав з очей, і більше я його не бачив; правда, тут же до мене кинувся його двійник, й довелося ухилятися од його смертоносної ноги в лакованому черевику, й коли я таки ухилився од неї, то правицею згріб його за барки, а з пальців лівої зробив таку рогачку й штрикнув увіч. Він охнув і приєднався до свого колеги, котрий корчивсь під ногами, усе ще розшукуючи капелюха. З гори на повній швидкості вже скочувалось авто. Коло пам'ятника Барабаш хекаючи гамселив якогось лобура. Тепер довкруг були тільки люди «Тартару».

Ми з Муратом одночасно доскочили до Малевича й, схопивши його попідруки, затягли на заднє сидіння. МурМур натиснув газ, і машина стрибнула вперед, підскакуючи на вичовганих камінцях бруківки. Я озирнувся: погоні ще не було. Мурат стиснув у пальцях шприц-ампулу й всадив Малевичеві в ногу. Той затрясся як у вогневиці, й тіло його обм'якло. Машина звернула в провулок. Ми вискочили на тротуар і, тягнучи бранця волоком, залізли в будку продуктового фургона. Дверцята грюкнули, закриваючи нас у цій бляшаній коробці. Фургон помчав угору, тоді звернув праворуч, тоді покотився вниз і хвилини за дві став. Стулки дверей розчахнулися, й ми перелізли в панцерне авто, замасковане під карету «швидкої допомоги». Там уже сидів Барабаш у білому халаті й шапочці.

— Все за планом, — задоволено звістив він. — Чиста робота!

— Ефект першого удару… — буркнув Мурат, втираючи лоба. — Командос?

— Відступили.

— Бойова група?

— На Заріччі. Чекають зв'язку.

— Ну, слава тобі Господи, — відітхнув я, — справилися!

Хмари в небі порідшали, й через мутнобілі шиби блиснуло сонце. Мурат глянув на дзиґарка. Добігала вже п'ята година.

— От сатана… не встигаємо, ну… не встигаємо, хоч убий! — На лобі в нього краплями виступив піт. — Дві хвилини… — Він гарячково роззирнувся. — Де ти подів сумку? Де сумка… сумка Малевича, га?!

— Облиш, — буркнув я, запалюючи сигарету. — От на місце приїдем…

— Дурню! — гаркнув Мурат і, перегнувшись через мене, згріб шкуратяну торбу Малевича, котра валялась на лаві. — Шибку… Шибку, хутчій!..

Я одкрив вікно. В машину дмухнуло сніговою пилюгою. Ми були вже за містом, і ліворуч тяглися якісь провалля.

— Слухай, та в чому, власне, річ… — почав було я і затнувся: Мурат пропхався у вікно й скількись часу зволікав, неначеб до чогось прислухаючись, а тоді цупкіше згріб сумку своєю лапою, замахнувся й щосили пожбурив її геть у провалля.

— Жени! — заревів він, падаючи на лаву. — Вмикай сирену, мигавку… жени чимдуж, жени!..

Мотори завили, й машину як з катапульти вистрілило. Я насилу встиг вхопитися за Барабаша, й ми повалилися додолу, задираючи ноги, як два блазні. Коли авто вихопилось на гору, я звівсь на коліна й, озирнувшись, угледів…

… вогненнорудий смерч, котрий беззвучно виріс у проваллі, змітаючи дерева з торішніми воронячими гніздами, підкидаючи в зимове небо брили мерзлої землі, глини і здійнявши цілісіньку хмару сліпучої снігової куряви. Я роззявив рота; ударна громова хвиля вдерлася у машину й стусонула по барабанних перетинках; од їдкого смороду вибухівки забило подих; скількись часу за сніговою пилюгою нічого не було видно, й ми рухалися наосліп.

Машина збігла униз й притьмом виїхала на Заріччя. Ми проскочили попід містом. За шибами тоскно застугонів вітер.

— Зв'язок давай… зв'язок! — гаркнув Мурат, стусаючи мене попід ребра.

Кашляючи та відпльовуючись, я виліз на лаву і ввімкнув рацію. Барабаш сидів і кліпав очима, — певне, його таки оглушило.

— Джамшид, Джамшид, я — Хусейн… Джамшид, я—Хусейн!.. — заговорив я на фарсі.

— Джамшид на зв'язку! — відгукнувся Мур-Мур. У «Тартарі» тільки ми двоє знали фарсі — згодивсятаки полон у Афгані, — й це було вперше, коли ця мова здалася на якесь діло.

— Вас чую! — сказав я. — Перебуваєм: Заріччя, сорок перший кілометр. Чекаємо охорони. Повторюю: Заріччя, сорок перший кілометр.

— Прийнято! — сказав МурМур. — Прийнято: Заріччя… — В навушниках захрипіло, загарчало, а тоді стало так вити, що голос Мур-Мура згубився геть.

— Приїхали! — понуро буркнув я, вимикаючи рацію. — Вже глушать. Ну, та повідомлення дійшло…

— Гальмууй! — заревів Мурат, перегнувшись через переднє сидіння й напружено вдивляючись у шосе, котре бігло назустріч. — Засікли, сволота! Гальмуй!

Я виглянув зза його плеча, і всередині у мене все аж засмикалось: з бокового шосе поволі викотився здоровезний «Урал» армійського зразка з брезентовим верхом і загальмував поперек лінії руху, перекривши дорогу.

Авто неначе спіткнулося, й нас кинуло вперед. Я зваливсь на Барабаша, боляче забившись об його макітру, вугласту й тверду, мов деревиняка, тоді одлетів назад і, падаючи на спину, встиг розстебнути кобуру й висмикнути зпід пахви парабелума. Коли я звівсь на ноги й став висовуватись у вікно, дверцята «Урала» вже розчахнулись.

В кабіні, лицем до нас, стиснувши в зубах цигарку, а в руках автомат зі складаним прикладом, сидів якийсь парубійко. Він просто сидів собі й посміхався — цей невисокий, білявий хлопчина з холодним поглядом і нахабно-багряним лицем, й уся його біографія читалася, мов на лобі написана. Я вгадав її за якусь частку секунди, поки завалював парабелума убік, опускаючи мушку під його правий лікоть. Я знав цих людей — це був типовий комсюк, яких доста на кожному підприємстві, в кожному вузі чи технікумі: спочатку вони працюють стукачами, потім — дрібними провокаторами, з тих, що видирають гасла та зав'язують бійки на мітингах та демонстраціях, а далі за комсомольською путівкою та рекомендацією оперативників їх беруть в органи й довіряють зброю. І от він зараз сидить і впивається своєю безконтрольністю і безкарністю, і смакує в думках, як прошиє це авто, мов бляшанку зпід сардин, однією чергою свого АКСУ. А тоді посмішка злізла з його лиця, мов шкура з гадюки, й воно побіліло й перекосилося од ненависті, і автомат заплигав у його руках, неначе відбійний молоток.

Реакція в мене блискавична, але я теж зволікав; я зволікав аж до того моменту, коли перевертаючись, кулі стали рикошетить од вітрової шиби, де стояло панцерне шкло, — й лиш тоді затримав подих і, опустивши приціл ще нижче, придавив спускову скобу. Пострілу не чутно було, але ефект був разючий — парубійка неначеб ногою загилили: він підстрибнув на сидінні й, сторч головою випавши з кабіни, кілька разів перекотився по слизькому від ожеледиці асфальту. Автомат одлетів і загруз в брудному, злежаному снігу коло обочини. І тої ж самісінької миті зпід брезентової халабуди прудко, мовчки й діловито стали стрибати здоровезні вовкулаки в плямистих комбінезонах.

Зброя в них була, але вона їм так і не здалася: я, Мурат і Барабаш вискочили з машини й кинулися на них, зав'язуючи рукопашну. Мені аж совісно стало… люди добрі, їх же вчили воювати тільки з мирним населенням! Мурат зловив двох зарізяк за барки й, луснувши головами, перекинув через дротяну огорожу, яка ділила шосе. Барабаш спритно цюкнув якогось бембу по шиї, крутонувсь, пропускаючи зустрічний удар, і вибив дух іще з одного. Я державсь поруч, справуючись не згірше, й попри все аж замилувавсь. Господи, що тільки не казали в фірмі «Тартар» про Барабаша: і простий, як труси за руб двадцять, і тупезний, як дві довбні разом, і дурний, як господарське мило… а хтось розпустив чутки, що в старих польських хроніках ідіотизм козацького роду Барабашів відзначають як спадкову рису, — але в рукопашному поєдинку це був митець, цей дурнуватий чолов'яга з грубим вульгарним лицем не просто ламав щелепи і вивертав руки, а неначеб виконував фігури балетного танцю, до того пластичні й одухотворені були всі його рухи. Ось він черконув по ключиці кремезного, як дуб, хлоп'ягу і, коли той сповз під машину, тут же розвернувся до зарізяки, що замахувався зліва, й виконав свій коронний трюк — подвійний удар, що наноситься ліктем по черепу й коліном в пах в один і той же момент. Я прикрив його, з'їздивши по шиї якогось суб'єкта, котрий пантрував ззаду, по тому кинувся вперед, і вчасно, бо насилу встиг зловити за руку якогось зарізяку, що цілив у мене з пістолета; спуск він таки натиснув; куля пішла назад і, відбившись од кузова, нявкнула десь над нашими головами. Я шарпонув руку вбік, вивертаючи із плеча, й, коли драб став роззявлять пельку, щоб заволать од лютого болю, — видер у нього пістолета й, розмахнувшись, запхнув йому аж у горлянку.

Шосе було порожнє. Авто, котрим було з нами по дорозі, поспішали розвернутися ще під мостом і забиралися геть. Мурат цупив зпід машини якогось вовкулаку з синіми погонами. Поруч, хитаючись, виринув чолов'яга, котрому вже дісталось; він очуняв і мало не застав мене зненацька; я блокував удар і, розвернувшись, садонув його в сонячне сплетіння. Й туттаки одскочив убік: враження було таке, наче ти загилив по автомобільному скату! Я здивувався й, поставивши класичний блок, нагнувсь — й, схопивши його за чоловіче причандалля, щосили крутонув. Він заревів, як верблюд у злучку, а я притиснув його до кабіни й став методично й щосили гатить у живіт. Люди добрі, цей драб тільки гикав після кожного удару, зіпаючи немов акула, — але вибити з нього дух мені так і не вдалося. Крутезний парубок, із здивуванням подумав я — і хряснув його долонею попід вухо… й туттаки почув, що мене б'ють по голові.

В очах усе попливло. Загилили точнісінько по тому місцю, де Цуцичок накладала шви. От що, подумав я, сповзаючи під колесо… от що значить — захоплюватися роботою понад міру!

Зпід пов'язки на голові цебеніла кров. Драб, котрого я садив у дихало, скорчившись, валявся на шосе. Я лежав поруч і, хоч в очах усе металося й стрибало, не здужав і пальцем поворухнути. Трохи оддалі вже спинялися якісь машини. З них вискакували люди зі зброєю в руках. В сей же самісінький мент попід «Уралом» прослизнув Дядько Пацюк — з якимсь куцим автоматом на плечі і в бронежилеті та в панцерному шоломі, а за ним стала вискакувать решта командос ударної групи. Крааанг! — обізвався позаду великокаліберний кулемет. Я зібрав останні сили й, сягнувши в наплічну кобуру, спробував добуть свого парабелума, але шосе, міст, під яким стовпилися машини, й темна ріка, що несла й несла снігову кашу, — все стало обертатися, швидше й швидше, а я, з жахом намагаючись ухопитися за щонебудь в цій каруселі, відчув, як мене закрутило, погнало, немов сухий осінній листок, і жбурнуло туди, де я вже ні на що не міг реагувати…

IX

Над ярами зависло дзвінке синє небо. Од самого ранку пригріло сонце й гріло дужче й дужче, аж вода зануртувала, біжучи попід тонкою, білястою кригою, котра ще держалась десьнедесь у низинах, і з берегів потягло солодким духом молодого пагілля, осоки й примороженого куширу… Я виліз надвір й, покинувши дверцята навстіж, спинився коло авто. Відволога була у розпалі. Із сосон шелепав тяжкий, мокрий сніг. Цвірінькали й пищали якісь пташки в чагарях. Слава Богу, зима добігла свого кінця. Важка зима, сльотава й холодна… чорна зима, з її демонстраціями й переворотами, од котрих можна втратить віру не тільки в людей, але і в будьякий глузд у їхніх покручених мізках… зима, в котрій жодна душа не жила так як слід, а декому довелося розпрощатися і з самим життям…

Я спинивсь на кручі, дивлячись, як внизу осідає лід, а в промивині закипає темна, коричнева вода. По той бік яру густо поросли вербові котики, і я зміряв оком сіру, ніздрювату кригу, по якій ще можна перебігти на той берег, а тоді намацав у кишені ножа… але допіру лискуче синювате лезо, клацнувши, вискочило з колодки. — згадав, на кого тут чекаю, і, обернувшись, замислено побрів назад…

А отже, зимі кінець… Люди добрі, криво посміхнувсь я, чи хто гадав… чи й на помислах мав хтонебудь, що вдасться дожить аж дотепер! Понурі, сльотаві дні, крізь які не прозирав ані один промінь сонця, травма, од якої мені довелося довго й болісно лікуватися, загроза розплати за втручання у справу Малевичів…

Із тої пори як фірма взялася за темну й заплутану справу, од якої на версту смерділо політикою, втекло неповних три місяці. Дивно, але «Тартар» і не збирався припиняти своє існування… Легальні структури, мов би нічого й не сталось, провадили посередницьку діяльність і навіть встигли створити товарну біржу; детективна мережа, знахабнівши вже геть до краю, спробувала вийти на поверхню і, коли це їй вдалося, влилась у концерн «Термінатор»; ну а служби, котрим легалізуватися не пощастило, незлецьки справувалися і в підпіллі, чекаючи свого часу. Січнева операція, звісно, видалася примітною: були поранені, були покалічені, трохи було контужених та отруєних ріжного роду спецзасобами — однак все більше й більше заносилось на те, що шукати винуватців та провадити арешти й затримання власті не збираються. Може, щось таки змінилось, думав я, шурхаючи ногами в мокрому снігу… щось таки, либонь, і справді надламалося в цій системі, котра ще півроку тому здужала б задавить кожного, хто стане їй поперек горла… а якщо й справді це сталось, то тепер тільки зостається будувать здогади та губитися у численних версіях — чому все воно так змінилось…

Поміж деревами стало видно лісову дорогу. Це були дві колії, наповнені талою водою. Я пройшов ще трохи й спинився на узбіччі. Звісно, сьогодні не слід було б приїжджать так зарано… той, кого я хтів перестріть, мав бути не раніше, як через годину, а ліс… що ж, це просто собі ліс, тобто не що інше, як нагромадження однакових дерев, — інакше мовлячи, надто вже нудне й одноманітне місце, щоб виникло бажання згаяти в нім хоч скількись часу… І все ж я приїхав сюди, — може, тому, що хотів побути наодинці з собою і розібратися як із своїми проблемами, так і в деяких політичних іграх, в які стала втручатися фірма, котрій досі я служив вірою й правдою…

Операцію ми завершили надвечір, а вже о дев'ятнадцятій у «Тартар» стали надходити перші звістки про події біля вільнюської телевежі. Ну, щодо мене, то про них я дізнавсь аж у суботу. На шосе мене підібрали геть без тями, потім наді мною довго морочила голову хірургічна бригада, а відтак мене завезли додому, і я нарешті вколов собі добру порцію морфіну. Прокинувсь далеко за полудень. Довбешка тріщала, надворі лютував голодний Більбонський, я став затикать йому пельку сякимтаким харчем, — і тоді задзвонив МурМур…

Звісно, з приводу того, що ці дві події так дивно збіглися в часі, можна було будувать різні версії. Їх і будували, переважно рядові люди «Тартару» — такі, як МурМур, чи Лугиня, чи навіть і я. Були це й не версії, а скоріш якісь невиразні гіпотези, чи навіть і просто запитання, — на жаль, усі без відповідей. Ясно було тільки одне: ми стали гвинтиками в дуже брудній і надзвичайно заплутаній авантюрі, котру на чиєсь замовлення організувала керівна десятка «Тартару». Якось увечері, коли ми пиячили в ресторані під вітряком, МурМур заявив навіть, що все воно несуттєво… несуттєво, дорогий колего, сказав він з п'яною упертістю, — просто ми тут уже нічого не вдіємо…

— Для тебе — так, — понуро буркнув я. — Але мені не подобається…не подобається, коли мене використовують! І я буду дошукуватись правди… а ти, звісно, як собі хочеш!..

— Добре, — сказав тоді МурМур… — давай будем думать. Ми з тобою вже спробували дещо вивідать… а тепер давай подумаєм над тим, що вдалося зібрать! — Він замовк і став припалювать цигарку. — Передовсім, — сказав він, пихкаючи димом. — передовсім тебе цікавить, хто був замовником «Тартару», правда?

Я кивнув.

— Нам пощастило дізнатися, — провадив він, — лише одне: ці люди заплатили «Тартару» понад три мільйони. Себто акція, здійснена сотнею командос на майдані Свободи, оцінена у три мільйони радянських рублів. Яка ж була причина тієї бійні?.. Що було б, якби «Тартар» відмовився від участі в цій операції, — поки що невідомо. Відомо зате, що в ході розслідування замовник постачав інформацію… і непогану, треба сказать! Секретну інформацію. Доступ до неї мають лише найвищі посадові особи в уряді…

— Мені плювать, — вибухнув я, — на тих, що її постачали! Це робила служба безпеки, а я хочу…

— Ша, — сказав МурМур. — Ша! Ти… ти, головне, мовчи. Говорить буду я. Ага, то на чім… Так, — інформація! От помізкуй логічно… Ти не вмієш логічно мізкувати, — раптом загорлав він, аж люди за столиками почали оглядатись. — Ти, чоловіче, хоч і детектив для особливих доручень… а такий, такий тупий, — ну як…

— Як дві довбні разом, — допоміг я йому.

— О! — сказав він… — О! Дивися: служба безпеки отримала досьє на психотерапевта Крижинського… секретне досьє. А звідки, з яких джерел? Чи ти думаєш — такі досьє валяються на дорозі?! Далі. Ти йдеш у лігво цього шанованого добродія, тобі дають вказівки, де слід шукать лабораторію, в котрій він провадить експерименти, і навіть повідомляють код цифрового замка!.. І як не дивно, а все це знову ж робота служби безпеки, еге ж? Далі. Замовник має відомості, що такого-то дня готується широкомасштабна операція «Союз»… не знає тільки деталей, — і ці деталі вириваєте ви з Муратом на допиті таксиста… і Мурат передає їх замовникові, а той спішно й гамузом купує «Тартар», аби зірвати цю операцію! Три мільйони… — МурМур похитав головою. — Зостається ще, правда, купа різних запитань. Хто цей замовник, — адже він зумів прикрити фірму од розплати, яка була неминучою? Куди подівся Малевич-молодший? Кому вигідно було скомпрометувати демократів? Хто… врешті, все це несуттєво. Несуттєво. Ми своє діло зробили, і більш нічого ми тут зробить не зможем… отак, дорогий колего!..

— Тоді, — сказав я, — виходить, що ми просто пішаки. Ті, кого все життя використовують: то для якихось воєн у чужих землях, то для підтримки передової ідеології… горіла б вона синім полум'ям! Ну, знаєш… така роль не для мене!..

МурМур хитро зиркнув на мене.

— Хочеш знати мою версію? — раптом поспитав він.

— Яку? — не второпав я.

— Світ політики, — почав він, не звертаючи уваги на мої слова, — світ цей зараз поділяється на розумних і дурнів. За часів застою такого поділу не було. А чому? А тому… тому що політики були монолітом. Тепер же ситуація змінилась. Частково й через те, що серед політиків відбувся розкол. Вони… обережно кажучи, вони розійшлися в поглядах. Одні ще цілком серйозно вважають, що можна повернути милі серцю часи, коли собача компартія не знала меж у своєму пануванні. Вони не тямлять, що процес… людино, процес пішов і його не зупиниш! Оці дурні й роблять все, щоб вернутись до влади. Тоталітаризму. Однопартійності. Яким завгодно чином, але вернутись, навіть ціною жертв. І от вони організовують якусь маленьку, геть зовсім крихітну провокацію. Такий собі пробний камінчик. В Україні це була справа народного депутата Хмари… операція, треба сказати, вдало проведена, ну, просто блискуче! От вони провели її і причаїлись: яка ж буде реакція тих політиків, які реально тримають владу в руках… ні, не демократи й не парламент… ну, та ти розумієш, про кого мова! І що ж? Хмару їм оддали! — і не тільки Народна Рада, а й ті, хто реально контролює обстановку. — МурМур посміхнувся. — Саме після цього починають готувати операцію «Союз». Дуже грубу. Примітивну. Так чи інак, а приречену на провал. Операція, котра вражає своєю убогістю, і… і… Знаєш що… хай йому дідько оцьому всьому, — давай вип'єм, га?

— Давай, — сказав я. Мені було вже все одно.

І ми випили.

Але ще ж зостається Крижинський… Я згадав про нього — і заплющив очі, глибоко вдихнув повітря, напоєне пахощами пробудженого лісу, а тоді затамував подих і відчув, як застугоніла у скронях кров, підстьобувана викидами адреналіну. Якась зловтіха народжувалася у мені, коли перед очима знов і знов поставало його вузьке чоло з тонким хрящуватим носом, лисий череп з відстовбурченими вухами і вся його тичкувата фігура в костюмі з краваткою на білій сорочці.

Що ж, Мурате, подумав я, значить, ти заборонив мені чіпать цього чоловіка… ти сказав, що, мовляв, досить… інтереси справи, мовляв, вимагають, нехай живе, так ти сказав, правда?

Після того, як «Тартар» ліквідував акцію на площі Свободи, Школа тібетської медицини не протривала й два дні. Вже в понеділок од неї не лишилося й сліду — хлопці з відомства були в паніці й жили собі витягали, аби хутчій поховать кінці у воду. Одночасно й верхівка «Тартару» вилучила (й поквапилася знищити) все, що стосувалося операції «Зомбі», — скоріше всього, за рекомендацією тих, котрі так щедро її оплатили. Я зловтішно посміхнувся. Вдома, у потаємній схованці, котру не знайде ніхто, крім мене, лежать копії знімків, розмов, записаних на магнітофонній тасьмі, відеокасета зі сценою забійства Малевичастаршого… і ще багато дечого! Прийде час, подумав я, і все це випливе на поверхню… повинно випливти. А інакше де ж справедливість?.. Де — питаю я у вас?!

А ще ж зостається і Крижинський… Ревнитель комуністичної ідеології. Моральний садист. Екстрасенс. Лягавий. Учень тібетських мудреців. Стукач. І, звісно ж, нащадок одного з апостолів… Господи, чи взагалі може бути більший абсурд! Кощава істота з гачкуватим носом і підозріливим поглядом глибоко запалих очей, котра зі спортивною злістю вигукує з-за катедри про «історичні рішення чергового з'їзду нашої рідної партії…».

Ну, та ліквідація Школи тібетської медицини таки вдарила його по кишені. Через місяць він спробував було відвоювать своє реноме, виступаючи в провінційних містечках, де грошики злупити найлегше, — однак колишні хазяї, певне, дали йому на здогад, що цю діяльність прикрити слід назавжди, бо він поспішив дременути за кордон. У Європі його сеанси викликали фурор. Масовий психоз сягнув граничної межі: люди заявляли журналістам, начебто в них змінився колір очей, повідростали ампутовані кінцівки, а якась жінка похвалилася навіть, що розсмоктався шов на її нічній сорочці. В Україну він повернувся аж зараз — із добрячими грішми, на форді темновишневого кольору і випромінюючи добрий гумор та злагоду із своєю совістю…

От і добре, подумав я, почуваючи, як десь усередині скипає лють… добре, що ти вернувсь, чоловічку, тут тебе давно вже чекають — і не тільки чекають, а й палають хіттю з тобою побалакати…

Що ж, ми з МурМуром так і зосталися невдоволені тією роллю, яку нам відвели в операції «Зомбі». Що стосується мене особисто, так я з дитинства не люблю, коли мені щось нав'язують, надто ж обманом. У пам'ятку ще живі були різні збори, суботники, мітинги — на захист як не Анжели Девіс, то Луїса Корвалана, а то ще якогось чорта… усі оті збіговиська фашистського штибу, куди всіх заганяли не питаючи згоди. Я взагалі не люблю дисципліни й порядку: чоловік народжується вільним, і жодна ідеологія не має права посягнути на його свободу. Втім, щодо «Тартару», то він заспокоївся хутко: кожному з нас виплатили таку суму, яка могла заткнуть пельку будьяким амбіціям; й тільки мене ввесь час щось гризло й гризло, — може, просто усвідомлення того, що смерть Євгена Малевича крути не крути, а була на моїй совісті…

Крижинський збирає проліски. Неподалік, у цих же гаях, кілометрів за десять од того місця, де стоїть моє авто. Виявилось, що він любить квіти і свою дружину, тлусту гуску з вульгарносоціологічних літературознавців, і, крім того, дуже любить дітей…

У скронях знову стала гупати кров. Скількись часу я сидів, зціпивши щелепи, а тоді повільно видихнув повітря і, нахилившись, увімкнув мотор. Нема чого зволікати, подумав я, натискуючи зчеплення, пора… пора! І так взяв з місця, аж машину занесло убік. Тоді побрався лісовою дорогою, немилосердно підстрибуючи на вибоях, у карколомному темпі доскочив шосе й щосили притис педаль газу…

Коли я вернувся з полону, про мене казали всяке — зразу поза очі, а тоді, осмілівши од безкарності, й просто в лице. Казали: виродок. Ще казали: вбивця… каїн… і все інше. Певне, я їх дратував тим, що був не такий, як усі. Та й не мовчав я увесь той час… а того, про що мені довелось розповідать, їхні безмозкі голови не здатні були переварити. Втім, я нічого не мав проти тих назвиськ. Все воно було правдою: я ходив з белуджами, і ми вбивали людей. Була війна, все стало догори коренем, і вбивство — це було єдине ремесло для чоловіка. Не скажу, щоб воно припало мені до смаку… та навіщо ж мене й послали туди! Ну, а на чиїй стороні воювать, то вже твоє діло. Вибір — це і є мораль… Та й чи існує якась мораль взагалі? Хіба існують реально ці два полюси — добро і зло? Люди добрі, чи ж творили зло ті хлопці, які прийшли на чужу землю і вбивали людей лиш за те, що ті трохи інакше дивилися на державу, релігію та вчення, зване марксизмомленінізмом? Чи творило зло командування Кандагарської бригади, коли за домовленістю з Гекматіяром пропускало його людей через свої території? Чи творили зло ті мусульмани, таджики й афшари, узбеки й пуштуни, дравиди й туркмени, коли всі як один стали із нами на боротьбу? Чи творили зло белуджі, коли підібрали мене, обсмаленого й оглухлого після катастрофи вертольота, й поставили перед вибором: жахлива смерть азіатського штибу — або рівна частка в грабунках і торгівлі? Чи ж творив зло я, приставши до них і з часом перетворившись на одного із значних людей зпоміж того наброду? Чи творили зло прикордонні племена, які влаштували на мене лови, як на дикого звіра, — в ті страшні, палючі дні, коли я переходив кордон, тікаючи з табору в Бадабері, і вмирав од спраги й цілковитого виснаження? А чи зло творив я, вбиваючи на своєму шляху всіх, кого зустрічав… А що я мав робити і що зробив би будьхто на моєму місці, скажіть на милість? Коли говорити по совісті, то вся справа у тому, що Бога нема. А як немає Бога, то нічого немає взагалі, — і моралі теж нема, вона не існує реально, вона існує лише в твоїй свідомості, у темних отхланях твоєї підсвідомості, закладена чи то спадковістю, чи то вихованням, — і зветься вона совість. Шкода тільки, що у всіх вона розуміється неоднаково, — певне, тому люди і вбивають людей, навіть мусульмани, яким Коран забороняє вбивать одновірців…

Попереду замрів силует машини. Я схилився над кермом, розглядаючи її уважніш. Дорога в цій місцині звивалася серпантином — чудове асфальтове шосе посеред лісу, геть безлюдне, і як кого й зустрінеш, то хіба велосипедистів, бо, власне, для них воно й побудовано. Машина стрімко зближалась. Я додав газу, й стрілка затремтіла на поділці «сто сорок». Ще мить — і я вже міг розрізнити авто майже упритул.

Це був темновишневий форд останнього випуску — з шкіряним салоном, автоматичною коробкою передач, кондиціонером… одна з найвигідніших і найкоштовніших машин цієї моделі. Я попустив акселератора: чоловік у форді й без того не збирався звільнить дорогу. Він наддав ходу, й тепер авто аж заносило на серпантині. Упертий, посміхнувсь я, розглядаючи його через лобове шкло своєї шістки, настирливий! Такою і має бути радянська людина… вольова, енергійна… безкомпромісна в боротьбі за ідеали комунізму — і бурхлива в коханні! Я стис кермо, аж пальці побіліли. Єдине, чого мені в сей момент було шкода, — то це машини. Люди добрі, як же ж я люблю авто, надто ж отакі, класу «екстра», стрункі й лискучі, як засмагле тіло цнотливої дівчини! І водночас у мені народжувалася дивна, сливе неземна втіха. Ну що, товаришу Крижинський, думав я посміхаючись, от ми й зустрілись! А ти, певне, думав, що більше ніколи в житті не побачиш мене… за тих часів ти думав собі, що так воно й буде: одних душитимуть у підвальних кімнатках, другі сидітимуть за дротом… а сотні тисяч безмозких йолопів валом валитимуть на паради й демонстрації і горлатимуть бісівські гасла, розмахуючи прапорами кольору пролитої крові…

Ми вийшли з петлі й стали підійматись під гору. Ще метрів п'ятсот, а далі спуск — і знову петля, ще більш крута й карколомна. Форд так і не збирався звільняти дорогу. Він вперто їхав у лівім ряду, а що швидкість тримати не міг, то плентав перед самісіньким моїм носом. Гарне авто, зітхнув я, розглядаючи його із жалем і співчуттям. І почав збавляти ходу, знехотя й поволі одхиляючись убік. Таке гарне авто, подумалося мені, — і так шкода…

Форд скористався розривом, і відстань між нами побільшала. Чоловік у машині озирнувся і навіть помахав мені рукою. Дорога знову пішла по прямій, біжучи між залісненими кручами. Серце у мене закалатало. Я випростався і скількись часу зволікав іще, а тоді, штивний мов труп, дивлячись перед собою сухим, ненависним поглядом, вчепився у кермо і придавив акселератор.

Авто вистрілило як з пращі. Форд, такий мізерний на відстані, в однісінький мент зріс до неймовірних, сливе аномальних розмірів — і мигнув за бічним склом, як вогненночервона комета.

Я ледве не зірвався з шосе. Мене жбурнуло ліворуч, тоді праворуч, по тому машина завихляла, затим я вихопився уперед і загальмував.

У вухах іще стояв грімкий скрегіт і вищання металу. Правий бік форда мав бути скалічений, а дзеркало зрізане як бритвою. Я зиркнув через плече: все воно так і було. Добре, подумав я… добре, нормальний хід!.. Шістка, як і годиться оперативній машині, була цілісінька. Форд став як укопаний. Я натиснув клаксон і, пильнуючи в дзеркало, став задкувать. Водій вовтузився за кермом, а тоді одчинив дверцята, — певне, збирався вилізти мені назустріч. Я задкував і задкував, наглядаючи за його діями, а коли між нами зосталося не більше десяти метрів, різко притиснув газ — і знову вгатився у новеньку, сяючу машину, вминаючи фари, капот і нікельовану решітку радіатора.

Мене так стусонуло об підголівник, що мало в'язи не луснули. Крижинський випав надвір і покотився до узбіччя, обдираючи на асфальті руки й лице.

Перемикаючись, знов заскреготіла коробка передач. У дзеркалі майнуло моє лице — якесь багряне, з лиховісним блиском ув очах. Дорога блискавично метнулася навстріч, тоді вихнула убік і скрутилася в петлю, котра винесла машину в ліс.

Обабіч шосе стали миготіть височезні, кудлаті сосни.

Я зняв руку з керма й утер чоло. Було душно. Серце гамселило, замалим не вискакуючи. Перед очима раптом попливли якісь риски, а тоді стали йти плями, густіше й густіше, накладаючись на довколишні краєвиди, і я побачив отой строгий офіційний кабінет, в якій він закликав мене одного понурого осіннього дня…

— Ти, певне, розумієш, — почав він, спершись ліктями на стіл, — що ми не дамо тобі продовжувать навчання… правда? — Я кивнув. Звісно ж, я розумів… а ще б пак! — В нашому суспільстві, — казав він далі, — існує чітко визначена й строго регульована ідеологія, і кожен громадянин зобов'язаний підтримувати її!.. — Регульована? — вдавано здивувась я. — Ким? — Його лице потемніло. — Партією, — сказав він з притиском… — НАШОЮ партією! — Я хтів було ще щось укинути, але передумав: а ну ж бо є якісь шанси утриматися в університеті… — Отож, — озвався він, охолонувши, — зробимо так: ти зараз пишеш заяву про відрахування — й забираєшся звідси… тихенько, без ганьби й зайвого галасу… Будь певен: партійна організація не дасть тобі диплома. Наш факультет — ідеологічний, і… і цим усе сказано! Крім того, я вже надивився на таких, як ти, і знаю, чим вони кінчають врештірешт… здогадуєшся чим?

Партійність, подумав я… ідейність… пролетарський інтернаціоналізм… все змішалося в моїй голові, якісь голоси гучали й телесувалися у вухах, а здоровезні офіційні пики, нахиляючись над мікрофонами, знову повчально й загрозливо нагадували про якийсь обов'язок, непримиренність, а головне — протистояння… А й справді, подумав я… дві системи, а між ними — протистояння!.. неминуче, бо не можна поступатися принципами… треба рятувати світ… немеркнуче світло марксизмуленінізму… імперіалізм уже на останній стадії загнивання… У вухах гучало й гучало, я вже не міг щось розібрати в тому репеті, клекоті й сичанні… аж нараз немовби з високої височини якимось внутрішнім зором я побачив: паралельне шосе, темновишневий форд, а в тому фордові — чоловік, жорстокий на трибунах, безпощадний в кабінетах, байдужий до болю й страждання свого ближнього, чоловік з нещадним профілем грифатрупоїда. І коли я побачив його, то збудження вмент зслизло, мов туман на воді, все стало на свої місця, — і я знову зігнувся над кермом, щосили давлячи на газ.

Шосе кинулося навстріч. Швидкість блискавично плигнула, переваливши за поділку в сто сорок кілометрів. За кілька хвилин я уздрів це авто внизу, мале й насилу помітне поміж червоними стовбурами сосон. Воно йшло перехнябившись набік, і вигляд у нього був далеко не такий, як напочатку. Я розуміюче покивав головою. Тоді скинув газу й крутонув кермо, звертаючи на прослідок, який зміївся в хащах.

Гальма надсадно завищали. Машину стало жбурляти. Грязюка линула на лобове шкло, і я запустив двірники. На пагорку авто мало не перекинулося. Я сіпнув ручне гальмо й посунувся в діл, — туди, де поміж молодими лапатими соснами чорнів шмат асфальтового шосе. Я зсовувався й зсовувався, то попускаючи, то знов давлячи на важіль, — аж ліворуч, зближаючись, майнув темновишневий форд.

Я відпустив гальмо — й машина покотилася вниз, в'язнучи в розквашеній глині.

Форд майнув ще ближче, тоді ще. До нього було вже рукою подать, коли надсадно завищала коробка передач, захлинаючись, ревонув двигун, — і я вилетів на шосе, обіруч вивертаючи кермо.

Я врізався йому в бік, і дверцята зім'яло, мовби вони були з картону, а шкло вмент розскочилося на друзки. Форд шарпонувся вперед, але я встиг вирівнять машину й став тіснить його на узбіччя. Ми неначе зрослися один із другим, женучи лискучим шосе і все більше і більше відхиляючись убік — туди, де за придорожніми ялинками зяяло стрімке глибочезне провалля. Крижинський гарячково метався за кермом: він пробував збавити швидкість, а то й зовсім загальмувати на повнім ходу, але ми вже пішли під укіс і спинитися було неможливо — прірва зближалася й зближалася, ось уже стало видно кудлаті верховіття сосон, які росли внизу, і тверді, злежані замети, які біліли коло їх підніжжя, аж нараз форд зійшов із асфальту і підстрибнув, торкнувшись розмитого узбіччя, і його ліві колеса зависли над проваллям…

Але тої ж миті я одірвався од нього й, додавши газу, погнав по шосе.

Петля кинулася праворуч. Авто знову побралось під гору, покидаючи основну трасу.

Я зменшив швидкість і, добувши пачку сигарет, запалив.

Дим був їдкий і відворотний. Мене аж скрутило — я закашлявся, й кров знову застугоніла у вухах і стала шумувать у кінчиках пальців, а перед очима почали повзти й повзти плями…

Я бачив Крижинського. Бачив зримо, навіч, так, наче він сидів поруч зі мною. «Не розумію, — замислено казав він, — знаєш, не зрозумію я тебе ніяк! У таких, як ти, дуже цікава психологія. Ну, скажи на милість: до чого ці безвідповідальні… оці ідейно ворожі балачки… про тридцять третій, про людоїдство… а ще ж і не десь — при всіх!.. на семінарі з історії партії! Слухайно, парубче, — гостро зиркнув він на мене, — тут же дурнів нема, правда? Всі знають, що був голод…» — «Великий голод, — сказав я, вперто дивлячись убік… — Голод Тридцять Третього!..» — «Ну, нехай навіть і так, — скривився він. — Ми знаємо, що він був, знаємо, чому він був, і знаємо навіть, що люди їли людей, але навіщо про це ляпати язиками? Тема ця — закрита. Партія закрила її раз і назавжди… щоб не тривожить наших людей. Для чого воно народові? Народ варить сталь, вирощує хліб… а ця балаканина хіба допоможе йому робити діло? Чи, може, ти воскресиш жертви голоду оцими нагадуваннями про нього?! Знаєш, нормальні люди мовчать, коли порушуються такі теми… мовчать, бо їм соромно й незручно про це чути, — все одно що про елементарні фізіологічні потреби… Чого ж ти про це тільки й говориш… чого, поясни?!»

І я спробував йому пояснити. Може, то була й помилка, скоріше всього, помилка. Він після того став дивитися на мене із ненавистю і здивуванням, як на ворога, але я спробував пояснити йому це з усіх своїх сил. У ту промову я вклав усю свою віру в людську порядність і гуманізм. Більше ніколи по тому не говорив я так відкрито й із таким болем.

Це сталося в ранньому дитинстві й наклало якийсь незримий, гнітючий відбиток на все моє життя. Досі бачу: спекотний полудень, що дрижить і мліє в повітрі, убоге, занедбане, запущене обійстя, бур'яни, котрі повиганяло в чоловіцький зріст… і нас із братом, малих, заледве по шість років, двох дітлахів, що знічев'я забрели сюди, блукаючи старим цвинтарем. Хата була вже геть зруйнована. Передня стіна впала надвір, стріха провалилася. Все було розкидано по тім двориську: брили сухої глини, старе потьмяніле люстро під загатою, якісь листи, квитанції, метрики… В руїнах, похитуючись, забовваніла височезна кощава баба. Над всім обійстям немовби витала біда. Час зупинився. Гіркий присмак горя простотаки стояв у просторі, ніби задавнений чад. Всім своїм дитячим єством я нараз утямив: за старих часів тут скоїлося якесь лихо і покутують його по сей день. Баба стала щось казати до нас, і мені аж мороз по спині пішов: голос її простотаки харчав. Він роздирав це спекотне повітря, вібруючи, мов іржава бляха. Це був голос людини, яка бреде назустріч своїй смерті, вже ні на що не надіючись, спустошена й випалена до вугля… і я, стоячи на порозі життя, перейняв той мертвотний дух могили, вдихнув його і поніс між люди.

— Не треба туди ходить, хлопці… — понуро буркнув дід, коли почув, де ми були. І перехрестився. — Не треба… Гріх туди ходить!

— Чого, діду? — поспитавсь я.

Дідове лице посмутніло ще більш.

— Та баба, — озвався він після довгої мовчанки… — та баба зветься Вовчиця! Ото як був голод у тридцять третім… бо комуняки забрали всенький хліб, а нас покинули здихати, як собак… то ця баба, хлопці, зарізала і поїла своїх діток…

«Навіщо про це говорити? — знизував плечима Крижинський. — Навіщо ятрить ці рани?..» — «ВАШІ рани?» — посміхнувсь я. Лице його перекосилося й ствердло. «А ти не дуже… не дуже тут! — заговорив він хрипким шепотом. — Ти покинь це, ясно? А в нас інші методи знайдуться… З тобою як поговорять в спеціальному приміщенні, то все життя потім будеш печінки випльовувать… втямив, ти?!»

Нічого, подумав я, жбурляючи недопалка у вікно… нічого! Руки в мене тряслися, я на силу Божу держав кермо. Нічого, тепер наша пора настала… тепер вони заплатять за все… бо нарештітаки прийшов час платить по рахунках!..

Я спускався з піщаного пагорба. Віяв вітер. Переді мною була траса. На пагорбі причаїлося декілька пожухлих ялинок, а внизу синіло глибоке кругле озеро. Форд огинав те озеро, понуре, зі стрімкими берегами, — й не озеро, а старий вичерпаний кар'єр, довкруг якого звивалися дві розбиті колії. Я скотився униз і погнав тими коліями, не розбираючи дороги. Я був наче вві сні. Це таке наче в бою: ти пливеш у повітрі, не торкаючись землі, і простір горить навколо тебе, а речі й предмети пливуть, втрачаючи форму.

Мені казали: ти — відщепенець. Казали: виродок. Потім казали: убивця. Що ж, це було правдою… У своїй батьківщині я заважав своєму народові, й народ звелів, аби мене одіслали геть. І мене таки одіслали: вбивать — і бути вбитим! Це сталось через те, що я тривожив народ. Я вимагав справедливості й хотів, аби мені дали свободу. А народ… народ — він великий. Йому не потрібна правда. Йому не потрібна свобода. Він хоче варити сталь, вирощувати хліб і плекати дітей. Це головне: щоб був хліб, і до хліба щоб було, і щоб на землі був мир. А того, хто починає тривожить народ, ятрити його давні рани, нав'язувати йому якусь свободу, — того треба замикать у спеціальні приміщення, дбайливо обгороджені колючим дротом. Бо народ — це основа основ. Бо народ вічний, а все інше несуттєве. Їм дуже хтілося, щоб я загинув… ще б пак: на тій землі зловити кулю було як раз плюнуть! Коли я пропав безвісти, всі вони аж відітхнули. Певне, їм неначе аж камінь з душі звалився. Якесь таке воно було: і жило бездарно… та й подохло ж, як собака! — винесли вирок усі, хто знав мене. І знову кинулися в свою безглузду гонитву заради процвітання своїх безглуздих родин. Кажуть: народ — він не помиляється. Ну, цього разу він все ж таки помилився… він таки добряче помилився, таки добряче він схибив, — тому що я вигрібся зпід обвалу, який поховав мене на цілих сім літ, я зумів уцілілти, я вижив, пройшовши через розпечений приск війни, — і знову виліз на білий світ, і став ходить по землі своєї батьківщини. Однак людиною я вже не був. Я був — труп. Зомбі на кличку Оскар — ось хто я був. На кожного чоловіка я дивився оцінююче — зможу я його вбить чи ні. Серед м'яких, лагідних полів і зелених верб своєї вітчизни я зостався тим, що зробила з мене війна: я був—машина для вбивства. Але й це не пройшло мені безкарно… бо якщо з дитинства тебе вчили, що людське життя — найвища цінність, то врештірешт це в'їдається у твою плоть і кров. Щоб когось забить, ти мусиш піти проти основ своєї психіки — вчинити насильство над самим собою, плюнуть на свою особистість і ввесь людський рід взагалі, а це вивертає мізки, та ще й як! Ти стаєш мертвим. Ти не можеш мати Батьківщини. Ти не визнаєш за собою права на високі почуття. І зостається тобі тільки важка, чорна депресія, котра зростає і зростає з роками, аж скипається в трудну, криваву грудомаху, що проривається час од часу вибухами безумного шалу…

Попереду замрів форд. Я скинув газу і, пригнувшись над кермом, утямив: він сидить у калюжі. Крижинський потрапив у пастку. Тепер він був рокований. Він хтів утекти, звернувши на бездоріжжя, а натомість сам ішов мені до рук. Я вшевкався у калюжу, й вода бризнула обабіч двома чорними крилами. Мене жбурнуло головою вперед, я вгатився у шибку, а тоді ще раз всенькою пикою — об кермо.

Форд вилетів із баюри, мов корок із пляшки. Заднє шкло поповзло міріадами тріщин, але ще держалось… З носа в мене бігла кров. Я втерся рукавом. Форд, буксуючи і вихляючи з боку в бік, тікав лісовою дорогою. Він був обліплений багном і пом'ятий, мов бляшанка.

Він проїхав ще трохи й знову засів.

Я знову налетів на нього й стусонув так, що заднє шкло нарешті розлетілося на кавалки, а багнюка хвилею ринула в салон. Крижинський завищав, мов заєць, і втягнув голову в плечі. Авто вискочило з калюжі, і я попхав його перед собою, раз по раз стусаючи бампером. Кількасот метрів ми так і повзли багнистими коліями — з гуркотом і ревом, як два залізні жуки. Перед трасою форд знову загруз. Я одвів машину назад, а тоді, розігнавшись, вгатив його, аж кермо замалим не розрубало мене навпіл. Крижинський виїхав з баюри і притьмом погнав уперед.

І знову я бачив плями, котрі повзли й повзли переді мною… і закурений зал ресторану, і якісь колеса од возів, розвішані на стінах… і довге вузьке лице МурМура, що замислено підпер голову рукою, в якій диміла цигарка… «Ми допомогли їм взяти владу. Ми просто вирвали зуби їхнім конкурентам, — казав він. — Туполобі, ті, хто хотів зберегти партію і Союз, — потерпіли поразку.» — «Але до чого ж тут… до чого ж тут наша фірма?!» — вигукнув я. МурМур хитро посміхнувся. «А ти наївний… Втім, це твоя природжена риса, — замислено сказав він. — Слухай, чоловіче, це ж не перша твоя справа, у котрій замішано політику! Ти що, ніколи не думав над тим, чого це таку велетенську й розгалужену мафію, як «Тартар», вперто не помічають правоохоронні органи? А звідки йдуть оці багатомільйонні інвестиції… у страхові товариства, комерційні банки, біржі? А чиї гроші лежать на рахунках «Тартару» в Німеччині, Швейцарії і ще бознаде?.. А ті шалені трансфери, про які знають у фірмі насилу одиниці… Політика, мій друже, політика… А політика — це завжди брудне діло… такто!.. А вони завжди будуть чистими. Вони робитимуть цю роботу твоїми руками… моїми, Мурата… А певно: на дідька їм ця величезна, розвалена держава з її непередбачуваністю! Легше… — МурМур знову посміхнувся, — … легше виїхати на шиях демократів і такихот, як ти… та й створить хоч і маленьку, зате свою державу…»

Я глипнув на годинника. Часу було обмаль. І з Крижинським треба було кінчати. Він ще не встиг виїхати з лісу, і я сподівався перехопити його на середхресті. Він мусить заплатити. За всіх. За все. Заплатити кров'ю. Стражданнями. Життям… дідько його узяв би! Просто такий час настав: тоді був один час, а тепер другий, і зветься він — час розплати. Вони всі мусять заплатити. Поки вони не заплатять, ніякої свободи не буде. Безкровна революція… хаха! Не смішіть мене, панове. Не буває таких революцій. Свободи без крові не буває. Держави без насильства не буває теж. І поки ми не скараємо їх — на горло! без пощади! так, як вони карали нас! — доти не буде нічого.

Вони кричали: ідейність. Кричали: партійність. Кричали: ми — найкращі в світі, найпрогресивніші і несемо передову ідеологію. А я цю ідеологію ненавидів з дитинства. Я на дух її не переносив. Слово «колектив» я чути не міг, а од червоного галстука мене простотаки нудило. Певне, цьому навчив мене дід. Поки батька кидали по всенькій області, призначаючи то головою райспоживспілки, то директором радгоспу, а то якимсь секретарем у райкомі, — я жив у діда. Він вчив мене козацьких пісень, ми пасли теличку біля церкви на вигоні, й мені, малому, дід розказував: як воював він у Махна і як розганяли вони продзагонівців; як після перекопської операції більшовики оточили їх і вирізали селянську армію впень; як бродила по селу партійнокомсомольська наволоч і куркулила людей, викидаючи їх на сніг з малими дітьми; як вигибало село в тридцять третім; як у кагатах на цвинтарі людей закопували живцем; як зайшов він було до тої Вовчиці, — а вона зарізала свою Ганю і ноги в печі смалить…

Дід ненавидів більшовиків. Він казав на них: вовкулаки. Казав: песиголовці. Казав: хвашисти. Коли я вернувся з полону, дід вже давно помер. Я поїхав у село, де минуло всеньке моє дитинство, й побачив: церкву розвалили, старий цвинтар розгорнули бульдозером, на тім місці тепер бовваніють якісь коробки з цегли й бетону… Село стало іншим. Можна було навіть сказати, що воно вимерло. Ніщо й не нагадувало про ту велику епоху, остатній подих котрої я ще встиг ухопить. Я пішов на цвинтар, довго сидів коло могили й балакав з дідом, оповідаючи йому, де я був і що робив усі ці страшні роки… Дід зрозумів би мене. Ми з ним були одного духу й гарту. Він виховав мене й зробив таким, яким я є. Може, тому й ненавиділи мене скрізь, де б я не бував. Певне, через те й цькували з такою несосвітенною люттю… як цькує недобитого вовка зграя псів, котрі забулися, що таке свобода! Господь за свідка: я не чіпав їх. Я навіть не сповідував якоїсь ідеології, котра була б ворожа їхній. Я просто жив як мені жилося і говорив тільки те, що думав. Не знаю, чому надовкіл мене завжди утворювалася мертва зона, — немов круг чоловіка, хворого на лепру, або пранці, або ще яку чорну заразу. Ну а коли ти перебуваєш у такій ізоляції, то середовище так чи йнак, а виштовхне тебе… хоч яким робом, хоч яким способом, — а врешті виштовхує! Як виштовхнувтаки оцей голошиїй чоловік з головою грифа… Й мене аж занудило… аж млосно мені зробилося, коли я відчув затхле повітря отої кімнатки, де засідало їхнє комсбюро, і побачив тьмаву жовту лампочку під стелею і лице того спортивного молодика з холодними сталевими очима… Я сидів коло нього, одгавкавшись у черговий раз од тої собачої тічки, втомлений цим абсурдом і цим безглуздим, невеселим життям. Лють ще кипіла в мені. Покидьки, прошепотів я, стискуючи кулаки… які ж покидьки ви усі!.. Він почув. Лице його обернулось до мене, — породисте лице арійського типу, як дві краплі води схоже на образ Вальтера Шелленберга, принаймі такий, яким його зробили в телесеріялах. «Слышь, парень… — сказав він ледве чутно. — Ты… это… не очень! Вот выйдем после бюро, тогда и поговорим… ладно?» Я замовк. Більш я не промовив і слова. Коли через півгодини всі висипали у коридор, мене взяла за лікоть якась тверда рука і розвернула на сто вісімдесят градусів. «Ну, что, чувак, будем базарить?!» — Молодик раптом потяг мене за барки й трусонув як грушу. І це було все. Це було все. Далі все було як вві сні… Я блискавично крутонув його довкола себе, а тоді підняв і, розмахнувшись, всадив головою у плювальницю.

Форд ішов просто на мене. Я вихопився на середхрестя, випередивши його на якісь секунди, — а в наступний мент з-за повороту, де росли кудлаті чорні ялини, викотився й він — з ревом і гарканням, порскаючи їдким чадом. Він так і не встиг ухилитися. Він не здужав одійти навіть до осьової, — я вже розвертався на середхресті, а через двітри секунди виїхав на зустрічну смугу й, додавши ходу, пішов йому наперестріч.

Ми зіткнулися радіатор в радіатор. Удар струсонув мене од підошов аж до самісінького тім”я, тупим, нудотним болем віддавшись на місці останньої травми. Крижинський кинув було кермо, тоді спробував вистрибнути з машини, а затим з переляку дав задній хід, — і я попхав його по шосе чим далі, то більш і більш додаючи газу, аж старезні муштаті ялини герелицею стали тікати назад. Час од часу я скидав газу, одриваючись од темновишневого форда, а тоді наганяв його й на повному ходу стусав бампером. Після кожного удару чоловік у форді підстрибував, як лялька. Лобове шкло зразу трісло, а далі й розсипалося геть. Грюкання зіллялося в безперервну канонаду, якесь гостре, болюче світло раз за разом спалахувало мені в голові, аж врешті я осліп од того й оглух… і тільки безум не давав мені змилити із дороги, один шал пхав і пхав мене уперед, каламутячи осад померлих згадок і мрій, які темною хмарою підіймалися з моєї пам'яті…

— На якій платформі ви стоїте? Яку ідеологію сповідуєте… ану відповідайте… Відповідайте негайно ж! Та ми вас просто зімнемо… Не ставайте нам на дорозі, бо все життя будете каятися… Не дозволимо! Не допустимо!.. — Очі, які горять, мов у вовків, чорні діри ротів, здоровезні, вгодовані пики, що так і дихають чесністю, пильністю й принциповістю… — «Ми чисті перед совістю, нащадками й планетою і правду цю освячуєм… своїми партбілетами!» — Юна комсомолочка, типова українка… з червоними щічками, карими оченятами й медовою посмішкою на вустах: — О, постать дуже оригінальна! Органічно не може терпіти ідеї колективізму… ненавидить партійну ідеологію… Опинившись по той бік барикад… Відщепенці нам не потрібні! Яка з ним ще може бути розмова? Вирвати цей бур'ян з корінням!..

А мерці в кагатах обертають до мене голови, і якесь прикре світло ллється на них згори, і вони щось балакають до мене, та слів їх не чути… аж кидаєшся зі сну, облитий зимним потом, і бачиш, як у вікна дідової хати цідиться убогий досвіток… — Про нас партія подбала — кадри в село послала… Приїхало гепеу — гонить людей в кропиву. Спасибі Іллічу — в нас їсти досхочу… Ленін і Троцький забрали хліб сиротський. Партії голос — це вугілля і колос… А на хаті серп і молот — а у хаті смерть та голод… — Як, ви не знаєте?! Та він же в тюрмі сидить… еге, і давно вже! Гарного, гарного ви синочка виховали, нічого не скажеш… А певно що посадили — бо ІНФОРМАЦІЮ американським кореспондентам передавав… Он і по телевізору показували: ведуть у бранзулєтах, а кругом міліціїї… та все з говчарками, та з ножами, та з пістолетами! Ні, сама не бачила… бачитьто не бачила, — але ж люди балакають… — Комуністична партія Радянського Союзу — це розум, честь і совість нашої епохи. Крім неї, в нас нема і не може бути жодної політичної партії, яка б враховувала інтереси й особливості усіх існуючих у нас класів і соціальних груп… — А ти не дуже… не дуже тут! А то в нас інші методи знайдуться, — з тобою як побалакають в спеціальному приміщенні, то все життя потім будеш печінки випльовувать… втямив, ти?!

Господь за свідка: я не чіпав їх. Я не ставав їм на заваді. Я не сповідував жодної ідеології: я не був ані монархістом, ані націоналістом, ні толстовцем, — і навіть свідком Єгови я не був. Я просто жив і хотів справедливості. Але їм справедливість не була потрібна. Їм потрібна була оця здоровезна азіатська держава, у котрій всі убогі духом знаходили собі шмат хліба і сякетаке прихистя. Саме тому вони й випхали мене на смерть, як стеклого пса. Ну, та тут вони схибили. Я вцілів. Я вернувся. Вони послали мене вбивать і я став машиною для вбивства. Я не можу карати мертвих, але я можу покарати живих. Я, зомбі, прийшов на землю своєї батьківщини гвалтувати комсомолочок з медовими посмішками, виривати язики партійним секретарям і різать горлянки сексотам. Я не вірю в гуманізм. Я не вірю в демократію. Краса порятує світ… Звідки ви узяли цю ідіотську фразу, панове?! Ніщо не зробить його людянішим. Ніщо не змінить його на краще. За дві тисячі літ од розп'яття Бога світ не змінився ані на йоту. Тільки шибениці й трибунали, танки й бетеери, кумулятивні гранати, пластикові бомби й стінгери… лише вони, здійснивши акт помсти, відновлять гармонію світу, яка зветься — СПРАВЕДЛИВІСТЬ.

Я отямився. Довкруг стояла тиша. Ледве чутно шуміли сосни. Дзвінке синє небо висіло вгорі ідеально правильною сферичною чашею. Ми з'їхали з шосе й стояли радіатор до радіатора у якомусь видолинку. Мотори наших авто захлинулися майже водночас. Злежаний зернистий сніг захрупостів у мене під ногами, коли я важко підвівся зза керма, виліз надвір і спинився коло машини…

… і все загорілося навкруги незримим пульсуючим полум'ям, котре стало бігти й бігти вгору, аж сягнуло голубої чаші неба, — і тоді сонце бризнуло сліпучобілим промінням, і верховіття лісу тисячами голосів заспівали хорали, а я зробив перший крок і пішов, не чуючи під собою землі, ступаючи в порожнечі, котра держала незгірше як твердь.

Він сидів, неприродно вивернувши голову вбік і заплющивши очі, ще більш подібний до грифатрупоїда. Я спинився коло машини. Він був непритомний. Він утратив тяму, коли двигун захлинувся і тікати уже не було куди і не було як.

Мені було зимно. Верховіття сосон гойдалися і шуміли. Я постояв і взявся за ручку дверцят. Тоді потяг до себе.

Дверцята м'яко розчахнулися.

Лице його було обдерте. З правого боку багрянів суцільний синяк, — певне, од удару об асфальт. Увесь він був, як глиняна лялька, облитий грязюкою, заляпаний брудом і кривлею, що бігла з розквашеного носа. Я озирнувся. Поруч стояло моє авто. Певне, треба буде міняти обшивку, мимохіть подумав я, розглядаючи пом'ятий корпус. Тоді знову глянув на чоловіка у форді.

Я НЕ МІГ ЙОГО ЗАБИТИ.

Для чого ж була оця комедія, думав я, сидячи на снігу. Фраєр… дешевий фраєр!.. Я робив це — заперечив я сам собі. Я робив це багато разів… Ти вбивав на війні — озвалося щось у моїй підсвідомості. Озброєних людей. Ти мусив це робити, тобі не зоставалось нічого іншого. Ми вбивали, сказав я. В бою. І полонених… коли я ходив з белуджами. І там робилися ще гірші… далеко гірші й паскудніші речі! А тут той самий випадок… і я мушу це зробити, бо так вимагає справедливість… Я мушу помститися хоча б за Малевича!.. Он як, сказало в моїй підсвідомості, коли я підвівся й рушив до машини… Он як, Оскаре! Ти хочеш зрівнятися із ними, правда? Ти просто хочеш стати таким, як вони… але в цьому випадку не говори про справедливість!.. Вони захопили владу… чинять зло, убивають, давлять автомобілями, роблять з людей божевільних зомбі!.. Ти хочеш стати таким як вони?.. Ну, то ж стань… стань!..

Форд стояв у видолинку, малий і насилу помітний між соснами. Шістка, буксуючи, задом виїжджала на шосе. Я сидів за кермом і пильнував, щоб не врізатися у дерево. Голова моя була порожньою. Я нічого не думав. Я відчував тільки втому. Поруч на сидінні валявся мій ніж. Скількись часу я дивився на нього, — а тоді взяв і, покрутивши в руках, викинув у вікно.

Коли я звертав до села, мене раптом занудило. Я загальмував на узбіччі й вистромився з машини. Щось дивне почало коїтися зі мною: вмент сліпучобілим спалахом скипіла лють, по тому вона переросла у чорну депресію, а далі відчай, тваринний жах, біль, знеохота, спустошеність — все закрутилося, мов у рурці калейдоскопа, міняючи одне одного.

Пустка була останнім відчуттям. Коли я запустив мотор і подався геть, я вже нічого більш не відчував.

… Ми борюкалися з Більбонським, обхоплюючи один другого, качаючись по землі, брудні й виваляні в болото, як два чорти, Більбонський аж ревів од утіхи й захвату, й від цієї гри, яку він так полюбляв і до якої в мене ніколи не було ані хисту, ані бажання, час од часу я таки брав гору, й тоді він, склавши докупи свої грубі лаписька, з такою силою пхав мене в груди, що я одлітав геть, а псисько кидався на мене й кусав за вуха, за носа й за шию, а я, лежачи горізнач у калюжі, відчував, як усе вирує в мені й гуде, а тяжка чорна грудомаха ненависті й шалу розпадається й розпадається, аби щезнути назавжди… Це почалося ще коло розбитого форда, і з тих пір, як я полишив того чоловіка й поїхав геть, подарувавши йому життя, щось почало зміщуватися й зміщуватися в моїй підсвідомості, наче тектонічні плити в земній корі, неначе крига, що скресає і пливе униз по течії, зоставляючи після себе холодне чисте плесо…

Я підвівся. Більбонський згріб мене за ногу й поволікся вслід з ревом і гарканням, щосили смикаючи за холошу. Ми стали підійматися на ганок. Руки в мене тремтіли.

Я подарував йому життя. Я не зміг його вбити. Я нарешті звільнився од цього. Назавжди.

Ми сиділи на терасі. Над нами було чисте, блакитне небо, а внизу лежало старезне висхле річисько, і за якийсь місяць сюди мають прилетіти лелеки. Я струсонув пляшчину й побачив, що там іще зосталося на денці. Тоді перевів погляд на Більбонського.

Собайло сидів на задніх лапах і дивився на мене благальними очима.

«Оскаре, — сказав він нарешті, — а послухай-но, Оскаре… а не дав би ти й мені ковточок, га?..»

Примітки

1

«Кобра» — підслуховувальний прилад, вир-во США.

Content

Кононович Леонід Я, зомбі

Леонід Кононович Я, ЗОМБІ

I

ІІ

ІІІ

ІV

V

VI

VII

VIII

IX

Примітки