Кононович Леонід

Феміністка

Леонід Кононович

ФЕМІНІСТКА

Кримінальний роман

У художньому оформленні книжки використані фрагменти робіт А. Сьюдмака та Л. Ройо

Феміністка — це жінка, яка ненавидить чоловіків. Мов голодні вовчиці, збираються феміністки у зграї, щоб творити свої чорні справи…

Леонід Кононович

Озеро лежало в ярах, лискуче й темне, мов чорна перлина. Я збавив ходу й, хекаючи, став спускатися в діл. Сіяла мерзла крупа. Термометр у наручному годиннику показував два градуси нижче нуля. М'язи розігрілися, й кожна клітина тепер аж бриніла од утіхи, якої може зазнавати справжній спортсмен. Сьогодні я побив усі свої рекорди — за неповну годину мені вдалося намотати цілих двадцять п'ять кілометрів! Ще яких десять хвилин, — а далі робота зі штангою, гирьова гімнастика… ну, а пополудні ще ж і традиційний спаринг з карате в спортзалі «Тартару»! Під ребристими підошвами кросівок захрупостіла мерзла трава. Крупа сіялася й сіялася. Протилежний берег вже годі було розгледіти. Я пірнув, намагаючись досягнути дна, й поплив досередини озера. Вода обпекла оголене тіло, мов приск. Свідомість автоматично відлічувала секунди. Тридцять… сорок… сорок п'ять… хвилина… ще десять секунд… ще п'ять… Я вискочив на білий світ і став жадібно зіпати. Легені мало не розірвалися. Ні, через себе не скочиш. Півтори хвилини — це максимум… Півтори хвилини — й жодною секундою більше. Врешті, є межа будь-яким можливостям…

До протилежного берега вже рукою було подати. Він стрімко насувався на мене, більшаючи просто на очах, — і я вже чітко й ясно бачив його кручі, які поросли безлистими колючими чагарями, бачив кущі верболозу коло самісінької води й старе гніздо ремеза в тих кущах, бачив, як вирує попід берегом джерело і як, нуртуючи, пульсують в ньому дрібні піщинки…

Вона була гола-голісінька, й у перший момент ця безсоромна пронизлива нагота хльоснула мене у вічі, мов промінь… от подумати тільки: крутий глинястий берег, мокрі чагарі, чорна вода, в котрій відбивається олив'яне небо, — а головне, холодюка! дика зимова стужа, од котрої судомою зводить всеньке тіло! — і ця гожа струнка невимовно вродлива жінка, що незворушно ступає з берега в крижаний затон; колюча мерзла крупа шмагала її по обличчю, тоненькими цівками талої води стікаючи по щоках, котрі аж пашіли од холоду, відстрибувала на коралових вершечках округлих кирпатих грудей, плуталася в жорсткій темній порослі внизу живота, а вона занурювалася глибше й глибше, і я чітко і ясно бачив, з якою скрадливою, сливе котячою м'якістю ходить під шкірою кожен її м'яз, як розтинають воду круглі молочно-білі стегна, як піднімається й опадає в такт подиху, зграбний, трохи випуклий живіт… Їй-право, щось неприродне, сливе містичне було в тому, що ця беззахисна оголена плоть, котра щойно ясніла на тлі вбогого зимового краєвиду, самохіть піддається безжальній чорній стихії! — течія встигла знести мене убік; я гребонув рукою, намагаючись удержатися на місці; жінка звертала на мене уваги не більше, аніж на яку-небудь корчомаху, яка пливе озером; ось вона занурилася по горло — й попливла, рухаючись напрочуд прудко й звинно мов ласка. Вода зануртувала; рельєфною круглястою тінню промайнули тугі білі стегна, зблиснувши на мить своїми дикими зухвалими і якимись аж виключними формами…

На руці тонко й настирливо задзумів годинник. Снігова крупа вщухла. Хмари поволі розходилися, й крізь них ледве просвічувало тьмаве брунатно-жовте сонце. Годинник сигналив і сигналив. Згодом на табло запалився червоний індикатор і став тривожно блимати.

На березі дзвонив коморковий телефон. Мене викликали на роботу. Я перевернувся на спину й поплив до берега.

І

— Бачите, як говорити по правді… не майте цього за зле, однак…

Жінка за столом замовкла. Я посміхнувся. Краля, нічого не скажеш: великі темні очі, лагідно окреслений носик… а вуста — повні, трохи пошерхлі од вітру і якихось незвичайних кшталтів!

— …але ви уявляли собі детектива трохи іншим, еге ж? — сказав я нарешті.

— Ну-у, — протягла вона зверхньо, — приблизно це я й хотіла сказати. Як на моє переконання, детектив має працювати більше головою… а от ви… ви мені нагадуєте…

— Ну-ну? — заохотив я її.

— Кінг-Конга! — відрубала вона з прихованою відразою.

— Отакого? — я дико зареготав і кілька разів щосили вгатив себе в груди кулаками, аж грудна клітка задудніла.

Вона здригнулася й одсунулася від мене. Гамір за стіною на мить затих.

— Дорога пані, — втомлено сказав я, — години зо дві тому мене терміново викликали на роботу. Коли я прибув у штаб-квартиру, бос доручив мені приїхати сюди і вислухати вас. Я — один з небагатьох співробітників «Тартару», яких називають детективами для особливих доручень. Робота наша — і наш час, в тому числі, — цінується буквально на вагу золота. Й тому я хотів би говорити з вами про діло, а не вислуховувати, яка бандитська в мене мармиза… чи яка гориляча в мене статура… чи які довгі в мене руки і як міцно я міг би вас ними обійняти… — Вона обурено розкрила рота, однак я перепинив її. — Зокрема, я хотів би нарешті почути: що трапилося в оцьому вашому дівочому розпліднику? Чому ви звернулися до фірми «Тартар», — у вас тут когось позбавили цноти, чи що? Вона обурено чмихнула. От убийте мене, а ще ніхто не говорив з нею отаким безцеремонним тоном!

— Ви, — холодно сказала вона, — щось забагато собі дозволяєте… шановний… е-е… як вас там…

— Я? — Мені аж смішно зробилося. Ні, справді-таки: цілих двадцять хвилин ходити околяса довкруг справи — і все з її вини, між іншим! — Вам хочеться іншого детектива? Прошу, ось телефон! Хочу тільки застерегти: з детективів для особливих доручень на сьогодні вільний лише я.

Якусь мить вона думала. Потім зітхнула й знов окинула мене критичним оком.

— Вибачте! — сказала вона втомлено. — Може, й справді я… Ця справа таки доконає мене. Од самого ранку…

— Для початку, — безцеремонно обірвав я її, — давайте познайомимося. Як вас на ймення?

— Можете казати на мене Леся! — неохоче буркнула вона.

— Юридична назва оцієї вашої… гм… фірми? Її очі гнівно зблиснули.

— Не фірми, — з притиском сказала вона, й у її голосі зазвучав метал, — а громадського об'єднання. Назва його: жіноче культурно-просвітнє товариство «Україночка».

Я крутнув головою. Здуріти можна, справді!

— Даруйте, ласкава пані…

— Кажіть просто Лесю! — встряла вона.

— …Лесю! Отож, даруйте, Лесю, але чому ви обрали таку… гм… назву?

Вона здивувалася, й цього разу по-справжньому.

— Ну як же ж… а пісня, — ви що, не чули? «Кажуть хлопці, я сама наче квіточка…» — наспівала вона своїм лагідним голосом.

— Знаю, знаю! — закивав я. — Квіточка, сонечко… білочка, мишка… поросятко! В ліжку чого не скажеш!..

Вона хтіла було знов образитись, але в останній мент передумала.

— З вами не скучиш! — крутнула вона головою. — Так от, як ви вже зрозуміли, «Україночка» є суто жіночим громадським об'єднанням. Однак від недавнього часу, — вона зітхнула, — ми всі отут утратили спокій. Роботу об'єднання дезорганізовано, і я не знаю, чи можна буде найближчими днями її налагодити. Обстановка дуже, дуже кепська…

Я уважно подивився на неї.

— Вас що, шантажують? Вона махнула рукою.

— Який там шантаж! Справа набагато гірша…

— Ну?! — не втерпів я.

Леся витримала значущу паузу.

— В нас об'явився ворог, — трагічним тоном проголосила вона, — й ми не знаємо, хто він!

Я відчув, що мені вривається терпець. От же ж манера висловлюватися в цих жінок, щоб їм усячина!

— Я звісно перепрошую, — обережно сказав я, — але ви могли б якось пояснити свої слова… ну, як би сказати… точніш, чи що?

Леся роззирнулася по кабінету.

— Ви палите? — поспиталася вона, дістаючи з шухляди пачку «Кемелу». — Я, мабуть, запалю разом з вами… Їй-право, ця халепа мене в гріб зажене! Протягом останнього тижня, — сказала вона офіційним тоном, видихнувши хмарку диму, — було доконано дві спроби пограбування мого кабінету!..

— В котрому ми оце зараз перебуваємо? Послухайте, але ж тут сигналізація… і залізні двері… й навіть ґрати на вікнах… і, між іншим, це восьмий поверх!

— Все це так, але спроби пограбування були! — зітхнула вона. — Мало того, злочинець проникав до кабінету через вікно — це навіть в мене викликало здивування! Під час обох спроб злочинець намагався відкрити сейф. Охороні затримати його не пощастило, — обидва рази він щез тією ж дорогою, якою й прийшов.

— Вікном?! — здивувавсь я. Леся поважно кивнула.

— Чекайте-но… — Я схопився з місця і, обійшовши стола, визирнув у вікно. Висота була… страшно й дивитися, не те що! — Куди ж, у дідька, він міг щезнути? А втім… — я подумав, — … хіба що видерся на горішній поверх по якійсь линві, чи по драбинці… Чортівня якась та й годі!

— На горішньому поверсі посольство! — повідомила Леся. — Не думаю, щоб його туди пустили… Щоправда, під нами розташовано контору довірчої компанії…

— «Анвар-траст»? Ну-у… їх охороняє спецпідрозділ міліції! Гаразд, — сказав я, сідаючи на своє місце, — з цим розберемося! А тепер, шановна пані, скажіть мені таке: що міг шукати злочинець у вашому сейфі?

— Не знаю! — відрубала вона.

— Не знаєте?!

— Не знаю, — твердо повторила вона. — Жодного уявлення не маю, розумієте?

Я відкинувся у фотелі й став мовчки її розглядати. Таке гарненьке, а таке брехливе, га!

— Мені потрібна зачіпка, — озвавсь я нарешті. — Якась нитка, розумієте? Зловити цього злочинця — як раз плюнути, але я мушу за щось зачепитися. Не кажіть, — перепинив я її, — що ви не знаєте, за чим він сюди приходить!

Леся вперто похитала головою.

— Злочинця не треба розшукувати!

— Що?.. — не второпав я.

— Ви не повинні його шукати, — роздратовано пояснила вона. — Ваше завдання — зловити його на місці скоєння злочину. Попередньо його дії мають бути зняті на відеоплівку.

—І це все?

— Все! — відказала вона. — Тільки для цього я вас наймаю і тільки за це плачу гроші. Не маленькі, між іншим.

— Дві тисячі доларів… — замислено сказав я. Щось криється за цим товариством — шеф це відразу відчув… — А певно, грошики чималі!

Ми знову позамовкали.

— Що ще? — неприязно спиталася вона по хвилі. Я отямився.

— Декілька запитань. З приводу цього пограбування ви зверталися до міліції?

— Ні.

— До приватних детективів?

— Теж ні.

— Хто нараяв звернутися за допомогою в «Тартар»?

— Один знайомий.

— Прізвище?

— Не пам'ятаю!

— Ви знаєте, що наша фірма працює тільки за передоплату?

— Так.

— Як ви збираєтеся нам платити?

— Прошу?..

— Готівкою чи по перерахунку?

— А яке це має значення?

— Велике. Зазвичай з нами розраховуються готівковою валютою.

— Я можу заплатити в будь-якій формі й будь-якою валютою.

Культурно-просвітнє товариство, — з сарказмом подумав я… ну-ну!

— Як давно засновано ваше об'єднання?

— Три роки тому.

— Його мета?

Леся підняла голову.

— Вам конче потрібна ця інформація?

— Таке правило! — лагідно пояснив я. — Ми повинні знати, що з себе становить клієнт. Краще буде, коли ви самі про себе розповісте, — щоб ми не тратили часу, збираючи всякі плітки…

Вона подумала.

— Гаразд! — несподівано погодилася вона. — Од вас, бачу, так просто не відкараскаєшся… Товариство «Україночка» засновано найкращими представниками українського жіноцтва, — серед них дружини народних депутатів, діячки культури, активістки політичних партій правого спрямування, поетки, есеїстки, мисткині, — одне слово, люди значні!.. Діяльність Товариства полягає в захисті прав української жінки, а також вихованні українських дівчат, особливо дівчат-підлітків…

До кабінету нечутно прослизнуло якесь довгоноге дівча. Леся мимохіть глянула на нього й, помітивши допитливий погляд, кивнула. Дівча тихенько, наче мишка, прокралося поза її кріслом і стало порпатися в шафі з паперами. Воно було вбране в строкатий плетений светр і якісь штанці з тонкої вовни, — не знаю, як вони звуться, однак цей фасон завжди був мені до вподоби: він так щільно облягає всі оті форми юного дівочого тіла…

— Даруйте, — не втерпів я, — од кого, ви кажете, захищають тут жінок?

Леся обурено відкинулася в фотелі.

— Од чоловіків, од кого ж! Ви що, недоумкуватий?

— А… е… а їх треба захищати?

Дівча зіп'ялося навшпиньки, дістаючи грубу теку з верхньої полиці. Людоньки, ото була фігура! Такий стан я бачив удруге в житті, — не кажучи вже про оте скульптурне диво, яке спостерігалося нижче…

— А ви знаєте, що кожна третя жінка зазнає зґвалтування! Що самогубства серед заміжніх жінок частіші, як серед незаміжніх? Що жінки частіше хворіють на онкологічні захворювання, ніж чоловіки?! — Леся була схожа на розлючену тигрицю.

— Ну, — сказав я замислено, — не знаю… По-моєму, все це брехня!

— Жінка, — не вгавала Леся, — повинна бути рівною в правах із чоловіками! Ось за що ми боремося.

Я стенув плечима.

— Мені здається, жінкам ця рівність ні до чого! Скоріш навпаки, вони хочуть бути залежними од чоловіків…

— Чули ми вже ці балачки! Ви хочете зробити жінок своїми рабинями, правда ж?

Незаміжня, здогадавсь я… он воно що! Ось до чого доводить себе жінка, котра не займається регулярним сексом… Секс — це ж головне, він як хліб щоденний, життя без нього сіре й пласке — ну, як пустеля, інакше й не скажеш!

— Гаразд… замнемо! — якомога лагідніше сказав я. — Практичні форми вашої діяльности?

Леся стала припалювати ще одну сигарету.

— Жіночий клуб! — видихнувши хмарку диму, сказала вона.

— Мета?

— В житті кожної дівчини виникають проблеми! — неохоче пояснила вона. — Нелади з батьками, любовні конфлікти, вагітність… Життя впирається у глухий кут, і вихід лише один — самогубство. Між іншим, ви, мабуть, не знаєте, що сімдесят процентів самогубств — невдалі, люди виживають, але на все життя залишаються каліками… — Вона здригнулася, неначе їй хто жабу за комір укинув. — В нашому ж клубі кожна дівчина чи жінка може отримати як моральну, так і матеріальну підтримку, і навіть знайти на якийсь час притулок. Ми допомагаємо жінкам вирішити проблеми, котрі, на перший погляд, здаються нерозв'язними. У клубі працюють психоаналітики, сексологи… крім того, товариство має свою клініку…

Дівча обігнуло фотель і, держачи під пахвою грубий зшиток, попростувало до дверей. Ти ж оленятко довгоноге, подумав я, дивлячись йому вслід.

— Ви не слухаєте мене! — суворо мовила Леся.

— Та, — сказав я, відводячи погляд, — у вас тут стільки спокус… А ще які форми діяльності вашого товариства?

—Інститут гендерних досліджень! На його базі ми організовуємо конференції, диспути…

— Як-як? — перепитав я. — Генітальних, ви хочете сказати?..

Скількись часу вона мовчала, розглядаючи мене з неприхованою зневагою.

— Яка у вас освіта? — холодно запитала вона.

— Вісім класів.

— Що?..

— Вісім класів! — повторив я, люб'язно посміхаючись. — Далі мене вигнали зі школи, і я пас худобу в рідному колгоспі!

Леся тоскно роззирнулася по кабінету. От убийте, а вона шукала якийсь важкий предмет, щоб утелющити мене по голові.

— Хай йому всячина, і де ви оце взялися такий… Гендерні дослідження — це аналіз якогось явища під кутом зору взаємовідносин статей! — пояснила вона. — Зрозуміли?

— Ні! — покрутив я головою. — Але це несуттєво… загальна спрямованість вашого товариства для мене більш-менш зрозуміла! Тепер давайте поговоримо про справу.

— Як ви збираєтеся ловити злочинця? Я замислено глянув у стелю.

— План такий: ми встановлюємо замасковану відеокамеру, яка матиме вихід на монітор. Як тільки злодій залізе до кабінету, камера передає зображення на екран… ну, і водночас буде здійснюватися запис! Я щоночі буду чергувати на спостережному пункті й візьму зловмисника на гарячому. Домовилися?

Вона кивнула.

— Одна поправка: злодія ви передаєте особисто мені. Тільки після цього ваша робота буде вважатися виконаною. Втямили?

— У вас тут офісний будинок, так що мені потрібен письмовий дозвіл! — недбало сказав я. — На нічні чергування. Я хочу отримати його зараз.

— Навіщо? — здивувалася вона.

— Такий порядок. Щоб не було різних… ну, знаєте… непорозумінь. То як?

Леся пошукала в шухляді, тоді встала й підійшла до секретера. Незаміжнє життя нітрохи не вплинуло на її форми — ця пещена панянка, мабуть, ревно доглядала своє тіло, стежачи, щоб не набрати зайвої ваги. От же ж кобра, подумав я, розглядаючи її з голови до ніг… і чого вона так не любить чоловіків?

— Котра година, до речі? — холодно поспитала вона, даючи на здогад, що мені слід було б ушиватися звідси.

Я зиркнув на годинника і побачив, що четверта стрілка, котра досі стояла нерухомо, тривожно коливається туди-сюди.

— Хай йому дідько! — вражено пробурмотів я, не вірячи своїм очам.

— Ви щось сказали?

— Ні… нічого! Пів на дванадцяту, до речі.

Леся підозріло зиркнула на мене. Потім сіла на своє місце й, узявши ручку, стала заповнювати бланк.

— Паспортні дані? — суворо запитала вона. Я сказав.

— Так ви ж казали мені, що вас зовуть Оскар! — Її очі недобре звузилися.

— Бачите, — посміхнувсь я, — детективи «Тартару» працюють під оперативними псевдонімами. Мій псевдонім — Оскар. Це мусульманське ім'я, правильно воно вимовляється, як Аскер, що значить «воїн», — але тут його трохи переінакшили…

Леся глянула на мене уважніш. Моя бандитська мармиза, мабуть, не принесла їй утіхи, й вона скривилася.

— Охорона, — сказала вона, подаючи мені бланк, — пропускатиме вас до офісу за будь-якої пори… Працюйте!

Я підвівся.

— За півгодини, — сказав я, знімаючи з вішалки свою шкірянку, — прибудуть техніки для встановлення відеокамери. Увечері я приходжу на чергування.

— Звітуєте тільки мені! — суворо нагадала Леся.

— Вам… вам! Як тільки злодій заявиться, ми затримаємо його й передамо у ваші ніжні руки… можете не сумніватися!

— Гало… Мурат? — Я сидів у своєму авті й, притискаючи трубку радіотелефона до вуха, наглядав за входом у височезний чотирнадцятиповерховий будинок, де було розташовано офіс товариства. — На дроті Оскар. Переговори відбулися. — Ну? — поспитався шеф. — Фірма підозріла, ти мав рацію… — сказав я. — Гроші погодилися заплатити відразу. Робота дріб'язкова, але можуть бути проблеми… Чи не зв'язуватися з цими жінками, га? — Не дурій! — буркнув шеф. — До цього товариства треба придивитися уважніш… у нас є свої причини погодитися на цю роботу… Що ще? — Жучок, — сказав я. — В самісінькому кабінеті. Переговори прослуховувалися… — Я так і думав, — озвався шеф. — Твої дії? — Все гаразд! — заспокійливо сказав я. — Це навіть полегшує роботу. Злочинець виявив активність, так що… — Ну добре… добре! — сказав Мурат. — Дивися за цими жінками. Щось у них забагато грошей!.. — Не турбуйся… все буде вері-вел! — відгукнувсь я. — Поки що все.

— Гало, гало… Пітон? — Угу! — буркнув з того боку грубий товарячий голос. — Що тобі? — Треба встановити відеокамеру в офісі клієнта! — Я продиктував адресу й пояснив, як саме потрібно встановити апаратуру. — Терміново пошли людей, і щоб вони змонтували її до вечора — вночі я буду з нею працювати… точніше, ми з тобою вдвох, бо справа ця серйозна! — А що це за товариство, в дідьчої мами? — недовірливо поспитався Пітон. — Жіноче об'єднання! — Для занять гуртовим сексом? — А для чого ж іще! — відказав я. — Одне слово, увечері я за тобою заїду… Поки що все. — Гуляй! — буркнув Пітон і кинув слухавку.

II

Надвечір пішов сніг. Я сидів на задньому сидінні свого авта й, заклавши руки за голову, дививсь, як понуро котить хідниками білим-біла юрма, котра повилазила зі своїх офісів та контор; як місять брудну мокру кашу нескінченні потоки авт, котрі, блимаючи жовтими очима, з ревом женуть у пітьму зимового вечора; як підкочують до зупинки тролейбуси, обліплені по самісінькі вікна першим снігом цієї зими… А далі почалося щось таке, як обвал: сніг пішов суцільною лавиною, за декілька кроків годі було щось розгледіти, люди брели в тій хуртовині, неначе білі ведмеді, й навіть гендлярі валютою, котрі чатували біля обмінного пункту, не витримали й ушилися геть.

Дівча вийшло з офісу рівно о шостій, і за цією сніговицею я його мало не прогавив.

— Люба панно! — погукав я, виглядаючи у вікно. — Агов!

— Отвали, пацан! — гордо відрубало дівча своїм янгольським голосочком. Тоді зненацька впізнало мене, і його великі голубі очі розплющилися од подиву. — Ой… це ви?!

— Я, — сказав я, відчиняючи дверцята, — хто ж іще! Сідайте… поговоримо!

— З вами? Про що?! — Воно окинуло мене критичним поглядом, і я неначеб уздрів себе збоку: кремезний драбуга в почовганій шкірянці, очі виказують людину, котра була на війні… а тут ще ж і шапочка-рекетирка, натягнута по самісінькі брови, — ну вилитий бойовик, якими їх демонструють у телерепортажах із Грозного!

— А про жучка, якого ви поставили в кабінеті своєї шефи-ні! — Я іронічно посміхнувся. — Ну?

— А… а звідки ви знаєте?

Я показав на свого годинника.

— На циферблаті чотири стрілки, бачите?

— Ну… бачу!

— Четверта… ось ця, тоненька… сигналізує про наявність радіозакладок. Сідайте в машину, кажу вам!

Дівча зблідло й стало біліше од снігу.

— Подонок! — сказало воно після паузи. — Мразь легавая… скотина!

— Тільки не використовуйте таких слів, як «підарас» чи «казьол»! — застеріг я його. — Мене ви можете ображати як завгодно, а от специфічний контингент вам таке може за ці слова зробити!..

— Ну й що ж він мені зробить?.. Я дико посміхнувся.

— Та нічого особливого! Руки й ноги поодриває — і скаже, що так і було… Залазьте, залазьте!

Дівча зітхнуло й полізло на заднє сидіння. Сніг валив і валив, тож я ввімкнув піч, а потім запустив двірники.

— Як ви дізналися, що це я встановила закладку?

— Детектор почав сигналізувати після того, як ви покинули кабінет… Розмова записувалася?

— Ну! — буркнуло дівча.

— Касету! — коротко звелів я.

Дівча відкрило сумку й, понишпоривши, дістало барвисту прямокутну коробочку.

— Майкл Джексон, значить… добре замаскувалися! — Я перегнувся через сидіння й, уставивши касету в магнітофон, притиснув кнопку. В салоні пролунав мелодійний голосочок Лесі, а далі — моя пропозиція встановити відеокамеру. — Ага… це таки воно, без обману!

— Ви ще й сумніваєтеся?!

— Жінка, — повчально сказав я, — настільки брехлива істота, що не можна вірити жодному її слову! Второпали?

Дівча вбивчо подивилося на мене.

— Далі?

— А далі, — невдоволено сказав я, — чистять крейдою медалі! Не спішіть, як ця сама… як гола з маку! — я дістав пачку «Кемелу» й, почастувавши цю ніжну істоту, запалив і собі. — Розкажіть-но, як ви потрапили в цю халепу!

— Не зрозуміла?

Я відкинувся на спинку сидіння.

— Гаразд, застосуємо інший метод. Я запитую, ви — відповідаєте на запитання… Згода?

— Ну! — буркнуло дівча.

— Скільки вам років?

— Уже вісімнадцять… з половиною!

— Навчаєтеся?

— В Академії.

Я замислено кивнув: це був один з найстаріших навчальних закладів, і вчилися в ньому лише діти заможних людей — биків, одморозків, ріжних там олігархів…

— Чим ви займаєтеся в товаристві?

— Секретар-референт.

— Хто платить за навчання? Дівча скоса глянуло на мене.

— Ви не забагато хочете знати? Може, вам ще сказати, який розмір білизни я ношу?

Я коротко реготнув.

— Люба моя, ці розміри я безпомильно визначаю на око! Вас втягли в дуже кепську історію… розумієте ви це чи ні? Для того, щоб вас врятувати, я повинен володіти певною інформацією… Ну?

Дівча похнюпилося. На тлі пізнього вечора його профіль скидався на писок сумного безпритульного пса.

— Навчання оплачує Леся. Із фондів товариства, звичайно…

— Як це сталося?

— Коли я провчилася в Академії рік, загинув мій тато. Він тримав посередницьку фірму, і його застрелили бандити… Вийшло так, що наша родина залишилася без грошей. Я опинилася на роздоріжжі, ну й… — вона зблідла й закусила губу.

— Спроба самогубства, чи що? — безцеремонно запитав я.

— Ну! — ледве чутно промовило дівча. — Після цього мене взяло під опіку товариство… Леся дала мені роботу й платить за навчання.

— А ви їй віддячуєте отаким способом! — замислено сказав я. — Добре, і це замнемо… Як ви потрапили в оцю історію з підслуховуванням?

— Ну… мене шантажували!

— Хто?

— Не знаю.

— Як це розуміти? — здивувавсь я.

Дівча затяглося востаннє й роздушило недогарок у попільничці.

— Я не знаю, як зовуть цю жінку! — втомлено сказало воно. — Їй під сорок років, коси русяві, стягнуті хвостом на потилиці, очі наче у змії. Рухається прудко і… в ній відчувається сила! Вона… — Дівча на мить затнулося й із огидою прошепотіло: — Вона здорова… ну як лошиця, розумієте?

— Предмет шантажу?

З протилежного боку вулиці, натужно гуркочучи, рухалася снігоочисна машина. Я провів її поглядом, тоді глянув на дівча й побачив, що воно червоне мов рак.

— Я… — нарешті озвалося воно, — …розумієте…

— Статеві стосунки, чи що? — безцеремонно запитав я. Воно стрепенулося, наче його хто голкою штрикнув.

— А ви звідки знаєте?!

— Робота в мене така — все знати! — зробив я поважне обличчя. — Так що там сталося?

— Ну я була з одним хлопцем… а потім прийшла ця жінка й показала фото, де все це було знято… ну, в натуральному вигляді! Й змусила мене доповідати про все, що робиться в офісі…

— А ви не могли розповісти про все це Лесі? — докірливо глянув я на нього.

Дівча знову зашарілося.

— Бачите… члени товариства підписують зобов'язання не виходити заміж і не мати контактів з чоловіками! Тим більше отаких… із анатомічним поєднанням тіл… Леся вже трьох дівчат вигнала, уявляєте?

— За це саме… анатомічне поєднання, чи що?!

— А ви думали! Вони вийшли заміж, а значить… Я взявся за голову.

— Здуріти можна! І що ж, ви піддалися на цей шантаж?

— А що мені зоставалося робити! — вигукнуло дівча. — Покинути навчання — це означає впасти на дно… а звідти вже не видряпаєшся!

Ти бач, подумав я зачудовано, мале — а вже знає! Що й казати, в нашу вовчу добу немає гіршої катастрофи, як звалитися з якогось щабля суспільної ієрархії поміж волоцюг і повій, одморозків і рекетирів, колгоспників і отих нещасних бариг, які торгують на ринках, де панує цілковите беззаконня… Певна річ, якщо це дівча не здобуде освіти, йому тільки й залишиться, що йти на панель!

— Гаразд, — зітхнув я, — з вами все зрозуміло… Хочете мені допомагати?

— А ви… ви розповісте, мабуть, про все це Лесі? Я так і заціп із роззявленим ротом.

— Дівчино, — озвавсь я нарешті, — вам казали коли-небудь, що у вас дуже глибокий інтелект?

Дівча зашарілося.

— Ну… казали! — вдячно зиркнуло воно на мене. — Я змалечку така… розумниця!

— Так от, розумнице, було б дуже добре, якби ви цим інтелектом хоч інколи та користувалися! А то він у вас настільки глибокий, що його й геть не видно… Послухайте, ви тямите щось оцією своєю голівкою чи ні? Ви думаєте нею, чи вона виключно для того служить, щоб на неї шапочку надівати? Я пропоную вам співробітництво чи не пропоную?

— Пропонуєте! — засоромлено буркнуло дівча.

— От бачите! А якщо ви будете працювати зі мною, то жодна душа не знатиме про ваші проблеми… Втямили?

— Цебто ви нічого не скажете Лесі?

— Геть нічогісінько! — Я постукав себе кулаком у груди. — Це я вам обіцяю… я! А моє слово — закон! Хреста можу навіть поцілувати, хоч я й не хрещений… і навіть мусульманин, до речі!

— Що ж я повинна робити?

— Передовсім, — сказав я, перегинаючись через сидіння, — передати оцю касету шантажистці!

Я вставив касету з Майклом Джексоном у магнітофон і натиснув кнопку, тоді сів на місце й, діставши пачку «Кемелу», запропонував цьому створінню. Ми запалили й стали дивитись, як надворі падає сніг. Він і справді падав, хоч уже й не так рясно. За кілька хвилин магнітофон клацнув, і я дістав касету з гнізда.

— Тут — повчально сказав я, — записано шум! Уторопали?

— Щось не зовсім…

— Коефіцієнт інтелекту — нуль цілих, нуль десятих! — прокоментував я. — Ви віддасте касету тій лошиці — й скажете, що такий вийшов запис!

— А вона?..

— А вона розумна жінка й подумає, що під час розмови було ввімкнено шумовий генератор! Це перше. Друге. Ви повинні дуже добре роздивитися цю особу, щоб на основі ваших слів можна було скласти фоторобот. Спробуйте також проаналізувати її психологію й визначити професійну належність… Зробите?

— Без проблем! Що ще?

— А ще, — сказав я, суворо насупивши брови, — від сьогоднішнього дня ви отримуєте в мене статус таємного агента! Це означає, що вас завербовано для оперативної роботи на фірму «Тартар», і ви зобов'язані виконувати всі, — я підкреслюю: всі! — мої накази й розпорядження. Наприклад, якщо я скомандую: вилізьте на отой будинок і плигніть униз головою, — ви повинні зробити це, не замислюючись! Вам зрозуміло?

Дівча подивилося на мене з неприхованою ненавистю.

— Зрозуміло, зрозуміло… — процідило воно крізь зуби.

— От і добре! Тепер потрібно дати вам оперативне псевдо… Як вас прозивали в дитинстві?

— Що?

— Ну, в школі як на вас казали, га?

— У… у школі? — Дівча знову спаленіло. — Там прозивали мене… є таке слово…

— Ну?

— Мацюцька!

— Як-як?

— Мацюцька!..

— А що це за прізвисько, в дідьчої мами?!

Дівча похнюпилося й знову стало схоже на безпритульного цуцика.

— Ну, спочатку я була така маленька, що з мене всі сміялися, а в десятому класі вже всі дівчата переспали з хлопцями, а я ще ні, й усі на мене показували пальцями й казали, що Мацюцька так і лишилася Мацюцькою й жоден парубок…

— Не люди, — скрушно підсумував я, — а звірі! Ну нічого… ви ще покажете себе на оперативній роботі. Віднині я присвоюю вам звання «таємний агент» і псевдо «Мацюцька». Це означає, що на звертання «агенте Мацюцько» ви повинні голосно й чітко відповідати — «я»! Второпали?

Дівча ще й досі не могло втямити, що з ним розігрують комедію.

— Ну… второпала!

— А ми зараз перевіримо… Агенте Мацюцько!

— Я… — нерішуче відказало дівча, дивлячись на мене своїми великими голубими очима.

— Не чую!

— Я! — відказало воно трохи голосніш.

— Не чую! Ану гучніш… грімким, залізним голосом!

— Я! — щосили крикнула Мацюцька.

— О, — сказав я поблажливо, — це вже ліпше. Для того, щоб набути потрібних інтонацій, раджу тренуватися — по дві-три години щодня й обов'язково перед люстром. Зрозуміло?

— Ну! — буркнула Мацюцька.

— Відповідати треба — так точно! Повторіть?

— Так точно! — відрапортувала Мацоцька.

— Дуже добре! — похвалив я її. — Ваше завдання?

— Що?

Я знову насупив брови.

— Сформулюйте ваше завдання, агенте Мацюцько!

— Передати касету шантажистці! — повагавшись, відрапортувала Мацюцька. — Здійснити візуальне спостереження з метою подальшого створення фоторобота. Визначити професійну належність оперативного об'єкта, скласти психологічний портрет.

— О, — похвалив я її, — це вже й геть незлецьки! Отут відчувається глибина інтелекту… Об'єкт, візуальне спостереження — це все наша термінологія! Бачу, з вас ще будуть люди…

Вона вдячно зиркнула на мене.

— Як я буду вам доповідати?

Я подивився у вікно. Була вже сьома година й сніг надворі помалу вщухав. Що ж, подумалось мені, порозважалися — й досить… ще ж робота попереду!

— Тримайте. — Я простяг їй візитну картку. Це був прямокутний шмат картону, де на чорному тлі було золотими літерами витиснено: «Оскар». Нижче ішов номер мобільного телефона. — Дзвонити мені в будь-яку пору дня і ночи. Говорити коротко й тільки по суті. Дотримуватися суворої конспірації. Ви все второпали?

— Ну!

— Треба казати — так точно! — суворо нагадав я.

— Так точно! — вигукнула Мацюцька, намагаючись надати своєму голосочкові грімких інтонацій.

— Добре, добре… — сказав я, випускаючи її з авта. — Отож, виконуйте завдання — і ні про що не думайте! Ваші проблеми я беру на себе… ясно?

Вночі сніговиця ущухла, й над містом завис ясний холодний місяць. Його містичне зелене сяєво геть залляло вузьке провалля вулиці, покреслене чорними штрихами тролейбусних дротів, снігові замети в цьому сяєві замерехтіли й заграли барвистими блищиками, а від ялинок, які росли у сквері, впали на сніг довжелезні примарні відкиди… і розглядаючи цей краєвид із висоти дванадцятого поверху, я мимохіть подумав, що всі кепські справи мені доводилося провадити якраз ув отаку собачу пору, — коли надворі як не сніг із дощем, то мороз, аж іскри скачуть, а то ще яка холодрига. Взагалі, робота детектива — це суцільний абсурд, в котрому годі розгледіти хоч якісь проблиски світла, і, мабуть, жоден фах не дає такої унікальної можливости впритул наблизитися до суті людського існування й побачити її без усяких там романтичних шат і міфів — отак, просто й жорстоко: розчарування, біль і наприкінці смерть… Я струснув головою, відганяючи невеселі думки, й рушив далі по коридору. Стояла тиша. Над дверима скрізь горіли червоні лампи сигналізації. Чутно було, як десь тихо грає радіо. М'яко ступаючи по килиму, я повернувся в хол і допитливо глянув на Пітона, котрий сидів коло пульту.

— По нулях! — буркнув той, позіхаючи.

— Сигналізація?

— В нормі. — Він знову подивився на монітор. — Може, варто було б зробити засідку в кабінеті?

Я похитав головою.

— Виключається. Я хочу простежити, що він там буде шукати, розумієш?

— В тебе є якісь підозри?

— Вся ця справа якась дивна!.. — неохоче буркнув я. — А взагалі, знаєш що…

— Ну й що?

— Давай-но краще вип'ємо! — Я дістав нікельовану баклажку з коньяком і поставив на стіл. — По п'ять грамів, га?

Пітон скоса зиркнув на баклажку, тоді на мене.

— Чого це тобі закортіло?

— Та, — сказав я, розливаючи коньяк у шклянки, — цей клятий місяць… Ну, не можу я зносити місячного сяєва, розумієш? Вити мені од нього хочеться! Воно впливає на психіку, мов отрута — в такі ночі я буквально звірію!

— Та ти і вдень пришелепуватий! Де треба вбити одного, ти мочиш усіх підряд… На весь «Тартар» тільки ви з Барабашем отакі придурки!

Ми лиґнули коньяк, позадиравши голови, мов собаки, й мені трохи попустило. Клацнувши запальничкою, я видихнув хмарку диму й відкинувся на спинку фотеля. Пітон мимохідь зиркнув на годинника й аж засвистів од подиву.

— Нічого собі! Ти знаєш, котра вже година?

— Ну й котра ж? — неуважно поспитав я, закидаючи ноги на стіл.

— Пів на четверту! А грабіжника, між іншим, щось і близько не видно…

Я випустив димове кільце.

— Ти чатуй, чатуй… — порадив я Пітонові. — Грабіжник і завтра може прийти, і післязавтра, й через місяць… Наше діло маленьке — сидіти й чекать!

— До речі, — сказав Пітон, закидаючи ноги на стіл, — а ти знаєш, що цим товариством зацікавилися органи?

— Ну?! — не повірив я.

— От тобі й ну. Вчора до шефа приїжджав полковник Урилов, і говорили вони про цей дівчачий розплідник.

— А ти звідки знаєш?

— Шеф особисто виряджав мене на це чергування. А та худобина Урилов сидів коло нього з сигарою в зубах і давав цінні вказівки! Ні, ти уявляєш, до чого вже докотилася наша фірма? Цей мєнт приходить в кабінет шефа, як до себе додому, сідає за стіл, п'є коньяк, палить сигари — і командує персоналом, як йому заманеться! Це вже не детективна агенція, а якась філія міністерства внутрішніх справ…

— Нехай-но цей мусоряка мені попадеться до рук! — буркнув я, випускаючи ще одне кільце й наглядаючи, як воно пливе до відчиненої кватирки. — Як я його потурю з офісу, то за ним тільки штани поскачуть! А то диви, сильно розібрав, скот безрогий! Він думає, що як став начальником відділу секретних операцій, то всі повинні йому халяви цілувати…

— Хрін ти йому що зробиш! — з сумнівом покрутив головою Пітон. — Він з тих суб'єктів, у яких дуже сильне біополе… таких зазвичай важко вколошкати!

Я витріщивсь на нього, мов теля на нові ворота.

— Ти що, в біополе віриш?!

— Ну, не знаю, як це назвати… Просто існують люди, яких неможливо вбити! Це всі снайпери знають, до речі!..

— Як це — неможливо? — я подивився на нього й постукав пальцем по лобі. — Та з автомата втелющив — і гаплик, ніяке біополе не допоможе!

Пітон замислено подивився в стелю.

— От ти не віриш, — сказав він, — а дарма… Я теж був отакий невіглас, поки сам не пересвідчився! У вісімдесят п'ятому році нас викинули на парашутах у провінції Джелалабад. Треба було зробити марш-кидок і зачистить там один загін… вони в кишлаку базувалися! Ну, а по дорозі, як водиться, ми нарвалися на переважаючі сили противника, і довелося займати оборону! Одне слово, залягли ми — ані вони нас, ані ми їх не можемо ліквідувати… Лежимо, значить, і пострілюємо, поки вертольоти прилетять. Ну, і я ж зі своєю снайперською — пантрую, хто там де висунеться! Аж дивлюся, вилазить з-за скелі такий миршавий чоловічок у чалмі. Ну чмо — пальцем придавити! Посадив я його на мушку, тягну за спуск… хріна, осічка! Викидаю я той патрон, тисну на спуск… знову осічка, блін! Викидаю той патрон, втретє прицілююсь… по нулях, уявляєш? Коротше, тут прилетіли вертушки, роздовбали тих бусурманів… вернулися ми на базу! Ті ж три патрони в мене у кишені… Другого дня зранку чистив я зброю. Глянув на ті патрони — ніякого браку, хоч би що! От, думаю, хріновииа… Вийшов я за територію, зарядив один, тисну на спуск — постріл! Зарядив другий — постріл! Третій — те ж самісіньке…

Світло в приміщенні погасло. Ми з Пітоном зірвалися на ноги. Я вискочив у коридор і побачив, що світла немає по всьому поверху. Пітон клацнув тумблером, перемикаючи відеокамеру на автономне живлення. Екран монітора знову засвітився. На ньому постало: кабінет. Вікно. Штора…

… і висока гнучка постать, котра м'яко плигає на підвіконня, відкинувши штору, за якою зяє акуратна діра, прорізана в фігурних ґратах.

— Так-так! — пробурмотів Пітон. — А ми, значить, у масці!..

Я ледве помітно кивнув: на голові в грабіжника була чорна вовняна шапочка з нерівно продертими дірами для рота й очей. Рухаючись прудко й звинно мов кіт, він підійшов до сейфа, котрий стояв у кутку, й дістав цілу в'язку відмичок.

— Запис? — тихо запитав я.

— П'ятдесят секунд! — буркнув Пітон, дивлячись на екран. — Далі?

— Викликай охорону. Перекрийте всі виходи з офісу. Й приготуйте ще одну пару наручників.

Двері кабінету були незамкнені, й коли я влетів туди, розкручуючи своє тіло в карколомному стрибку, то грабіжник не розгубився й на мить — він блокував мій удар, блискавично плигнувши назустріч, і я відлетів назад і боляче вдарився потилицею об стіну. В наступний мент ця худобина атакувала мене цілою серією випадів, котрі наносилися з різних позицій; я спробував було зробить те ж саме, але пропустив кілька ударів, які ковзнули по корпусу, й увійшов у глуху оборону, ставлячи жорсткі блоки. Люди добрі, це було все одно, що воювати з вітряком! За однісіньку секунду грабіжник устигав завдати до п'яти ударів; кожен з них був настільки фаховий, що неодмінно відправив би мене на той світ, якби влучив у ціль; насилу встигаючи блокувати цю смертоносну зливу, я буквально влип у стіну й уже ні на що не сподівався — хіба лиш на те, що Пітон прийде на допомогу раніше, ніж ця тварюка провалить мені черепа. Врешті, я таки пропустив удар, і п'ята з такою силою заїхала мені в живіт, що я побачив, як перед очима попливли червоні плями, а далі це було таке, наче в кімнаті вибухнуло сонце; одначе в наступний момент я второпав, що це нарешті ввімкнулося світло, — а далі побачив порожній кабінет, штору, яка колихалася од вітру, і стурбоване обличчя Пітона.

— Живий? — поспитався він, схиляючись наді мною. Я похитав головою туди-сюди і сплюнув.

— Та живий же ж наче! — невпевнено сказали збоку. — А де ж злодій?

Я вперся долонями в підлогу й помалу звівся на ноги. В кабінеті був Пітон і двоє бійців, які чатували у лівому крилі поверху.

— Утік? — хрипко запитав я, тримаючись за живіт.

— Та певно ж! — відказав Пітон.

— Дожилися… ганьба та й годі! — Я сплюнув спересердя й вилаявся, нарешті уявивши цю ситуацію збоку. — Здається, нас взули, наче останніх лохів!

У вікно віяв крижаний вітер. Я почвалав туди й, вистромивши голову надвір, глянув угору. Особливо дивитися там не було на що — з даху звисала тонка нейлонова линва, й коли я смикнув за неї, то вона відірвалася й полетіла вниз, обваливши мені на голову цілий сніговий замет.

— Обрізали, еге? — поспитався ззаду Пітон.

Я знову вилаявся. Мені було кепсько, як ніколи в житті — перед очима літали червоні метелики, а всередині аж млоїло від удару.

— А ви якого дідька тут поставали! — гаркнув я на бійців. — Ану бігом на пост, а то повбиваю! Немає вам тут чого робити… що, не бачите, яка хріновина вийшла?! Стовбичать тут, як обревки!

Пітон поплескав мене по плечу.

— Ну-ну… охолонь! Що далі? Я роззирнувся навкруги.

— Що, що… Показали ми себе, як лохи, от що! Ходім звідси, щоб мої очі на це все не дивилися!..

Ми вийшли в хол, і я втомлено впав у фотель і закинув голову назад.

— Ну, давай… з горя! — сказав Пітон, піднімаючи мою баклажку, яка стояла на столі. Й коли ми випили: — Хто це був такий крутий, га?

— Хто, хто… — буркнув я, запалюючи цигарку. — Якийсь чемпіон з карате. Принаймні, битися він уміє краще, ніж я! На всякого спеца завжди знайдеться ще більший спец… знаєш! — Я знову сплюнув. — За всю мою детективну кар'єру тільки одній худобині пощастило звалити мене з копит…

— Це ти про Макамуру? — здогадався Пітон.

— А про якого ж дідька! Знаєш, я завжди вважав себе якщо не майстром карате, то принаймні добрим бійцем… а тут отаке западло!

— Так що робимо далі? — спитався Пітон. Я трохи подумав.

— Котра година?

— Десять по четвертій! — буркнув Пітон, глипнувши на свого «Ролекса». — Ну?

— Грабіжник утік?

— Утік!

— Ну то що мені тут робити! Тепер він знає, що тут серйозна засідка, так що більш не прийде… Ні, ти звичайно, чатуй!

— А ти?

— А я поїхав додому! Хоч посплю, як людина… Пітон вражено зміряв мене очима.

— То вранці ж треба буде щось пояснювати клієнтові! Я одягнув свою шкірянку й зашморгнув замок.

— Вранці я приїду й буду пояснювати!.. А зараз немає в мене бажання дивитись на всю цю ганьбу!

— А якщо зателефонує шеф?

— Пошлеш його на три букви! — відрубав я, натискаючи кнопку ліфта.

Над ранком задзеленчав коморковий телефон.

— Якій там худобині не спиться?! — розлючено гаркнув я, сідаючи на ліжку.

— Це… — збентежено почав у слухавці мелодійний голосочок. — Ну, це…

— Ну хто це? — гаркнув я ще дужче.

— Це агент Мацюцька!

— Хто-хто? — не втямив я спросоння.

— Таємний агент Мацюцька! Ви що, забулися?

— А… ага! — буркнув я невпевнено. — Ну й що ж ви, у дідька, хочете, агенте Мацюцько?

— Доповідати! — сказало в слухавці.

Я струснув головою й нарешті добрів до тями.

— Вибачте, — винувато сказав я, — спросоння мене перемикає… Словом, не звертайте уваги — це тупість дається взнаки! Що у вас, агенте Мацюцько? Сподіваюся, завдання виконано з честю?

— Доповідаю! — сказала Мацюцька діловим тоном. — Шантажистка увійшла зі мною в контакт о дев'ятій вечора. Вона забрала в мене касету й, прослухавши її на місці, дійшла висновку, що в кабінеті працював генератор білого шуму. Під час контакту я максимально мобілізувала свій інтелект і можу описати вам об'єкта в деталях. Що ж стосується професійної належности, то, на мою думку, ця особа має якесь відношення до армійських структур. Про це свідчить брутальність у поведінці зі слабшими від себе істотами, солдафонська прямота й цілковита бездуховність в очах. Лексикон цієї особи рясно пересипаний такими зворотами, як «прошмандовка», «матку вырву», «коза драная», «этого пидора надо урыть».

Я слухав цю тираду, не тямлячи себе від здивування.

— Стоп-стоп, — оговтавсь я нарешті, — ви що, по-писаному оце чешете, агенте Мацюцько?

— Так точно! — відгукнувсь на тому боці янгольський голосочок. — З приводу цієї зустрічі я підготувала рапорт, який буде вручений вам особисто. Отож, продовжую…

— Ну, ну, — поспішно сказав я, — зачекайте! Давайте призначимо зустріч, бо ці телефони… Між іншим, якого дідька ви дзвоните мені… — я зиркнув на годинника й побачив, що там допіру початок сьомої, —… ні світ, ні зоря, га?

В слухавці мовчали.

— З міркувань конспірації! — нарешті холодно сказала Мацюцька. — Ви ж самі дозволили мені телефонувати за будь-якої пори!

Я пошкріб потилицю.

— А… справді! Ти бач, забувся…

— Наказ начальника — закон для підлеглого! — урочисто виголосила Мацюцька.

— Дайте подумати! — сказав я невдоволено. Й треба ж було завербувати це диво на свою голову. Але хто ж знав, що воно так ухопиться за службу… — Агенте Мацюцько!

— Я! — крикнуло в слухавці.

Я сахнувся й із жахом глянув на телефон.

— Чого це ви горлаєте, як навіжена? В мене замалим барабанні перетинки не луснули!

— Ну, ви ж самі звеліли… — розгубилася вона.

— А… справді! Гаразд, не будем про це. Отож, зустрічаємося о дванадцятій коло пам'ятника біля Академії… втямили?

— Так точно!

— Майте на увазі, ми поїдемо в «Тартар». У вас є для цього вільних півтори-дві години?

— Так точно! — знову повторила Мацюцька.

Клопіт на мою голову, тоскно подумав я. Ото навчи дурня богу молиться!..

— Значить, буду на вас чекати… А поки що дякую вам за службу, агенте Мацюцько!

— Рада старатися! — з готовністю відрапортував у слухавці мелодійний голосочок.

Над автострадою висіли тяжкі розкошлані хмари. Вранці пішов дощ, і дорога перетворилася на справжнісіньку ковзанку. Час від часу з попелястого вировиська хмар проглядало сонце, й шосе починало блищати, мов дзеркало. Я обігнув маршрутного автобуса, котрий стояв на зупинці, й вийшов у лівий ряд. Була дев'ята година. Дощ то вщухав, то починав лляти знову. Обабіч забовваніли кам'яниці житлового масиву. Вони теж блищали, наче вилиті зі шкла, і мимохіть мені подумалося, що сьогодні в місті розіб'ється ціла купа машин. А певно, така ожеледиця! Зазвичай в таку пору ліпше добиратися автобусом, але після розмови з Мацюцькою я так твердо заснув, що проспав геть усе на світі. А Леся, напевне, вже прийшла в офіс, і їй потрібно давати пояснення, — а вони мені й самому видаються неправдоподібними… Тільки хто ж міг сподіватися, що цей клятий грабіжник так добре володіє рукопашною!

На сидінні задзеленчав коморковий телефон.

— Ну? — поспитав я, притискаючи слухавку до вуха.

— Це я! — обізвався на тому боці шеф. — Ти з чергування?

— Ну… можна сказати й так!

— Результати?

Я понуро мовчав.

— Це був чоловік з маскою на обличчі! — нарешті сказав я сухим, протокольним тоном. — Він вимкнув світло у всенькому будинку, спустився по линві з даху й перерізав гільйотиною віконні ґрати. Я намагався його затримати, але ця тварюка садонула мене під дихало й ушилася геть.

Все це прозвучало настільки дико, що мені зробилося не по собі.

— Й що ж він шукав у кабінеті? — спокійно поспитався шеф.

— Грабіжник намагався відімкнути сейф! — буркнув я, пильнуючи за дорогою. — Звичайно, ми не дали йому цього зробити…

Скількись часу Мурат нічого не казав.

— Ти будеш зустрічатися з клієнтом?

— Та певно! Треба ж звітувати…

— Гадаю, вона відмовиться від наших послуг… — замислено сказав шеф. — Одне слово, звітуй — і відразу ж до мене! Треба поговорити.

— Угу! — буркнув я.

Попереду була зупинка тролейбусів. Кинувши слухавку на сидіння, я зненацька уздрів, як від узбіччя з шаленим виском стартує якесь авто; я щосили навалився на гальма, пропускаючи його перед самісіньким радіатором, і тої ж таки миті червоний фольксваген, який ішов за мною сливе впритул, з брязкотом врізався у захисну решітку мого рейндж-ровера.

Машини обабіч обурено засигналили.

— Приїхали! — буркнув я, вилазячи надвір. Фольксваген зім'яв передок і потрощив фари. Решітка

трохи погнулася, але таки прийняла на себе удар, і джип зостався неушкодженим. Із фольксвагена вискочило двоє дівчат. Вони були в спортивних костюмах і шкірянках.

— Ну що, зайки, — сказав я насмішкувато, — порушуємо? За скільки права купили, зізнавайтеся!

Невисока білявка з твердим поглядом сплюнула мені під ноги.

— Во ездит казьол, да? — сказала вона подрузі. — Да здесь ремонта на целых две штуки, если не больше!

— Хрен там… больше! — озвалася друга. Тоді подивилася на мене, і я побачив, що їй років двадцять п'ять і в неї великі темні очі з крапинками й чорне волосся, зібране в хвоста на потилиці. — Гля, крутой какой-то!

— И цепура голдовая на шее! — докинула білявка, розглядаючи мене з ніг до голови, мов жеребця.

— И гайка есть… тоже голдовая! — здивовано констатувала чорнявка.

— Послухайте, кошечки… — почав було я.

— А ездить не умеет, уродина! — хором закінчили дівчата й подивилися одна на одну. — Поучим, что ли?

Я криво посміхнувся. Ситуація була нестандартною й розвивалася за якимсь безглуздим сценарієм — так, начеб усе це коїлося на сцені театру, а не посеред мокрого шосе, де раз-у-раз шугають забрьохані авта.

— Дєвочки… — лагідно сказав я. Білявка знову зміряла мене поглядом.

— Слышь, дядя! — процідила вона крізь зуби.

— Ну?

— Вон, гляди… птичка пролетела! — тицьнула вона пальцем угору.

Я мимохіть зиркнув туди й на якийсь мент утратив її з поля зору, а коли знову опустив погляд, то уздрів, як це ніжне створіння буквально летить на мене, виконуючи удар ногою з переворотом через голову. Ійя-я-я! — мов кішка, завищала її подруга і метнулася вперед, синхронно наносячи мені удар між ноги. Автоматика спрацювала й цього разу: ще не усвідомивши до ладу, що ж, власне, коїться, я блискавично поставив жорсткий блок, і білявочка підлетіла високо в повітря й, перевернувшись, гепнула в брудну снігову кашу коло узбіччя. Одночасно я ребром ступні блокував той випад, якого завдавала чорнявка, й підставленою долонею — удар в горлянку, званий в карате «дзьоб журавля», котрий ламає борлака й розриває дихальне горло. Чорнявка заверещала й відскочила, мов обпечена; сього ж менту її подруга зірвалася на ноги, й обидві кинулися на мене, мов богині помсти. Ні, сумовито думав я, блокуючи їхні удари, це не ті мрійливі створіння, котрі покликані приносити втіху, беззастережно віддаючись тобі душею й тілом, — це справжнісінькі стерви, та ще й навчені якимсь дурнем рукопашної! Обидві працювали так добре, що за якусь хвилину я навіть перейнявся до них повагою: їхні тіла були неначе з гуми, вони закручувалися в вузол і розпрямлялися мов пружини, руки й ноги розтинали простір, як мечі… але, звичайно, жодна з них так і не зуміла дістати мене бодай пальцем. Я відступав, присідав, ухилявся з лінії атаки і блокував удари, пильнуючи, щоб не скалічити якусь із цих істот, — аж за кілька хвилин побачив, що вони ухоркалися й насилу зводять подих.

— Дівчата, — гукнув я, відскакуючи вбік, — перекуріть! Розім'ялися — й досить на сьогодні… Давайте краще побалакаємо, га?

— С тобой нам не о чем говорить, казлина! — крикнула білявка, знову плигаючи вперед.

Я поставив такий блок, що вона гепнула на асфальт і поїхала по ньому спиною.

— Як це — «не о чем?» — поспитав я, спритно перекидаючи через голову її подругу. Та дригнула ногами й, пролетівши кілька метрів, шубовснула в калюжу. — Про любов давайте побалакаємо… про секс! Ви читали книжку «Первый поцелуй»?

Обидві схопилися на ноги й стали заходити з боків, ніби вовчиці. Обліплені грязюкою, з розпатланими кісьми, вони були сповнені нестримного бажання провалити мені голову.

— Зачекайте! — крикнув я, простягаючи руки долонями вгору. — Гей ти, стій! Ну ти… ти, білява! Он, подивися…

— Шо такое? — не втямила вона. Я тицьнув пальцем униз.

— Шо, шо… прокладка випала, от шо!

Вона здивовано зиркнула собі під ноги, а тоді підвела очі на мене й, уздрівши її лице, я заіржав, ніби коняка, — мало руками за живіт не вхопився, ото так!

— Да он еще издевается, падла! — обурено закричала чорнявка.

Білявка дивилася на мене, і її лице наливалося кров'ю.

— Ну, сука, — нарешті прошепотіла вона, — да я тебе щас дырку в голове сделаю!

Вона глибоко вдихнула повітря й просто-таки злетіла над асфальтом. Це був чудовий стрибок, якого не посоромився б навіть сенсей карате, — її тіло розпанахало простір, породжуючи балістичну хвилю, а коси майнули й стали сторч, ніби у валькірії. Я зустрів її простісінько на льоту, щосили відбиваючи вбік дуже добре виконане маваші гері, котре в однісінький мент вибило б усі мізки з моєї довбешки; поруч мигнув кулак, яким чорнявка хтіла зацідити мені в скроню; перевертаючись у повітрі, її подруга махнула рукою, й наче в сповільненій зйомці, я побачив, як з рукава її шкірянки випадає нунчака, як випрямляється шнур, котрим з'єднані палиці, як наближається до мене ця смертоносна зброя, ріжучи простір, мов блискавиця: ухиляючись із лінії атаки, я ступнув крок назад, по тому ще один, а тоді крутонувся на лівій нозі…

… й уперся спиною в своє авто. Нунчака здогнала мене; палиця черконула по шиї, але цього була доста, щоб я упав на коліна, а тоді поволі завалився набік, паралізований больовим шоком, який пронизав мене мов струм.

Подальший перебіг цієї дурнуватої ситуації згадується дуже невиразно. Пам'ятаю тільки, що це була професійна робота: ніяких ударів по голові, гамселили ногами й ціляли по печінці, в сонячне сплетіння й по нирках, причому з таким розрахунком, щоб назавжди травмувати ці органи. Все воно тривало хвилин із п'ять; авта захоплено сигналили, а юрма на зупинці бурхливо коментувала кожен удар. Во дают оторваться, стервы! — долинало до мене крізь глухе бухкання. Так его, так его, девочки! — вищав тонкий істеричний голос. Вот и тебе то же самое устрою, если не будешь выполнять супружеские обязанности! — казала якась фіфа своєму чоловікові… Врешті удари припинилися. Мене перевернули на спину. Я розплющив очі й побачив тяжке похмуре небо, а на його тлі — чорнявку, яка поволі наступала мені ногою на горло.

— Ты, — процідила вона крізь зуби, — падла! Я захарчав, хапаючи повітря.

— Слушай внимательно, паразит! Если ты еще раз полезешь в наши дела, то мы тебе яйца оторвем — и сожрать заставим… понял?

— Ка… кие дела? — насилу прохрипів я.

— Ты че, сука, шлангом прикидываешься? Ты че, кашалот, пургу здесь гонишь, э?! — Чорнявка навалилась ребром ступні на мою горлянку, і я відчув, що починаю пливти. — Те самые дела, в которые ты залез, казьол! Ты понял? Понял или нет, я спрашиваю?

— По… понял! — обізвавсь я поспішно.

— А это тебе за прокладку! — обізвалася десь поруч білявка. — Вот тебе! Вот тебе! Вот тебе. чтоб не издевался из бедных девочек!

Вона тричі вгатила мене в пах, і біль захльоснула усеньку мою істоту мов повінь — аж врешті спрацював якийсь запобіжник і відключив мою свідомість від цього проклятого світу, де панує одне лише насильство і смерть як його закономірний фінал.

До тями я вернувся хвилини за дві. Фольксваген уже здимів. Чутно було, як на зупинці, коментуючи моє становище, збуджено гомонить юрма. Біля задніх коліс джипа валялися скалки побитих фар. Я порачкував на узбіччя і впав мармизою в сніг. Усередині боліло, хоч криком кричи. За хвилю мене вивернуло, і я відчув, що зробилося легше. Набравши повні пригорщі снігу, я вмився і сяк-так почистив джинси. По тому зіп'явся на ноги й, хитаючись, почвалав до авта. Чоловіче причандалля розпухло й теліпалося між ногами, мов торба з більярдними кулями. Слава богу, їм не вдалося повідбивати мені тельбухи — м'язи живота в мене треновані й тверді, мов шина. Проститутки, засичав я, падаючи головою на кермо. За вікном шугали авта, по тому прогудів тролейбус. Люди в ньому всі як один дивилися в мій бік. Я посидів ще трохи, тоді підняв голову й, натиснувши стартер, помалу став рушати з місця.

Коли я ввійшов до кабінету, діри у вікні вже не було, а Леся сиділа за столом і мишкувала в комп'ютері.

— Ага, ось і ви… — Вона підняла голову, і її очі стали холодні й насмішкуваті. — Не втямила?

— А що тут тямити! — буркнув я, падаючи в фотель.

— Вас що, машина переїхала?

— Ну… можна сказати й так! — Я нахилився вперед. — Ви поясните мені, що діється довкола оцього вашого товариства?

Леся вимкнула комп'ютер і обернулася до мене разом зі своїм кріслом.

— Хто ви такий?

— Що?..

— Повторюю запитання: хто ви такий? — її голос набрав загрозливих інтонацій і зазвучав, ніби сталь. — Ваша професія?

— Ну… детектив!

— От і займайтеся своїми функціями! Я найняла вас? Найняла чи ні?

Я подумав.

— Найняли! — визнав я щиро.

— Значить виконуйте роботу, за яку вам платять гроші! І не суньте носа, куди він вам геть не влазить, ясно?

— А-а, — здогадавсь я. — Ну, ці балачки ми вже чули!

— Коли це?

— Десять хвилин тому… від тієї машини, котра мене переїхала! Ох і машина ж це була… — Я крутнув головою. — Машина для вбивства, — й не одна, цілісіньких дві!

Леся холодно примружилася.

— Ваші проблеми нас не цікавлять! Ваші проблеми — це ваші проблеми, зарубайте собі це на носі! Второпали?

— А що ж вас цікавить, люба пані?

— Передовсім, — наголошуючи кожне слово, проказала вона, — я вимагаю, щоб ви знали своє місце! Я плачу вам гроші, й ви повинні триматися у відведених вам рамках. Інакше кажучи, у своєму стійлі!

Я зареготав, аж виляски пішли по кабінету.

— Люба моя, — сказав я, розглядаючи її оком знавця, — до чого ж ви гарна за цим столом! Оце дивлюся на вас, й аж подих перехоплює! — Вона обурено розкрила рота, однак я перепинив її. — Дорога Лесю, мені по барабану всі ваші субординації! В мене інша система цінностей, розумієте? Я — вільний стрілець і взагалі не визнаю жодної ієрархії. Для мене президент важить стільки ж, як і прибиральниця на залізничному вокзалі чи, скажімо, валютний кидала… Цінність людини — це містичне явище, і воно нітрохи не міняється од того, яку роль відіграє особа в суспільстві. Так що давайте облишимо цю гру в нижчого й вищого, добре?

Вона слухала мене й кусала вуста.

— Гаразд, не будем про це… — напрочуд спокійно сказала вона, коли я замовк. — Звітуйте!

— Про що?

— Про події сьогоднішньої ночі! Де грабіжник? Я почухав потилицю.

— Грабіжника, — сказав я, — нема…

Моя розповідь тривала не більше п'яти хвилин. Коли я спробував перейти до випадку на шосе, Леся погірдливо махнула рукою.

— Про це — не треба! Скільки душ працювало в охороні?

— Четверо! — буркнув я неохоче. Вона відкинулася на спинку фотеля.

— Отже, підсумуємо! Грабіжник був на відстані витягнутої руки, ви навмисне дали йому проникнути в кабінет, фактично він потрапив у пастку — й що ж далі?

—І що ж? — повторив я.

Леся подивилася на мене, мов на дурника.

— Й ви, четверо здоровезних тренованих чоловіків, не зуміли затримати грабіжника? Дозволили йому втекти з місця злочину, мов останні йолопи? Знаєте, як це називається?

— Дорога пані… — почав було я.

— Не перебивати! Вам повинно бути соромно, ясно? Ви не зуміли виконати роботу, з якою справився б пересічний міліціянт! Ви — не професіонали! Ви… ви просто лохи, котрі набивають собі ціну!

— Пані Лесю, — лагідно сказав я, — це була виняткова ситуація! Людина, котра працювала в кабінеті, була дуже, дуже добре підготовленою…

Леся витягла з пачки «Кемелу» сигарету й клацнула запальничкою.

— Одне слово, я відмовляюся від послуг вашої фірми, — озвалася вона, видихаючи хмарку диму. — Вам зрозуміло?

— Але ж… — почав було я.

— Вам зрозуміло, я запитую?

— Послухайте…

— Зрозуміло чи ні?! — гаркнула вона, роздувши ніздрі, мов тигриця.

— Ну… зрозуміло!

Її рука з цигаркою показала на двері.

— Більше вас не затримую!

— Не втямив?

— Забирайтеся геть! Звільніть приміщення. Вам ясно?

— А ви не хочете розповісти мені про тих людей, котрі наїхали на мене сьогодні вранці? — вкрадливо поспитав я.

Вона окинула мене зневажливим поглядом.

— Послухайте, ви… детективе для особливих доручень!

— Ну?

— Раджу вам забути про все, що пов'язане з моїм дорученням! Спокійніше будете спати, втямили?

Я замислено покивав.

— Ні грошей від вас не дочекаєшся, ні інформації! — Я взявся за ручку дверей, але на порозі обернувся. — Що ж, дорога пані, боюся…

— Чого ж ви боїтеся? — насмішкувато запитала вона.

— Боюся, нам ще доведеться зустрітися… причому, й не один раз! — відказав я, з тріском зачиняючи за собою двері кабінету.

III

Надворі знову йшов сніг. Я заліз у своє авто й скількись часу просто сидів, заклавши руки за голову і розглядаючи білі ялинки потойбіч майдану та величезну барвисту рекламу, котра спалахувала над багатоповерховими кам'яницями. Настрій був геть кепський. Леся мала рацію — я показав себе останнім лохом, дозволивши тому злодію вшитися із кабінету… Життя — настільки підла річ, що в ньому не можна розслабитися й на однісінький мент: як тільки втрачаєш пильність і починаєш розраховувати на сприятливий розвиток подій, то якась тварюка обов'язково скористається з цього, щоб тихцем провалити тобі черепа чи загилити нунчакою по шиї, а тоді місити ногами, радісно повискуючи од утіхи! Постарів ти, дядьку, сказав я сам собі, вмикаючи двигун і помалу виїжджаючи зі стоянки… й рефлекси вже не ті, що десять років тому, і людям почав аж надто довіряти, та й до комфорту звик, що тут казати! Авто застрибало на горбатій бруківці, яка провадила у Старе місто. Видно було, як по обидва боки вулиці сидять перекупники антикваріяту. Не зайвим було б найнятися на якусь війну, думав я, неуважно розглядаючи стрімкий силует церкви, яка височіла праворуч. Як проведеш півроку в районі бойових дій — куди й подінеться оцей дурнуватий оптимізм, котрий усі стосунки будує за формулою «людина людині — брат»…

Біля пам'ятника бовваніла самотня постать Мацюцьки. Вона була в плямистій шубці й зоддалі скидалася на дитинча леопарда, котре заблукало в лісі.

— Змерзла? — поспитав я, відчиняючи перед нею дверцята. Мацюцька шморгнула носом.

— Як цуцик! — поскаржилася вона.

— Тримай — простяг я їй баклажку з коньяком. — Ковтни і стане веселіше, от побачиш!

Вона скоса зиркнула на мене.

— Ми вже на «ти»? А я й не помітила!

— Ну, — сказав я, рушаючи з місця, — ми ж із тобою колеги… Та й взагалі, чоловік я простий як двері, так що зі мною можна без церемоній!

Авто обігнуло майдан і, перетнувши трамвайні колії, покотилося в діл. Мацюцька перехилила баклажку з коньяком і закашлялася.

— Не пішло? — поцікавивсь я, стукаючи її по спині.

— Що це за пійло?

— «Хенессі».

— А я думала — самогон!

Дуже ти розбираєшся, невдоволено подумав я. Вдяглася під леопарда та й гадаєш, носа можна задирати!

— Розкажи-но, як ти зустрілася з шантажисткою.

— Вона зателефонувала мені о дев'ятій. Мене чекали в машині біля універсаму.

— Марка?

— Опель-омега.

— Колір?

— Темно-синій чи просто темний… я добре не роздивилася!

— Номер?

— Мені було не до того. Розмова… ну… була дуже бурхливою!

Я замислено кивнув.

— Треба було взяти тебе під нагляд… Але на це потрібна санкція шефа, бо стеження дорого коштує! Хто був у машині?

— Ну, оця жінка… І з нею ще якийсь негр!

— Негр?! — вражено перепитав я.

— Атож! Я й сама здивувалася… Він сидів позаду й не казав ні слова. Така бандитська фізіономія… зі шрамом біля ока!

— Про що ви говорили? Мацюцька зітхнула.

— Вона прокрутила касету й почала так лаятися, що в мене замалим вуха не пов'яли! Дуже груба людина… Обзивала тебе ненормативною лексикою й клялася, що зробить з тобою… ну, різні непристойні маніпуляції!

— Здогадуюсь… І що ж?

— Потім дісталося й мені! Вона прозивала мене драною козою, прошмандовкою, крисою…

— Чому?

—Їй конче хтілося знати, про що розмовляли ви з Лесею. А запис не вдався! От і треба було на кому-небудь зірвати злість… Оскаре, мені було так страшно!

Я понуро дивився на дорогу.

— Що далі?

— Потім вона звеліла мені забиратися геть. А якщо я комусь розповім про її доручення, то… ну, одне слово…

— Непристойні маніпуляції? — здогадавсь я. Мацюцька спаленіла.

— Ну, це несуттєво! — сказала вона після паузи. — До речі, наостанку вона пообіцяла, що ми ще зустрінемося… Мовляв, щоб я не думала, що так легко відбулася!

— Навіть так! — посміхнувсь я. — Значить, мої здогади були вірними…

— Які здогади? — наставила вуха Мацюцька.

— Не став зайвих запитань… — Місто скінчилося, й за вікном стало видно засніжені поля, де чорніли рідкі переліски. — Зараз приїдемо в «Тартар», і ти опишеш цю жінку… й того негра, котрий сидів у машині… а там подивимося, що робити з ними обома!

— О, — зненацька вигукнула Мацюцька, — я ж забула сказати… в цього негра на шиї висіла така фігурка: три змії, сплетені в клубок! Він отак сидів, розстебнувши куртку, і я звернула увагу!..

— Ну, от і цю фігурку треба описати… ясно?

Я проїхав уздовж височенної бетонової огорожі й, зупинившись веред ворітьми, посигналив.

— Оскаре… — озвалася раптом Мацюцька.

— Чого тобі?

— Ти знаєш, мені так страшно… я влізла в оці ваші справи!.. Ворота нарешті відчинилися, і я рушив з місця.

— Ми витягнемо тебе з цієї халепи! — сказав я, паркуючись біля входу в штаб-квартиру. — Щоправда, це непросто буде зробити…

— Чому?

— Треба зробити так, щоб і вівці зосталися цілі, й вовки наїлися… Ну, та я утрясу цю проблему! Головне, щоб ти нічого не боялася й вірила мені… розумієш?

Мацюцька стояла біля машини й похнюплено дивилася в землю.

— Ти віриш мені? — поспитав я, беручи її за руку. Вона підкорилася й рушила за мною до дверей.

— Вірю! — тихенько сказала вона.

У вестибюлі «Тартару» чергував Гестапович. Він сидів за бюрком і, поклавши ноги на облавок, дивився телевізор.

— А де це Барабаш? — поспитавсь я, проходячи коло його поста.

— Повісився! — коротко буркнув Гестапович. Мацюцька здивовано глянула на нього. Я постукав себе

пальцем по лобі й безнадійно махнув рукою.

— Не звертай уваги… це гумор у нього такий — чорний зветься! — Ми піднялися ліфтом на четвертий поверх, і я галантно відчинив перед Мацюцькою двері. — Сюди, люба панно!

— А куди це ти мене ведеш? — пошепки запитала вона.

— Це оперативно-технічний відділ, — пояснив я, простуючи коридором. — Зараз я представлю тебе його начальнику.

Псевдо цього чоловіка — Пітон. Чому воно таке, побачиш сама. Ви з ним складете комп'ютерний портрет шантажистки і того негра.

— А ти де будеш?

— А я, — сказав я, стусаючи ногою двері, оббиті чорним дермантином, — піду зараз… гм… вирішувати справи! А потім повернуся й одвезу тебе в місто. Згода? — Двері не відчинялися, і я знову садонув у них носаком.

— Яка там скотина гупає! — гаркнув із-за дверей грубий товарячий голос. — Поверни клямку та й заходь!..

Пітон сидів спиною до дверей і працював з комп'ютером.

— Хай живе КПРС! — вигукнув я, салютуючи кулаком.

— Ти що це хріновиною займаєшся! — не озираючись, озвався Пітон. — Якого хріна оце в двері гилити — що, геть уже одморозком став? Ти дочекаєшся колись, що тобі яйця одірвуть за ці штучки і… — він обернув голову й, угледівши Мацюцьку, затнувся.

— Здрастуйте! — сказала йому Мацюцька. Я задоволено посміхнувся.

— Це, — сказав я, — таємний агент Мацюцька! Вона змерзла. Її треба напоїти чаєм і скласти з її слів два фотороботи. А мені, — я глянув на годинника й узявся за клямку, — треба до шефа!

— Таємний агент, кажеш?..

— Ну! Ось послухай… — я зробив суворе обличчя. — Агенте Мацюцько!

— Я! — голосно вигукнула вона.

— Завдання зрозуміле?

— Так точно!

Пітон глянув мені у вічі й докірливо похитав головою.

— Проходьте, люба панно! — сказав він, одсовуючи фотель. — Дозвольте вашу шубку… І взагалі, почувайте себе як удома й облиште ці формальності! Детектив Оскар — дуже сувора людина, в тому числі, й із жінками, яких він вважає за краще тримати в колючих рукавицях. А в нас тут демократія, так що можете не церемонитися… Що ви будете пити?

Я посміхнувся й зачинив за собою двері. Пітон — колишній снайпер і за своєю натурою звірюка, яких світ не бачив, але при цьому всьому він трепетно й побожно ставиться до жінок. Оця комедія, котру я розіграв з Мацюць-кою, напевне, викликала в нього справжнісіньку хвилю обурення й прагнення заступитися за слабшу істоту, з котрої отак безжально кепкують. Хоч як на мене, то й люди, і цей світ, який вони населяють, — надто серйозне явище, щоб так близько приймати його до серця…

З цими думками я спустився вниз і, ввійшовши до приймальні, побачив там Цуцичка.

— Шеф?

— Тут! — буркнула Цуцичок, не відриваючись од паперів. — Чекає на тебе, до речі.

— А Барабаш? Цуцичок махнула рукою.

— Його ведмідь покусав.

— Ве… ведмідь?! — витріщивсь я на неї. — Який ведмідь?

— А звідки я знаю! — сказала вона, мишкуючи в комп'ютері. — Зателефонували нам із «швидкої», що він потрапив до них, покусаний ведмедем… Цього Барабаша щось взагалі тварини не люблять… ти пригадай тільки: торік біля центрального універмагу йому на голову плигнув скажений кіт, весною в зоопарку на нього плюнула верблюдиця!..

— Зате бацили його полюбляють — в цьому рці він уже тричі підхоплював гонорею! — повідомив я.

— Та нехай йому!.. — вигукнула Цуцичок і знову заклацала комп'ютерною мишою.

Я штовхнув двері кабінету. За столом сидів Мурат, а коло нього — полковник Урилов зі здоровезною сигарою в зубах.

— О, — задоволено сказав шеф, — а ось і ти!

— Бугаїна прийшла, коротше… — буркнув Урилов.

— Ти чимось невдоволений? — спокійно запитав я, падаючи в фотель.

Полковник вийняв сигару з рота й, упершись долонями в стіл, почав уважно розглядати мене з усіх боків. У процесі цього заняття його банякувата мармиза корчила всілякі гримаси, котрі мали означати напружену роботу думки.

— Угу… — сказав він нарешті. — Годиться!

— Ти так думаєш? — недовірливо поспитався Мурат.

— Жодних сумнівів. — Урилов узяв сигару в зуби й замислено видихнув хмару диму. — Фактура така, як треба: височенний, бритоголовий, з божевільними очима. Фізіономія нітрохи не спотворена інтелектом. Коли посміхається, то стає тупа, мов коліно, й викликає жах. Надбрівні дуги випинаються вперед, що свідчить про спорідненість із гамадрилом. Овал обличчя круглий, і це ще один доказ цієї спорідненості. Ніс прямий, перебитий. Вуха щільно прилягають… чекай, одного бракує? А, ні-ні, я не догледів — обоє наявні, слава богу! Коротше, про вуха можна сказати лише те, що вони на місці. Форма черепа… ну, тут важко щось говорити, крім того, що він укритий шрамами. Брови зрослись, як у гамадрила… ну, спорідненість аж пре, сам бачиш! Зуби… до речі, зуби у нього всі? — Всі! — потвердив Мурат. — Золотих, щоправда, половина.

— Це теж нічого! Золоті зуби працюють на позитивний імідж. Перейдемо тепер до психологічного портрету. Психіка нестійка, вибухова. Для мислення характерні консервативні установки, котрі, слава богу, цю вибуховість нейтралізують. Рефлекси набагато вищі від норми… кажу ж тобі, гамадрил натуральний! Підсвідомість брудна, скалічена, усе це завдяки важкому дитинству. Поодинокі позитивні установки перекодовані внаслідок участі об'єкта в бойових діях. Коефіцієнт інтелекту низький, духовне життя відсутнє. Основне коло інтересів: спиртне, гроші, секс. Остання складова становить для нас особливий інтерес. Несамовите прагнення об'єкта до виконання якомога більшої кількості статевих актів нейтралізує домінанту його хворого розуму, — патологічний садизм, породжений шизоїдним складом психіки…

Я слухав цю маячню, не вірячи своїм вухам. Тоді перегнувся через стіл і, схопивши Урилова за барки, щосили рвонув до себе.

— Що ти робиш, коняко з яйцями! — пручаючись, зарепетував полковник.

— Та я тебе зараз на місці урию, котяро ти помийний! — тихо сказав я, дивлячись йому в вічі. — Я зараз тебе як потурю головою по східцях, то тільки штани за тобою поскачуть! Я тобі як дам у лоба, то в тебе серце стане й мізки носом повискакують, бугаїно ти одморожена! Я тобі покажу фізіономію, не спотворену інтелектом! Я зараз продемонструю тобі скалічену підсвідомість! Ти, ментяро, приліз у нашу фірму, п'єш тут наш коньяк, смалиш наші сигари — та ще й варнякати будеш, еге? Та ти зараз на своїй собачій шкурі дізнаєшся, що за домінанта в моєї шизоїдної психіки!

Мурат блискавично переплигнув стола й, крутонувши мені руку за спину, повалив у крісло.

— Так, — погрозливо сказав він, — ану без нервів! А то я зараз хутко тебе заспокою, втямив? Чим це тобі Урилов не догодив, га?

Полковник поправив свого червого картуза й знесилено впав у фотель.

— Ну й розбушувалася, бугаїна! — покрутив він головою. — Значить, не подобається вже полковник Урилов? Як од мєнтів треба було відмазувати, то він подобався, — а тепер хрін йому на рило, еге?

Мурат натиснув кнопку.

— Цуцичок? По повній програмі нам, — коньяк, закуски й усе інше!

— Прийшов Барабаш! — звістила Цуцичок. — Запускати?

— Хай сидить! З ним я буду розмовляти окремо… — Шеф невдоволено глянув на мене. — Чого це ти розбушувався, скажи на милість? І що це за погрози на адресу полковника Урилова?

— А розібрала сильно, коняка з яйцями! — сказав Урилов, пахкаючи сигарою. — Грошей багацько заробляє, дівчат порає по кілька штук заразом, коньяк жлуктить, мов свиня… Одморозок, нічого, не скажеш!

— Ти побалакай у мене, мусоряко! — заворушивсь я в фотелі. — Ти ще нявкни пару горбатих слів, — і я тебе…

Урилов зневажливо скривився.

— Солі ти мені на хвоста насиплеш, котяро скотобазний! Що, не правду я кажу? Одморозок — він і є одморозок! Він розперізується й розперізується, аж доходить до того, що починає вбивати своїх колег! Про курганське угруповання чув? Ну, в Москві було таке! Ці придурки мочили всіх, кого треба й не треба, творили безпредєл, якого в світі ще ніхто не бачив, — а тоді стали один одного вбивати! Хто міри не знає, той завжди отак скінчить…

Відчинилися двері, й увійшла Цуцичок з величезною тацею в руках.

— О, — задоволено сказав Мурат, розглядаючи пляшку з коньяком, — «Ремі Мартін»! Що ж, давайте по п'ять грамів…

Урилов підняв свого келишка.

— Ну, — сказав він, — берися, коняко з яйцями, — і не держи на мене сокиру за пазухою… Будьмо!

Ми випили, й Мурат докірливо похитав головою.

— Поясни тепер, — вимогливо сказав він, — чому це ти на полковника Урилова бочку покотив? Хіба те, що він казав, було неправдою?

Я взяв сигару й, одкусивши кінчика, поцілив ним у відчинену кватирку.

— Та, — сказав я, випускаючи хмару диму, — в тім-то й річ, що він і слова брехні не сказав! Але кому ж хочеться, слухати, як тебе розкладають по поличках, та ще й так методично! І ця спорідненість із гамадрилом… До речі, а з якого приводу ви взагалі завели цю розмову?

Мурат із Уриловии перезирнулися.

— Річ у тому, — замислено сказав шеф, не перестаючи пахкати сигарою, — що ми вирішили дати тобі завдання… На перший погляд, воно таке собі… просте й не виходить за рамки тієї роботи, яку ти звик виконувати, — от тільки справу тобі доведеться мати зі специфічною публікою! Урилов, щоправда, впевнений, що ти маєш усі дані для роботи з цим контингентом…

— З жінками чи що?

— На льоту врубається, кінь з яйцями! — захоплено сказав полковник.

Мурат задоволено посміхнувся.

— В «Тартарі» йолопів не держать… я один такий! — гордо сказав він Урилову! Й до мене: — Ти повинен розслідувати діяльність жіночого товариства «Україночка»!

— Он воно що! — замислено сказав я.

— Ти згоден взятися за цю справу?

Я посмоктав сигару й, відкинувшись у фотелі, став напружено міркувати. В кабінеті запала тиша. Мурат із Уриловим теж мовчали і з надією дивилися на мене.

— Мета розслідування? — поспитав я нарешті. Мурат надав своїй мармизі офіційного виразу.

— Товариство «Україночка» має потужні джерела фінансування, котрі знаходяться за кордоном! — діловито сказав він. — Однак це все, що нам відомо… Хто конкретно дає ці гроші, з якою метою, наскільки вони чисті — все це для нас буквально темний ліс! Установити пощастило тільки одне — ключовою фігурою в усій цій справі виступає Леся! До неї сходяться всі кінці: саме вона три роки тому заснувала товариство й тільки вона має контакти зі спонсорами, котрі всю цю дурню так щедро фінансують! А гроші там великі — йдеться про суми в сотні тисяч доларів, якщо не більше…

— А податкові перевірки?

— А що податкові перевірки! Кошти регулярно надходять із якогось благочинного фонду в Швайцарії, і все законно… Тут не підкопаєшся, розумієш?

— Одне слово, ти, скот безрогий, повинен розібратися, що це за діла! — втрутився Урилов. — Бо як грошей багацько, то вони й нам згодяться… для чого ж їх на хріновину витрачати? Так що попрацюй з цим об'єктом і доповіси мені про все! Я спеціяльно тебе й вибрав: мордяка в тебе звіряча, плечі широкі, зріст під два метри, голова брита і в шрамах… а жінкам усе це подобається! Вони як побачать такого дебіла, то зразу ж в оргазмах починають корчитися! От увійдеш до них в довіру, затягнеш у ліжко — вони тобі й виспівають усе… Коротше, ти поняв, коняко з яйцями? Зроби це для мене, — а за полковником Уриловим не заржавіє! Може, од мєнтів треба буде одмазати чи посадить яку-небудь скотину, — то полковник Урилов усе для тебе зробить! Коротше, як ти з ним будеш людина, то й він до тебе з усією душею… второпав?

— Второпать я второпав, — сказав я замислено, — от тільки справа ця ще більш заплутана, ніж ви собі думаєте!

— Це ти про що, коняко відморожена?

Я зітхнув і став розповідати про свої пригоди. Коли я дійшов до сутички на шосе, Мурат із Уриловим аж роти пороззявляли од подиву.

— Й ти дозволив, щоб вони футболили тебе, мов кота скотобазного?! — не повірив Урилов.

Я знічено посміхнувся.

— Вся біда в тому, що я втратив нюх! Вони на мене кидаються, а я граюся з ними, як з кошенятами… От і підпустив близько, а тут мене й загилили нунчакою! — Я зітхнув. — На війні все було простіше! Ти знав: цей кишлак треба зачистити, — значить, кидай гранату в кожну діру й смали з автомата у все, що ворушиться… А будеш гризлом клацати, самого уб'ють.

— В Афганістані, — кивнув шеф, — ми не церемонилися!.. Ну й що далі?

Я коротко виклав усе, що було далі.

— Моя проблема, — підсумував я, — полягає тепер і в тому, щоб витягти Мацюцьку з цієї халепи! Вона опинилася буквально поміж двох вогнів і, не в останню чергу, з моєї вини… А тому я мушу взяти в оперативну розробку й оцю жінку, яка водиться з неграми!

Урилов задоволено рохнув.

— Це, — сказав він, поважно скорчивши свою банякувату мармизу, — буде частиною твого завдання! Ти, бугаїно, повинен з'ясувати геть усе, що стосується цього дівчачого розплідника, ясно?

— Отже, — пахнувши сигарою, сказав Мурат, — справа ускладнюється… Твої міркування?

—Існують дві ворогуючі групи, — сказав я, випустивши кільце диму й замислено наглядаючи за тим, як воно пливе до відчиненої кватирки. — З одного боку, ця Леся зі своїм товариством, з другого — безіменна особа, й із нею якісь каратистки… дідько їх узяв би! Між ними існує якась ворожнеча чи конкуренція… Плюс оцей негр, який треться коло них!..

—І злодій, котрий невідомо що хтів знайти у сейфі… — докинув шеф.

— Ну, — сказав я, — Леся добре знає, що він там шукав! Вона знала й те, що він практично невловний, от і звернулася до «Тартару», як до фірми, де працюють суперпрофесіонали… Але завдання виявилося мені не по зубах!

— Коньяку жлуктиш багацько, бугаїно! — суворо сказав Урилов. — Розтовстів, от і перестав миші ловити…

— Може, й так! — відмахнувсь я від нього. — А якраз оця шантажистка й була зацікавлена в тому, щоб дізнатись, як буде організовано охорону… для того й було встановлено радіозакладку! Значить, грабіжник — її посланець. Коли ж пограбування провалилося, мене вистежили й для початку відлупцювали, щоб я не втручався у їхні справи. Одне слово, все це просто…

— Як основи термодинаміки! — закінчив Урилов.

—І навіть ще простіше! — махнув я рукою. — Нічого складного тут немає…

— Який план ти пропонуєш? — поспитався Мурат.

— Передовсім, — сказав я, випускаючи ще одне димове кільце, — потрібно взяти під контроль офіс цього товариства. Ми підключаємося до телефонної лінії й прослуховуємо всі розмови, контролюємо проходження інформації факсом, електронною поштою й за допомогою коморкового зв'язку. Окрема група буде відстежувати контакти Лесі поза офісом. Що ж до шантажистки, то тут буде все простіше: ми візьмемо під контроль Мацюцьку і врешті-решт дізнаємось, хто це її шантажує й для чого…

Мурат постукав пальцями по столу.

— От тільки невідомо, коли ж ця особа з'явиться… Тримати Мацюцьку під зовнішнім наглядом вийде задорого — це як мінімум троє оперативників, та ще й авто!..

— Значить, встановимо цей об'єкт через Лесю! На всяк випадок, я загадав зробити комп'ютерні портрети — й тієї шантажистки, і негра… — Я трохи подумав. — А мені, звичайно, треба взяти в розробку основний об'єкт. Оцю-от Лесю… Біографія, психологічний портрет, знайомства… Група стеження підкидатиме інформацію про її контакти, от і буде поле для діяльності!

Двері прочинилися, й у щілину зазирнув Пітон.

— Можна?

— Заходь, заходь… — відгукнувся Мурат. — Що в тебе? Пітон підійшов до столу й поклав переді мною два

комп'ютерні портрети.

— А та фігурка? — поспитав я.

— Робимо… — буркнув Пітон. — Хвилин за десять буде готово!

— До речі, як там наш таємний агент?

— Випила чаю з медом і попросила ще… Послухай, в якому дитсадку ти її вкрав?

— Вона вже повнолітня! — відмахнувсь я, розглядаючи фотороботи. Й до шефа: — Що в нас є на чорних іммігрантів?

— Геть нічогісінько… ми не збирали такої інформації. Ніхто й думати не міг, що вона згодиться.

— А де вони взагалі кучкуються, ті негри?

— Барабаш знає! — озвався Пітон. — Здається, він мав з ними якусь сутичку…

— О, — сказав я, вдаривши себе по лобі, — слухай… Дав би ти мені Барабаша на це діло, га! Удвох воно веселіше, та й на випадок чого завжди буде кому з тилу прикрити. А то він сидить тут у тебе сиднем і скоро мохом укриється…

— Зустрів я його якось у місті — йшов і на людей падав, такий був п'яний! — буркнув Урилов.

Мурат подумав і махнув рукою.

— Бери… дідько його взяв би! А то він уже допився до того, що з ведмедями на поєдинок стає…

— Як це? — не втямив Урилов.

— А просто, як же ж іще! Забрів напідпитку в міський звіринець, дивиться, — а там білий ведмідь у вольєрі! Ну, він огорожу переліз, рачки став і почав на того ведмедя гарчати… А ведмідь звівся на задні лапи й на Барабаша, звичайно… Ну й почали боротися!..

—І що ж? — з цікавістю поспитався Урилов.

— Насилу водометом їх розборонили, от що! За травми, котрих цей обревок завдав білому ведмедю, доведеться заплатити дві тисячі доларів… Міліції я вже дав на лапу, так справу обіцяли не порушувати. Ну, не придурок, от скажіть!

— Придурок натуральний! На що вже в нас у міліції придурки, — а таких нема! — Урилов підвівся й глибше натяг на голову свого червоного картуза. — В міністра сьогодні нарада, то я буду повзти… А ти працюй, коняко з яйцями! — Він заліз у скриньку й узяв жменю сигар. — Це я друзям своїм…

— Бери, бери… хіба шкода! — підбадьорливо сказав Мурат.

— Та візьми вже й ворогам заодно! — не стримавшись, буркнув я.

Урилов з підозрою глипнув на мене, тоді взяв ще з десяток сигар і став розпихати їх по кишенях мундира. Одна сигара вже геть нікуди не влазила, й він, подумавши, вкинув її за пазуху.

— Ну, — задоволено сказав він, — цього, мабуть, хвате… Як буде яка інформація, то скиньте мені по цьому самому… по емемему, коротше, скиньте!

— Як-як? — не втямив шеф.

— Ну, по тому… по мемелу… — Урилов затнувся. — Ото, що в комп'ютері сидить, ну!

— По емейлу? — здогадавсь я. — Електронною поштою?

— Ну, а по чому ж іще! — Урилов позвірів на лиці. — І який оце піддирас таких слів понавидумував, — ні вимовити, ні написати… убивать треба за такі слова! Я ото щоб спірвав його до рук, то зразу вгатив би носаком під дихало, а тоді повалив на землю…

— Та скинемо, скинемо… — урвав його шеф. — Ти нерви бережи, зрозумів?

— Ну, ото й скиньте, як буде що, а я поповз… А то як запізнюєшся, то міністр так матюкається, що аж надворі чутно!

Коли двері за ним зачинились, я підвівся з фотеля й ляснув Пітона по плечу.

— Ходімо, друже… Малюнок того талісману, мабуть, вже зробили, — так що я заберу свого таємного агента й теж поповзу в якомусь напрямку!..

— … а він тоді як не зареве — та на мене, бляха! Голова — мов казан, очі як денця фужерів, лапи як дрова… а пазуряки, ніби мої пальці, їй-право! Я стойку прийняв та як загилив його по черепу ногою, — один-нуль, коротше! Він тільки головою струснув і хап мене обома руками… Я йому тоді коліном по яйцях, н-на! Він тут і заревів, як скотина, лапами за яйця вхопився і давай по землі качатися. Качається і виє, мов собака, на місяць, качається і виє, гад такий проклятий…

Я дав Барабашеві щигля по загривку, й він аж підскочив од несподіванки.

— Привіт борцям із тваринним світом! Ти наче живий… і навіть не покусаний? А мені казали…

— Та, — знітився Барабаш, — трохи заробив лапою! Воно на спині, то не видно…

— А як же це ти дозволив себе подряпати?

— Та я ж хотів заламати йому лапу за спину… а він другою як морсне по плечу! Я його тоді — в глаз! Він як ревоне — й до мене! Я розвертаюся на лівій нозі, пропускаю його по прямій і ліктем по черепу як загилю — з усієї сили, поняв? У нього й кров носом бризнула! Але прудкий, скотиняка, і спритний мов кіт — як махонув рукою, то я насилу встиг блок поставити! Він тоді давай боковими гилити мене… я пірнаю під лікоть, виходжу в тил — і п'ятою по шиї! Він зарепетував, як людина, і давай кругами бігати по вольєру! А народу ж зібралося, — в долоні плещуть, пальцями показують, свистять…

Я постукав його по лобі.

— Йолопе ти, йолопе! Знайшов, з ким битися… з ведмедем! Не соромно, га?

— Чого б це, питається?!

— А того, — сказав я повчально, — що ведмедя зловили, посадили в клітку, їсти йому не дають… а тут прилазить отакий бритоголовий дебіл і починає гилити цю нещасну, зацьковану звірину руками й ногами! Ти краще Урилова відлупцював би, коли вже руки сверблять…

— Й не шкода йому, головне! — підтримала мене Цуци-чок. — Ні краплі совісті в людини немає! Ти піди в зоопарк та поглянь на тих звірів — всі вони сумні, вовна скуйовджена, сидять і дивляться з-за ґратів на тебе… Жаліти їх треба всіх, а не бити!

Барабаш зацьковано роззирався доокруж.

— Бідні вони… нещасні! А верблюдиця он як плюнула на мене!

— Так ти ж, мабуть, їй дулю скрутив? — докірливо поспиталася Цуцичок.

— Та, ні… язика показав! — засоромлено буркнув Бара-баш. — А вона як плюне… всю мордяку заліпила!

— А вона з одним горбом була чи з двома? — зацікавлено спитавсь я.

— Та хрін її знає! Поки я очі продер, то її вже прибрали… знали, що я можу застрелити! Так я тої верблюдиці більше й не зустрічав…

— Ось до чого алкоголізм призводить! — підсумував я, скрушно хитаючи головою. Тоді дав Барабашеві ще одного щигля, аж виляски пішли. — Ходім, обревку… робота є!

— А до шефа?..

— Він оддав тебе на перевиховання! Візьми, каже, цього бевзня й зроби з нього людину… второпав?

— А що ж ми будемо робити? Я зробив невизначений жест.

— Поїдемо в одне місце, одморозків поганяємо… може, уб'єм кого-небудь! Тобі не все одно?

Барабаш підвівся з фотеля — кремезний, здоровецький мов дуб, і його бандитська мармиза од утіхи аж засяяла.

— Убивати я завжди готовий! Погнали?

— Давай… давай! — сказав я, штовхаючи його до дверей. — Сьогодні ще ціла купа роботи, втямив?

IV

Надворі було холодно. Сніг перестав, і з неба сіявся похмурий крижаний дощ. Я натиснув кнопку сканера, і мій рейндж-ровер привітно блимнув габаритними вогнями.

— Прошу пана до гілляки! — прокоментував мої дії Барабаш і, розчахнувши дверцята, першим поліз досередини.

— Ти, обревку! — гаркнув я на нього. — У гризло дати, еге?

— Не втямив?

— Манер не знаєш? — Я показав на Мацюцьку, яка стояла біля авта. — Дівчину першою пропусти — геть уже мізки пропив, еге?

Барабаш неохоче відступив убік.

— Залазь, чи що! — буркнув він Мацюцьці.

— Не «залазь», а — «будь ласка» треба казати! Й люб'язно посміхнутися. Це тобі не одморозок якийсь, а дама… та ще й наша колега, між іншим.

— Колега?! — вирячився Барабаш на Мацюцьку, розглядаючи її гожий писок і плямисту леопардячу шубу. — Оце?

— А ти думав! Таємний агент, до речі… — Я ввімкнув двигун і помалу рушив з місця. — А взагалі, зарубай на носі: з жінками треба бути галантним, — подавати їм руку, виходячи з авта, підносити запальничку, дарувать золоті речі…

— Та що ти мені лекції читаєш! — розгнівався Барабаш, порпаючись у кишені. — Блатний сильно, еге?

Я виїхав із воріт і, наддавши газу, притьмом погнав по шосе.

— Шеф, — сказав я, — доручив мені зайнятися твоїм вихованням! Щоб ти не горілку пив, а виконував завдання, поставлені перед тобою керівництвом… ясно?

— Я такий, що й сам кого хочеш виховаю… — буркнув Барабаш, дістаючи з кишені золотий портсигар. Тоді хитро подивився на мене. — Курнемо?

— Що там у тебе?

— План. Силенний, як сто чортів… аж Київ видко, так вставляє!

Я подумав.

— Ну, давай! На бойову операцію їдемо, так що треба розслабитися…

Барабаш припалив біломорину й, заплющивши очі, зробив кілька затяжок. Тоді взяв запалений кінець у рота й став ковтати дим, який курівся з жарини.

— Пішов, пішов процес… — пробурмотів він, відкидаючись на сидінні. — Ох і бере, зараза!

— А мені? — поспитав я нетерпляче. Барабаш розплющив очі.

— Роззявляй хавало, ну!

Я відкрив рота, й Барабаш, нахилившись уперед, став здувати дим із цигарки просто мені в пельку. Анаша справді була така, як треба — за хвилю всеньке тіло зробилося легким, і мене пійняв такий захват, що захтілося буквально волати на всю горлянку.

— А їй дамо? — глянув Барабаш на Мацюцьку.

Я зиркнув на неї, почуваючи, як ейфорія охоплює мене все дужче й дужче.

— Ти, малеча… план курила?

— Бачила тільки. — Вона повагалася й, не стримавшись, зиркнула на цигарку. — Але…

— Та хай скуштує дитина! — блаженно посміхнувшись, вигукнув Барабаш. — Один раз можна!

— Хочеш? — поспитав я Мацюцьку.

— Ну… — почала було вона.

— Од одного разу наркоманом не станеш! — знову встряг Барабаш. — Одкривай хавало, не бійся… Один раз — не підарас!

Мацюцька роззявила свого маленького ротика, й Барабаш так дмухнув, що вона закашлялася.

— Ковтай дим, ковтай! — порадив я, наглядаючи за дорогою.

Мацюцька знову закашлялася.

— По колу! — тицьнув мені цигарку Барабаш.

Я потяг кілька разів, затримуючи дим у легенях, і віддав цигарку назад.

— Музон давай! — заревів через пару хвилин Барабаш.

— Музон! — підпряглася й Мацюцька своїм тоненьким голосочком.

— Взяло, еге? — поспитав я, натискаючи кнопку магнітофона.

В колонках загупала ритмічна мелодія. Не тямлячи себе від захвату, я притис педаль, і шосе буквально плигнуло наперестріч, а вітер застугонів, далі завив, а потім став ревіти в шибах, обтікаючи могутнє тіло всюдихода.

— Атлантік-сіті… наливай, наливай! — зарепетував позаду Барабаш, од повноти почуттів гупаючи кулаками по сидінню. Мацюцька й собі телесувалася, тупаючи ногами й вигукуючи щось нечленоподільне, пісня про Атлантік-сіті, де йшлося про те, що треба натискати на педаль, била по барабанних перетинках, і я теж горлав як навіжений, і тиснув на газ, аж врешті стрілка спідометра перевалила за двісті кілометрів, й авта, котрі йшли попереду, стали перелякано шарахатися з дороги, звільняючи нам лівий ряд. На задньому сидінні щось забулькало; я подивився в дзеркало й побачив, що Барабаш із Мацюцькою обіймаються й по черзі дудлять із великої квадратової пляшки з етикеткою віскі, а при цьому ще й цілуються. На брудершафт! — заревів Барабаш, вимахуючи пляшкою й ляпаючи пійлом по всенькій машині. За вічну дружбу! — відгукнулася Мацюцька й, підстрибуючи, стала махати своїм шарфиком. Я збавив газу. Наближалося місто, й попереду вже видніла шкляна будка міліцейського поста. Барабаш роззявив рота й, стукаючи себе кулаками по черепу, завзято акомпанував мелодії, котра билася в динаміках. Резонанс був просто-таки разючий, і виходило, як на ксилофоні. Мацюцька гуцала на сидінні, підстрибуючи мов коза, й верещала на всю горлянку, — аж врешті я обернувся й посварився на них кулаком.

— Гей, обревки… охолоньте! Ще мєнти спинять, то буде клопіт… чули?

— По фіг нам усі мєнти! — заревів Барабаш.

— Перемочимо, на хрін! — завищала Мацюцька, войовниче вимахуючи пляшкою.

Барабаш згріб її своїми здоровецькими лапами й притис до грудей.

— Ось вона, бойова подруга! — розчулено вигукнув він, цілуючи Мацюцьку в її в'язану шапочку. — Ось хто буде прикривати нас вогнем у вуличних перестрілках і перев'язувати рани! Стріляти вмієш?

— Вмію! — заверещала Мацюцька, гуцаючи на сидінні.

— Гранати кидать умієш?

— Я все вмію, блін! — Мацюцька плигнула на Барабаша й, здавивши його ліктем за горло, повалила на сидіння. Обоє попадали на підлогу й стали борюкатись, як ведмеді. Я повагом поминув міліціянтів, котрі стояли коло узбіччя з палицями в руках, і став спускатися в діл. Надворі вже смеркло. Вулиця була геть захаращена машинами. Пролітав дрібний сніг, і на тлі зимового вечора, мов жарини, спалахували габаритні ліхтарі.

— Ага, — вовтузилася на задньому сидінні Мацюцька, — здаєшся? — Чутно було, як Барабаш застогнав. — Лежати, обревку! Не рухатися!

— Та здаюся, здаюся… — озвався нарешті Барабаш.

— Ти в мене так не відбудешся! Я поборола тебе… а тепер — зґвалтую! Второпав?

— Ну! — з готовністю сказав Барабаш.

— Ось зараз я тебе буду ґвалтувати…

Я глянув у дзеркало й побачив, що вона сіла на Барабаша верхи й уже розстібає йому джинси.

— Агенте Мацюцько! — гаркнув я не своїм голосом.

— Я!

— Відставити порнографію! Привести себе до ладу!

— Слухаюсь!

Барабаш невдоволено заворушився.

— Ну, чого ти, справді… — сказав він, піднімаючи голову. — Завжди ти лізеш не в своє діло!

— Мовчати! — гаркнув я на нього. — Поживитися захтів на дурняк, еге? Дитина обкурилася, а він і радий!

— Ну, вона ж повнолітня… — не здавався Барабаш. — Як співають оті хлопці: «И целуй меня везде, восемнадцать мне уже!»

Я пригальмував коло хідника. Попереду світився вхід у метро.

— Маленьким дівчаткам, — суворо сказав я Мацюцьці, — пора вчить уроки! А потім у люльку — і спати! Це перше. Друге: куди ходить твоя Леся поза роботою?

— Як це куди?

— Ну, дозвілля вона де проводить, — в саунах, косметичних салонах, дискотеках… га?

Мацюцька застебнула шубу й, узявшись обома руками, глибше натягла шапочку на голову.

— Вона ходить в масажний салон… «Парадиз» називається! Масаж там, кажуть, лише для заможних жінок…

— «Па… парадиз»?! — перепитав Барабаш. Тоді неймовірно глянув на мене. — Так це ж Мандели фірма!

— Ти впевнений?

— Та вже ж!

Я перевів погляд на Мацюцьку.

— Агенте Мацюцько!

— Я!

— Можете бути вільні. Як прийдете додому, прийміть дві таблетки від голови й лягайте спати. На випадок чого, телефонуйте мені на мобільний. Завдання зрозуміле?

— Так точно! — відрапортувала вона.

Леопарденя натуральне, подумав я, наглядаючи, як її плямиста шубка зникає в чорній пащі метра.

— Ти… обревку! — обернувсь я до Барабаша.

— Що?

— З неграми давно воював?

Барабаш сів і, взявши пляшку, потяг кілька добрячих ковтків.

— Місяць тому! — сказав він, облизуючись. — Під чаркою був, а вони попалися на дорозі… Це в Гарлемі було.

— Де той Гарлем?

— А на хріна він тобі здався?

Я сказав. Барабаш покрутив головою й знову хильнув із пляшки.

— Ох, не радив би я туди потикатися… Ці блеки всі мають досвід бойових дій, так що зброєю їх не злякати!

Я здивовано вирячився на нього.

— А ми що, лохи проти них? Ну ти даєш! Ми з тобою хто такі, га?

— Ми — два взводи спецназу! — гаркнув Барабаш. — Я — один взвод…

— … а я, — сказав я, рушаючи з місця, — другий! Так що нічого сумніватися… вперед — і з піснями!

Багатоповерхові кам'яниці світилися жовтими квадратиками вікон. Вже геть смеркло, й оддалі здавалося, що ці нагромадження світляних плям висять у темряві, наче разки бурштинового намиста.

— Отут вони й живуть, в общагах… — сказав Барабаш, простуючи за мною через вигін. — Переважно нелегали… Грошей вистачило добратися до України, а далі — хріна!

— Та їм, напевне, і тут незлецьки ведеться… — буркнув я, спотикаючись об арматурину, яка стирчала із землі.

— А ще б пак! Ці блеки качаються в нас, мов коти в сметані: общаги ними окуповані геть, базар тутешній вони контролюють, та й по вулиці хріна зайвий раз пройдеш… І навіть кафе у них тут своє, в підвалі! Хазяїн теж із блеків, щоправда, з громадянством.

— Чим же вони промишляють?

— А хто чим… Наркотою, в основному. — Барабаш озирнувся. — Добре, що ми авто кинули на стоянці — тут його вмент розібрали б на гвинтики…

Ми обійшли кам'яницю й потрапили у вузьку стягу жовтого світла, котре падало з відчинених дверей. Біля гуртожитку стояв новенький лискучий форд-таурус, а на ґанку про щось джеркотіло троє муринів. Угледівши нас, один з них спустився по східцях і пішов назустріч.

— Что ходить этот стрит? — поспитався він, міряючи нас очима.

Барабаш грізно скорчив свою звірячу мармизу.

— Твой стрит, что ли? Ходить нельзя, да?

Негр усе розглядав нас, і його лице ставало похмурим.

— Твой что надо? — уперто повторив він. — Зачем ходил туда-сюда, э?

Я дико посміхнувся.

— Мой драгс покупать, да! Голова, — я постукав себе кісточками пальців по черепу, — мало-мало работай, да! Драгс курил, голова много пахал… слышь, да?

— Какой драгс?

— Да план хотя бы! — устряв Барабаш. — Сил нету, слышь, браток…

— Выручай, короче! — підсумував я.

— Драгс. — про щось міркуючи, повторив цей мурин. Потім глянув мені у вічі своїми блискучими очима. — Здесь ждать! Никуда не ходить.

Ми відійшли вбік і запалили.

— В Анголі, — сказав Барабаш, сплюнувши на асфальт, — я цих блеків перемочив… у-у! От баби в них нічого… тільки смердять здорово! Бувало, зґвалтуєш її, а тоді стропорізом по горлянці — шварк!

— У полоні мені доводилося бачити бійців із «Чорних пантер»… ну, штатівських блеків! — докинув я. — Ото вже звірюки були — по два метри заввиш, накачані, морди як у бульдогів…

— Такі, як оце до нас ідуть?

Я озирнувся. З ґанку спускався наркоділер, а за ним — двоє лілово-чорних муринів з такими грубелецькими шияками, що на них сорокову арматуру можна було гнути.

— Твой мани-мани есть? — поспитався наркоділер, спиняючись перед нами.

— Ну! — потвердив Барабаш.

— Мне давал сюда быстро!

— Сколько?

Лілово-чорний мурин простяг долоню.

— Твой голова нет? Все мани моя давал, потом на хрен ходил быстро-быстро!

Барабаш похитав головою, а потім зненацька плигнув уперед і вгатив мурина по гомілці носаком; одночасно він захопив простягнуту руку, крутонув зап'ястя назовні, й коли мурин зігнувся удвоє, гупнув ногою в живіт. В той же самісінький мент я розвернувся на лівій нозі й, хекнувши, садонув другого негра п'ятою в скроню; він устиг пригнутися й, коли удар ковзнув по маківці, випростався й атакував мене блискавичним сокуто гері; я впіймав ступню на льоту, щосили рвонув угору й, поваливши його на землю, загилив по яйцях.

— От же ж свинота! — сказав Барабаш, обтрушуючи долоні. — Всі гроші їм давай, чув? А рожна вам, скоти безрогі!

— Ці наче готові? — поспитав я, розглядаючи муринів, які валялися долі.

— Готові обоє… хвилин з десять будуть валятися! Больовий шок — це тобі не банани в сметані… — Барабаш стусонув наркоділера носаком. — А ця скотина хтіла вшитися, уявляєш? Я її як зацідив по черепку!…

Я згріб негра за комір і поставив на ноги.

— Драгс бери — убивай не нада! — хутко заговорив мурин, озираючись довкруги. — Блек бедный, работа нету, кушать хочет.

— Да на хрена твои драгс кому нужны! — гаркнув я, струсонувши його мов грушу. Тоді добув з кишені фоторобот. — Эта блек знаешь?

Негр подивився в бік гуртожитку. Його лице, котре спочатку зробилося брудно-сіре од переляку, вже набуло своєї нормальної барви.

— Ти… обревку! — переходячи на вкраїнську, озвався Барабаш. — Говори, бо заріжемо! І не чекай, що тебе виручатимуть, — з общаги нас не видно!

— Моя не знай. Моя блек мало-мало знай. Моя драгс продавать — хахол покупать. Моя бизнес делать, да!

— А хто знає? Мурин подумав.

— Наш кафе блек есть. Голова, он большой! — Він показав руками, який розумний той негр. — Эта блек много-много знай! Он Африка коммунист быть, плантация большой иметь. Этот плантация восемь тысяч работал. колхозник, э? Короче, раб восемь тысяч. А потом революция ка-а-ак пришел.

— Революція, — кивнув я задоволено, — діло не ледаче! Ану веди нас до цього комуняки!..

— Вперед, гицлю… залізними легіонами! — сказав Барабаш, стусаючи його в шию. — Тільки ж дивися мені — не подумай тікати… бо як зловимо, то так не відбудешся — будемо ґвалтувати, поки кричати не перестанеш, а тоді заріжемо! Ножакою шварк по горлянці — й суши лапті! — Барабаш висолопив язика й похилив голову набік, показуючи, як це воно буде. — В цьому ділі я спец, так що начувайся!

Ми пройшли попід будинком яких сто метрів, і негр показав на східці, які провадили в підвал.

— Не пальцем тицяй, — гаркнув я, турнувши його вперед, — а веди, втямив?

— Що, — спитав Барабаш, грізно скорчивши свою звірячу мармизу, — не врубається, бугаїна? Так зараз факінг будемо робити! Фак-фак цумахен — і всі діла!

Негр поволі став спускатися в підвал. Внизу горіла жовта лампочка. Чутно було, як з кафе долинає гучна музика й регіт. Тримаючи мурина за комір, я дістав з наплічної кобури парабелума й, розстебнувши шкірянку, застромив його за пояс.

— План курять, обревки! — сказав Барабаш, принюхавшись.

— Угу… — буркнув я, принюхуючись і собі. Тоді спустився з останньої сходинки й пхнув мурина до дверей. — Пішов!

Він конвульсивно вдихнув повітря й, чимдуж шарпонувши за клямку, розчахнув ті двері навстежень.

Ну, то була й картина! Уявіть собі підвал, сяк-так переобладнаний під кафе, а в ньому — всуціль одні мурини, причому найрізноманітніших барв, од бузково-синьої до чорної мов смола. Над столиками плавали сувої тютюнового диму; тяжкий пульсуючий реп гупав у колонках, розвішаних під стелею, й усе це збіговисько з його репетом, димом і темними фізіономіями схоже було на якусь диявольську тусовку.

— Добрий вечір, хлібороби! — ревонув Барабаш.

— Хело, блеки! — гаркнув я на всю горлянку — й так потурив свого бранця в карк, що той сторчголов пролетів через усенький підвал, перевертаючи столики й збиваючи із ніг кожного, хто траплявся на дорозі.

Музика урвалася, й у кафе запала тиша. Потім зала зненацька заворушилася — з десяток чорних фігур піднялося з-за столиків і кинулося до нас, понагинавши голови, мов бугаї.

— Команда була: сидіть! — знову ревонув Барабаш, високо піднімаючи руку.

Я глянув на нього, й у мене щелепа відвисла: цей обревок тримав гранату, й із неї навіть кільце було висмикнуто!

— Хто не втямив команду? — обізвавсь я й собі. Тоді відкинув полу шкірянки й витяг із-за пояса парабелум. — Блатні, еге?

Мурини позадкували. Усі вони були на війні, і їм добре було відомо, що воно таке — граната! Та й мордяки наші красномовно свідчили, що ми не завагаємося скористатися цією штукою ані на мент… Держачи парабелум стволом догори, я роззирнувся навкіл і, загледівши бармена, поманив його пальцем до себе.

— Моя пуза гуляй, — сказав я йому. — Кай-кай сюда, быстро!

— Чего? — не втямив бармен. Це був звичайнісінький білий хлопчина, й на його лиці видно було переляк — вочевидь, він добре знав, що таке одморозки.

— Твоя с мозгами не дружит, э? — Я штурхонув його стволом у писок. — Огненный вода принес, в темпе… и закусь! Жареный слон есть?

— Н-нету! — спантеличено пробурмотів бармен.

— Фаршированный крокодил есть?

— Н-нету!

— Обезьяньи мозги есть? — Н-н… да откуда же!

— Дак шо це у вас тут за хріновина, бляха! — заревів я, вимахуючи парабелумом. — Шо це за негритянська кухня, матері її ковінька, — ні мавпів, ні крокодилів… куди ж ми оце з братаном потрапили, га?

— Перемочити їх, на хрін! — рішуче сказав Барабаш, виважуючи в руці гранату.

— Давай бухло сюди! — я видер з рук у бармена дві пляшки джину й, відкоркувавши одну, хильнув просто з шийки.

— Ну як… нічого? — поспитався Барабаш. Я облизнувся.

— Перший клас! Для себе тримали, гади… — я повернувся до дверей і подав пляшку Барабашеві. — Ану ковтни!

Той роззявив свого здоровецького рота, застромив туди пляшку мало не до половини й задер голову. В горлянці забулькало, мов у трубі.

— Ні… це справжній джин! — сказав він, опускаючи пляшку, в котрій зосталася насилу половина питва. — То що, будемо цих блеків мочити?

Я відібрав у нього пляшку й, ще хильнувши, грізно подивився на муринів.

— Блеки! — натхненно виголосив я, піднімаючи догори фоторобот. — Который этот нигер знать, — моя быстро сказать. Ваша сказать — наша быстро-быстро на хрен уходить!

— А хто скаже, тому за це нічого не зробимо! — пообіцяв Барабаш.

Мурини загомоніли. Наркоділер, який сидів на долівці під стіною, завовтузився й, нахилившись до гладкого сивого негра, щось почав хутко джеркотіти.

— Ну? — поспитав я за кілька хвилин. У підвалі мовчали.

— Наш не знай эта человек! — нарешті озвався гладкий мурин.

Ми з Барабашем перезирнулися.

— Може, брешете? — поспитав я.

— Мой правда говорить! — поважно мовив сивий негр, упираючись долонями в стіл.

— А якщо гранату кинути? — глянув на мене Барабаш.

— Хріна… це не допоможе! — Я пошукав у кишені й добув картку, де було зображено талісман у вигляді трьох переплетених гадюк. — Смотреть сюда, блеки! Кто знает этот хуйня-муйня?

Негри знову загалалакали між собою.

— Наша не знай… — озвався гладун за хвилину. Його лице набрало погрозливого виразу. — Все говорить: ваша уходить отсюда! Ваша плохой человек — лучше уходить, да?

— А може, все-таки гранату кинемо? — з надією глянув на мене Барабаш.

З-поміж кучерявих голів піднялася чиясь рука.

— Мало-мало будем посмотреть?

— Иди сюда! — скомандував я суворо. — Иди, иди… не бойся, блек!

Височенний кощавий мурин поволі пройшов між столиками й, недовірливо косуючи на Барабаша, узяв картку. Скількись часу він розглядав її, потім покрутив головою.

— Этот вещь — плохой вещь! — сказав він нарешті. — Твоя человек плохой — этот хуйня-муйня совсем плохой!

— Дальше? — сказав я, насторожуючись.

— Африка такой страна есть — Намбабвия. Этот страна есть много-много большой джунгли. Джунгли жить народ, н'тлубу. Все н'тлубу плохой человек, нехороший.

— Не поняв? — здивовано зиркнув на нього Барабаш. — Чим це вони хрінові?

— Твой голова плохо! — з гідністю сказав йому негр. — Н'тлубу носить этот хуйня-муйня. Белый, он плохо делать — н'тлубу, он белый делать очень плохо. Белый ходить — потом умирать. Твоя понимать?

— Намбабвія… — повторив я замислено. — Н'тлубу!

— Ваша уходить! — нагадав мені гладкий мурин.

— А може, рубонемо із двох стволів, щоб і стіни були в крові? — благально подивився на мене Барабаш.

Я застромив парабелума за пояс.

— Нигер, — сказав я, — он человек… Тьху, добалакався! Негри — теж люди. Так що забирайся звідси на хрін зі своєю гранатою… втямив, обревку?

Барабаш позадкував до дверей.

— Дружба — фройндшафт! — помахав він гранатою муринам, котрі з жахом стежили за кожним його порухом. — Венсеремос! Москва — Пекін, єднаються народи! Короче, хінді-русі — пхай-пхай… поняли, блеки, чи ні?

— Линяємо! — скомандував я, відчиняючи двері. Барабаш розмахнувся й пожбурив гранату між столики.

Ми кулею вискочили з кафе, і з розчахнутих дверей в обличчя вдарив крижаний вітер.

— За мною — бігом! — скомандував я, звертаючи в прохід між гуртожитками.

Скількись часу ми гнали через вигін, сапаючи й хекаючи мов пси, аж біля автостради Барабаш зупинився й утер чоло.

— Оддихни… на тобі лиця немає! — Він зненацька зареготав. — Ото, мабуть, полякалися блеки. Либонь, там у всі діри полізли ховатися, коли ця штука покотилася під ногами!

— Щось вибуху не чутно… — сказав я, прислухаючись. Барабаш зачудовано вивалив на мене свої балухаті очі.

— А чого це йому, в хріна, бути!

— Не втямив?

— Так це ж макет! Це я на базарі купив… де ото іграшки для діток продаються! Второпав, еге?

Скількись часу я мовчки дивився на нього, а потім сплюнув.

— Ну, ти своєю смертю не помреш! Отаке устругнути…

— А вони там репетують од жаху, а вони на стіни деруться! — задоволено сказав Барабаш. — Ну, та з цими блеками інакше й не можна — пістолети в них і свої єсть, а от граната з висмикнутим кільцем їх одна й спинила…

— Та вже ж, — буркнув я, — стрельни, то важіль вискочить — і всім гаплик… Скажу шефові, щоб тобі премію виписав за винахідливість!

— Ой, — крутнув головою Барабаш, — боюся, що, крім киздюлів, мені він нічого не випише!

Над автострадою горіли оранжеві ліхтарі. Ми попростували хідником, потім звернули ліворуч і, спустившись у діл, вийшли до стоянки.

— Добре погуляли! — сказав Барабаш, відчиняючи дверцята й залазячи на переднє сидіння. — Далі що?

Я сів за кермо й махнув сторожеві, щоб відчиняв браму.

— Так ти кажеш, отой салон Мандела тримає? — поспитав я, виїжджаючи на шосе.

— Хрест по пузі вибриком! — забожився Барабаш. — А що?

— Масаж любиш?

— Ого!

— Значить, гаття до неї!

В глибині скверика стояла ошатна кам'яниця о два поверхи. «Парадиз» — горіло на ній неоновими літерами.

— Ні хріна собі! — вигукнув Барабаш.

— Люди вгору йдуть… не те, що ми з тобою! — сказав я. — Цікаво тільки, де вони гроші беруть на це, от що!

Барабаш загилив ногою шкляні двері, й вони аж задвигтіли. За шибою вигулькнув симпатичний писочок.

— Ви записувалися? — поспитало юне створіння, пропускаючи нас досередини.

— Ми? — перепитав я, розглядаючи це диво з ніг до голови. — Ти що, лялю, з глузду з'їхала?

— У нас тільки по запису!

— А ти хто така? — суворо запитав Барабаш.

— Офіс-менеджер. А ви…

— Верховна Рада! — обірвав її Барабаш. — Комісія по боротьбі з українською мовою. Чого вивіска написана іноземним словом? Штрахву захтіли, еге? Так ми зараз випишемо!

— Коротше, лялю, — сказав я, по-батьківському ляскаючи її нижче спини, — гукай сюди хазяйку — й пошвидше, втямила?

Ззаду майнула якась тінь. Барабаш розвернувся й, хекнувши, фахово гупнув під дихало здоровезного охоронця, котрий вислизнув із якогось підсобного приміщення. Той роззявив рота й, махнувши руками, гепнув додолу.

— Ще охорона є? — поспитав я в дівчини.

— Ні… це один. — Її били дрижаки. — Більш не брали. Він… надійний.

— Надійний! — сказав Барабаш, нахиляючись над охоронцем. Тоді поторкав картку з фото, котра висіла на грудях. — Таких надійних знаєш, де я бачив… коло параші!

— Господа, господа… успокойтесь! — З дверей у глибині холу вибігла пухкенька жіночка. — У вас какие-то проблемы? Сейчас наши девочки все решат!

На звірячій мармизі Барабаша розквітла посмішка.

— О-о, — сказав він, розкриваючи обійми, — кого я бачу! Мандело… це ти чи твоя тінь?

— Здрастуй, — сказав я, й собі посміхаючись, — бойова подруго!

Мандела перемінилася на лиці.

— Тихше!.. — просичала вона. Тоді глипнула на те дівча, котре стояло ні живе ні мертве. — Оксанко, ми в зеленому покої… приготуй нам усе по першому класу! Й приведи до тями цього дурня, коли він ще живий!

З дверей виглянула ще одна жінка. Вона була в строгому діловому костюмі, а зачіска тягла, мабуть, чи не на сто доларів.

— Глянь, — сказав я, штурхаючи Барабаша в спину, — й Толкунова тут!

— Ну-ну, — затурбувалася Мандела, підштовхуючи нас до тих дверей, — ходімо! Поговоримо, вип'ємо… щоб усе було, як в людей! А в приймальні немає чого стовбичити…

Ми зайшли до затишного покою, оббитого зеленим плюшем. Кругом були пуфи, оттоманки та інші еротичні меблі.

— Ти можеш притримати свого дурного язика?! — обернулася Мандела до Барабаша. — Скажи іще раз Мандела — я тобі очі повидираю, одморозку!

— А я тобі, — наблизилася до мене Толкунова, — яйця одірву, якщо ти обізвеш мене тою кличкою! Тут культурна фірма, втямив?

Я посміхнувся. Мандела й Толкунова — це були професійні клички цих дівчат, коли вони працювали повіями на виклик, а ми з Барабашем були їхніми охоронцями від фірми «Тартар». Все це діялося ще на початку нашої кар'єри, й тому ці спогади викликали в нас особливі сантименти.

— Не будем, не будем! — замахав руками Барабаш. — Хіба ж ми що… ми — нічого!

— Простіть уже нас, падлюк! — сказав я й собі. — Ми — люди грубі, а що вже прості…

— … то як двері! — підтримав мене Барабаш. — От я, наприклад, — скінчив вісім класів, а тоді коровів пас у колгоспі! Ну, що ти з мене візьмеш, га?

— Та певно… крім аналізів, — нічогісінько! — з погордою кивнула Мандела.

— Але ж однак треба поводити себе культурно! — не могла заспокоїтися Толкунова. — До культури ж треба привчатися!

— Бачу, бачу… — сказав я, походжаючи тим покоєм. — Культура аж пре: євроремонт і усе інше… А грошики ж звідки?

Двері відчинилися, й увійшла Оксанка. Вона з острахом глянула на нас із Барабашем і стала розставляти на столику всякі закуски.

— Це ваша секретутка? — поспитав Барабаш.

— Заткни писок! — порадила йому Мандела. — Й дивися в інший бік, ясно?

— Ото зґвалтувати б, — а тоді зарізати! — облизнувся Барабаш, окидаючи Оксанку ласим оком.

— Або спочатку зарізати… а тоді вже зґвалтувати! — докинув я.

Оксанка стала білою, ніби вапно.

— Ви обоє, бачу, нітрохи не змінилися! — посміхнулася Мандела. — Як не було клепки в голові, — так і досі немає!

— А де ж вона візьметься, в дідьчої мами?! — вирячився на неї Барабаш. — Ти що, дурна? Нема розуму змалку, — то не буде й до останку!

— На голові гречка цвіте, — а в голові й на зяб не орано! — підтримав я його.

Оксанка порозставляла на столику закуски й чкурнула геть, — аж смуга за нею лягла.

— Теж лесбіянка? — поспитавсь я, дивлячись їй услід.

— Ти, — сказала Толкунова, показуючи на черевату пляшку з коньяком, — у голову хочеш, еге? Не чіпай дитину!

— Вона ще дівчинка, втямив? — сказала Мандела. — Нецілована!

— Втім, жарти набік… — підсумував Барабаш. — Наливай, чи що?

Толкунова наповнила келишки.

— За вічну любов! — проголосив Барабаш.

— Знущайся, знущайся… — сказала Мандела, культурно відпиваючи ковток.

— А як це ви нас розшукали, га? — невдоволено поспитала Толкунова.

Я ковтнув зі свого келишка й посмакував.

— Та, — сказав я, — донесли нам, що тут роблять масаж… Я й кажу Барабашеві: а давай-но зайдем, га? Може, й нам зроблять!

— Але грошей у нас нема! — швидко сказав Барабаш. Мандела й Толкунова перезирнулися.

— Ну, — сказала Мандела, — якщо тільки в цім проблема… За цим діло не стане! В нас масаж — по першому класу!

—І, либонь, не тільки масаж?

— Звичайно. — Мандела посміхнулася. — Але все дуже культурно. Дівчатка не старші двадцяти років. І всі перемагали на конкурсах краси. Ми їх там і вишукуємо!

— Н-ну! — покрутив головою Барабаш. Я закинув ногу за ногу.

— Все це добре, киці мої солодкі, — сказав я, — але де ж ви грошей взяли на таке діло! Поділіться досвідом, га?

— Та який досвід! — махнула рукою Мандела. — Пощастило мені: вийшла заміж за іноземця…

— Шведа? — уточнив Барабаш.

— А ти звідки знаєш? — здивовано глянула на нього Мандела.

— Ми, — скорчив поважну гримасу Барабаш, — усе знаємо! Робота в нас така.

— Бреши, бреши!.. — недовірливо посміхнулася Мандела. — Вгадав, еге? Одне слово, вийшла я заміж… а тоді розлучилася! Ну, й одсудила половину маєтку. В шведа тільки в банку лежало вісімсот тисяч доларів, — не рахуючи цінних паперів!

Я крутнув головою. Проститутко ти, проститутко, подумалося мені.

— Просцітутка ти, просцітутка… — докірливо сказав Барабаш. — Була ти просцітуткою — просцітуткою ти й зосталася. Отак людину обдерти, га!

— А що, — вигукнула Толкунова, — на панелі загнутись, еге? Вони там у Європі позажиралися… ну, як свині, не інакше! А наш народ гине.

— А ти знаєш, де зараз Чамбамбіна гроші заробляє? — поспитала Мандела.

— А де?

— На вокзалі, от де. Міньєт робить! Я похитав головою.

— Що за красуня була! Яке личко, які брови…

— Які вуста! — іронічно докинув Барабаш.

—І вуста теж! А як вона любила оту пісеньку… навіть в ліжку наспівувала: «Чам-бам-біна в ссорі»…

— От і нас те саме чекало… якби вчасно не зорієнтувалися! — сказала Толкунова. — Сам знаєш, як воно в незалежній Україні: як у другого не видереш, то сам не матимеш!

Мандела знову наповнила келишки.

— Давайте, — сказала вона, — за вас, хлопці! Щоб діти грому не боялись…

— … і хрін до старості стояв! — докинула Толкунова.

— Одне слово, за гуманність і лібералізм! — підсумував я. Ми випили.

—І як же справи йдуть? — поцікавився Барабаш.

— О-о, перший клас! Я — директор, Свєта, — Мандела показала на Толкунову, — заступник! Масаж усіх видів. Удень традиційний, увечері… гм… специфічний.

— Ти такі слова повивчала! — жахнувсь я.

— А ти думав! Я в Швеції коледжа скінчила… по психології. Тому в нас фірма дуже культурна. До нас народні депутати ходять, міністри… а одного разу візита наніс навіть спікер!

— Хотів, гад, Оксанку вжарити! — обурено сказала Толкунова.

—І що ж? — поцікавивсь я.

— Хріна йому! — Толкунова зробила недвозначний жест.

— Оксанка — це наш талісман, — пояснила Мандела.

— Бреши, бреши… — сказав Барабаш. — Певне, хочете лесбіянкою зробити… щоб третьою була, еге?

— А чого, — сказав я, — воно й римується. Оксанка — лесбіянка!

Толкунова виважила в руці пляшку з коньяком.

— В голову дати? — коротко поспитала вона.

— Все, все! — поспішно сказав я. — Мовчу. Німий як могила!

— Ото в ній ти й опинишся, коли нявкнеш бодай одне горбате слово!

— Ша… ша! — встряла Мандела. — Май совість, Свєтко… хлопці в гості прийшли, а ти їх зразу ж у голову!

— Це жарти, — сказав Барабаш, відсовуючись до стіни. — Смішки-висмішки, розумієш?

— Ну, — сказала Мандела, — смішки смішками, а діло стоїть… Ви чогось же ж сюди прийшли, га?

Я кивнув.

— Ми в справі. Треба з тобою побалакати… але наодинці!

— Барабаш почекає, — вирішила Мандела. — Свєто, знайди йому дівчину, й нехай бавиться! А ми з тобою займемся масажем. Ти ж хотів еротичний масаж?

— Та я, власне…

— Ходім, ходім! — сказала вона, тягнучи мене за собою. — Такого тобі ніхто не зробить!..

Ми піднялися нагору й увійшли до затишного кабінетику. Він був обшитий панелями з мореного дуба, на стінах висіли картини з непристойними зображеннями. Посередині покою стояло щось таке, як тапчан, але на високих ніжках.

— Роздягайся. — коротко звеліла Мандела.

— Як це?..

— Ти ж на масаж прийшов? — Вона зняла з вішалки білий халат і стала одягатися. — Значить, роздягайся догола… а як же ж іще?

Я почув себе ніяково.

— А якщо я стісняюся?

— Розкажи своїй бабуні! — пирхнула вона. — Стісняється він… а хто нас із Чамбамбіною взував у парку, га?

— Справді, — сказав я, знімаючи светра, — що було, то таки було! Але ж і морозяка стояв тоді…

— Ще б пак! — сказала Мандела, дістаючи з настінної шафки якісь слоїки, пляшечки, пудельця. — В мене й шкура пооблазила — на животі й на колінах. А Чамбамбіна, бідолашка, заробила простуду робочого органу…

— Так мороз же ж був — градусів за тридцять!

— А нам захотілося… ну, хоч вогню приклади! От молодість, га! На мені була ото така норкова шуба, так ти її кинув на сніг — і погнали! Десята вечора, в повітрі іскри скачуть од холоду… а тут груповий секс, аж дим горою! Я зняв труси й жбурнув їх у куток.

— Ну?

— Лягай на тапчан, — сказала Мандела. — Ницьма.

— О, — похопивсь я, вкладаючись донизу лицем, — мені ж треба зняти з тебе допит!

— Потім, потім!.. — неуважно сказала Мандела, розглядаючи мене з ніг до голови. — Ну, ти й бугай! М'язи так само качаєш?

— Десять годин на тиждень. На більше нема часу.

— А це що за шрам? О, й ще один!

— Робота в нас така… Отой, що під пахвою, в Боснії заробив — снайпер шарахнув із даху! Ще б пару сантиметрів — і гаплик…

— Розслабся, — сказала Мандела, проводячи долонькою по спині. — Заплющ очі… так, наче ти спиш, зрозумів?

Її вправні пальчики пробігли по хребту, легенько поколюючи нігтями. Потім зупинилися на боках, погладжуючи їх плавними пестливими рухами, лагідно проникли під живіт й знову повернулися нагору, натискуючи якість точки біля шиї, відтак побігли швидше й швидше, тепер вона колола мене якимись дерев'яними голками, які держала по одній в кожній руці, і темп цей наростав і наростав, аж я відчув, що спина моя горить сотнями шпарких пульсуючих вогнів, але вона не спинялася, голки мигтіли в її руках, штрикаючи глибше й глибше, проникаючи в самісіньке єство, аж щось неначе електричний струм пробігло мені по хребту, піднімаючись дедалі вище…

… й вибухнуло під черепом, як згусток живого сліпучо-білого вогню, й я скрикнув, підхоплюючись на ліктях, тому що це було щось таке, як біль, тільки несло в собі якусь досі незвідану розкіш і такий екстаз, що крику свого я не почув, — лише червоні плями пливли й пливли увіччю, щезаючи з поля зору.

— Кричиш? — поспиталася Мандела, і її голос долинув до мене, мов би з далекої далини. — Ще не так будеш кричати… от перевернись на спину!

Я заборсався, перевертаючись горізнач. Серце гамселило, як навіжене; м'язи дилькотіли й були, мов холодець; уколи дерев'яними штрикавками, певне, ввімкнули якийсь механізм, бо по хребту через рівні проміжки часу протікали гострі діткливі імпульси. Я підняв очі вгору — й просто на стелі побачив картину в золоченій рамі: гола дівчина лежить горілиць на білому простиралі, цнотливо прикриваючи долонькою свою розкішницю.

— Хай йому всячина! — видихнув я.

— А, — сказала Мандела, — побачив! Це Тіціан… чи той чорт, як на нього… Рафаель! Для клієнтів спеціально повісили…

Я закусив уста, намагаючись погамувати збудження.

— Послухай-но, лялю…

— Ну? — поспитала вона, відкриваючи якийсь зі слоїчків.

— Лесі ти теж масаж робила?

— Якій Лесі?

— А тій… із жіночого товариства!

— А ти звідки знаєш?

— Я ж детектив, а не хрін собачий… Робила?

— Звичайно. — Мандела зачерпнула кінчиками пальців крем зі слоїчка. — Ти щось од неї хочеш?

— Давно вона до вас ходить?

— Десь із рік… а то й більше! Останнім часом її щось, правда, не видно…

— Виходить, ти її добре знаєш?

— Ну звісно! — Її голос був спокійний. — Розслабся… й ні про що не питай!

Її м'які долоні ковзнули по животу, кружними рухами розмазуючи крем з якимсь гострим трав'яним запахом, спочатку ніжно й лагідно, а потім дужче й дужче, добираючись до глибоко розташованих м'язів, по тому ковзнули вгору, й запах тропіків, мускусу й екзотичного зілля просто-таки забив мені подих, тепер вона розминала грудні мускули, тверді й грубі, мов дубові дошки, а відтак знову метнулася вниз, захоплюючи кінчиками пальців м'язи живота; всеньке тіло шарілося од того крему, воно зробилося цегельно-рудої барви, я крутив головою, намагаючись опанувати свій навіжений організм, котрий неначе б із цепу зірвався, однак руки її ковзнули ще нижче — й зімкнулися довкола моєї плоті, яка стала диба, мов схарапуджений кінь.

Я скрикнув, і тіло незалежно від моєї волі вигнулося дугою, спираючись лише на потилицю й п'яти.

Дві бамбукові голки одночасно вп'ялися в шию; якась чорна тінь накрила мою свідомість, і я прийшов до тями, в однісінький мент перемістившись із площини екстазу в дуже спокійну місцину.

— Отямився? — поспиталась Мандела, пораючись коло свого приладдя.

— Ну… — сказав я. — Що ти зробила?

— Зупинила оргазм. Елементарний трюк… якщо знаєш, як це зробити!

Я вслухався в свої відчуття. Пульс був нормальний.

— Для чого тобі ця Леся? — поспиталася Мандела.

— Для діла… для чого ж!

— Вона тобі чимсь насолила?

Я обернув голову й подивився на неї.

— Ти щось знаєш?

— Та звідки ж! Просто це така стервозна особа, що здатна будь-кого дістати… от я й подумала!

— Що ти можеш розповісти про неї? Мандела посміхнулася.

— А що ти хочеш знати?

— Геть усе!

— Ну, ти й хитрий! Це ж наша постійна клієнтка… як же ж так?

— А я твій давній друг!

— Гм… — сказала Мандела. Тоді насмішкувато зміряла мене очима. — Це вона тобі стільки синців наставила?

— Чому ти так думаєш?

— Ну, вона ж спортсменка… ще й дуже тренована!

— Та ти що?!

— А ти думав! У неї тіло, як з гуми… кожен м'яз відпрацьований, аж приємно розминати його!

— Ох, я її порозминав би…

—Їв би кіт сметану, та хто ж йому дасть! Що ще ти хочеш знати?

— Часто вона сюди ходила?

— Двічі на тиждень. В неї абонемент, зі скидкою…

— Як для постійної клієнтки?

— Авжеж. — Вона підійшла до мене й м'яким порухом змусила лягти на спину. — Сподобалося?

— Де ти цьому навчилася?

— В Швеції… де ж іще! Але такий масаж ми робимо не всім.

— Чому це?

— Серце може не витримати.

— Навіть так?

— А ти думав! Не всі ж такі бугаї. — Вона знову зачерпнула крему зі слоїчка. — Розслабся… Ще трохи — й ти побачиш небо в зірках!

Її м'які долоньки знову лягли мені на живіт й плавними кружними рухами стали підійматися вгору, дедалі нарощуючи темп, і що жвавішими ставали вони, то гучніше й тривожніше билося моє серце, а подих робився частішим, аж врешті вони сягнули шиї, легенько й обережно забігали коло потилиці, натискаючи якісь точки, а потім у них, наче за помахом чарівної палички, з'явилися бамбукові голки, й я відчув, як одна з них штрикнула мене у вухо…

… і з ніг до голови мене мов би обсипало приском, я сіпнувся й замотав головою, а голки знову торкнули вуха, тепер в іншому місці, й я насилу погамував крик, який ладен був зірватися з моїх вуст, але гострі дерев'яні шпички тепер танцювали безпересталь, торкаючи незнані потаємні точки, й за кожним разом у моєму тілі вибухали зачаєні спазматичні імпульси, котрі пронизували мене вогненними струмами, всеньке тіло звивалося, билося мов рибина, я відчував, що пливу, пливу в якійсь палючій субстанції…

…спочатку це були далекі гірські хребти, котрі синіли аж ген-ген на овиді, а відтак, ширшим і жорсткішим планом, — руда кам'яниста порепана земля, на котрій поріс колючий сухий чагарник, і тоскне завивання гарячого вітру, котре домінувало над усім, наче містичний крик демона, а потім, іще жорсткіше й реальніше, — чорний розтруб вогнемета, котрий видався таким великим, що сливе затуляв усю панораму; новий гарячий імпульс пекучою хвилею обілляв мене з голови до ніг й зазвучав у моїй свідомості, наче могутній тріумфальний акорд, і на цей-таки краєвид якимсь незбагненним робом наклалося інше видиво: білим-біла дівоча постать, котра лежить на простирадлі, прикриваючи долонею свою цноту, й видиво це росло й росло, аж я побачив його дуже чітко й напрочуд реально; й знову могутній акорд струсонув мене, сього разу встократ потужніше й агресивніше, — і я побачив її широким планом, цю шляхетну породисту первістку, побачив її перелякані очі полохливої звірини, почув запах її молодого й трохи їдкого поту, відчув, як пручаються її руки, впираючись мені в груди; а далі акорди залунали один за другим, це було зґвалтування, коли двоє тіл намагаються поконати одне одного, коли обличчя з гожими делікатними рисами одвертається геть, ховаючи покусані вуста, коли ноги стискаються в тугий замок, коли тверде коліно брутально й невідворотно розчахує їх, не звергаючи уваги на відчай, котрий метається в очах, коли трепетний живіт нарешті штовхає тебе, здіймаючись у спазматичному поштовху під твоїм тілом, а неподатливе, тверде й водночас дивовижно атласне лоно міліметр за міліметром починає здаватися могутнім поштовхам… нестерпний, сліпучо-білий вогонь знову вибухнув під моїм черепом, і я побачив обидві ці картини водночас — містичний колаж, в якому основним елементом був чорний розтруб вогнемета…

… з котрого раптовим рвійним поштовхом вихопилося полум'я. Воно вдарило коротким струменем, од котрого вмент спалахнув сухий колючий чагарник, і вітер відразу ж підхопив брудний сірий дим і, жбурнувши вгору, погнав його геть; але за першим струменем ударив другий, потім третій, і від кожного поштовху всього мене стрясав потужний екстатичний імпульс, котрий викручував моє тіло шпаркими вогненними струмами, які, підіймаючись від основи хребта, вибухали десь під черепною коробкою; імпульси частішали й частішали, аж зіллялися в усеохоплююче крещендо, в якому поволі стала згасати моя свідомість…

Здається, я прийшов до тями десь через п'ятнадцять хвилин.

— Ну, — поспиталася Мандела, — небо побачив?

— Ох ти ж і терористка! — сказав я, піднімаючись на ліктях. — Сексуальна маніячка… інакше й не скажеш!

— Полеж, — трохи насмішкувато сказала вона. — Відпочинь.

— Що це за масаж такий, цікаво?

Вона зняла свій халат і повісила на гачок.

— Активізація точок, які розташовані у вушній чашечці. Схоже буває, коли партнери кусають одне одного за вуха. Але я працюю з голками, які дають максимальний ефект…

— Спеціялістка! — буркнув я. — І скільки ж ти лупиш із клієнтів?

— Такий масаж дуже полюбляють жінки, — спокійно сказала вона. — Особливо дружини політиків. Сто—сто п'ятдесят доларів для них не сума.

— А зате кайфу скільки! — сказав я. — Та певне, хіба ж політик зугарний на що-небудь, крім патякання язиком!

— Якщо послухати їхніх дружин, то всі вони імпотенти! — махнула вона рукою. — Послухай, тобі справді потрібна ця Леся?

— Отак! — черконув я себе по горлу. — А що?

— Здається, я можу про неї дещо розповісти…

— Правда?

— Звичайно! Ось приймай душ — і поговоримо…

За десять хвилин ми сиділи в зеленому покої й пили каву.

— А Барабаш і досі грядку порає! — вражено сказала Мандела. — Уявляєш?

Я махнув рукою.

— Ти кажеш!.. Він завжди такий: як допадеться, то наче дурний до мила — не відпустить дівчину, поки та плакати не почне!

— Та ти що?! — не повірила Мандела.

— А ти забулася! Якось він Чамбамбіну дванадцять разів підряд узяв… По тому вона скаржилася мені, що почуває себе наче ослиця, на котрій всеньку ніч цеглу возили та ще й палицею поганяли!

— Послухай, так йому ж за тридцять уже…

— Ну, — сказав я, відпиваючи зі своєї філіжанки, — по-перше, як у народі мовиться, що з літ — то й з розуму! А подруге, як я завважив, з віком він стає в цьому ділі просто-таки ненаситний і, схоже, перетвориться врешті на сексуального маніяка!

— Послухай, — тихо сказала Мандела, — так ми ж йому Оленку дали! Вона дуже тямуща дівчинка й у ліжку справжнісінький акробат, але така вже ж тендітна…

— Нічого, — заспокоїв я її, — жінкам воно лише на користь! Давай-но краще поговоримо про справи.

— Про Лесю, чи що?

— Авжеж!

Мандела хитро подивилася на мене.

— Ти хочеш переспати з нею, еге?

— Кому що, а курці просо! — невдоволено сказав я. — Можеш ти облишити ці приколи, врешті-решт? Я на роботі, щоб ти знала, й хочу отримати від тебе інформацію. Хто вона така, ця Леся?

— Феміністка! — незворушно відказала Мандела.

— А це що за лихо таке?

— Феміністка, — трохи зверхньо почала Мандела, — це така жінка, яка ненавидить чоловіків. Формально ця ідеологія оформилася в міжнародний жіночий рух, який бореться за права жінок. Основною ознакою фемінізму можна вважати наявність так званих гендерних досліджень. Ото якщо жінки створюють якийсь інститут гендерних студій або видають книжку, де в назві є слово «гендер» або «тендерний» — це і є фемінізм у його чистому й неспотвореному вигляді. Як правило, всі феміністки поділяються на декілька психологічних типів. Найбільш поширений тип — це «бізнес-леді». До нього належать особи за тридцять або трохи молодші, котрим не пощастило в подружньому житті, а тому вони хочуть взяти реванш у професійній діяльності. Всі їхні потуги в цьому напрямку — не що інше, як сублімація погамованого сексуального потягу. Чим більше вони заробляють грошей, тим більше зростає їхня захланність і тим дужче ненавидять вони чоловіків, — як тих, котрі перебувають у них на службі, так і чоловіків-партнерів та конкурентів. Насправді ж ця ненависть становить собою особливий вид любови, за принципом «кого люблю — того й гублю», і сягає корінням у найглибші традиції християнського суспільства, де й понині побутує формула «кого бог любить, того він забирає до себе», тобто позбавляє життя. До психологічного типу «бізнес-леді» можна зарахувати жінок, які займаються науками, так званих синіх панчох, а також різного роду журналісток, мисткинь, поеток, філосо-финь, політиків та жінок-олігархів. Та що там далеко шукати ці приклади! Ось візьмемо політичну акцію, спрямовану проти Першого Лідера. Фінансує її жінка-олігарх, котра начебто Лідера ненавидить… Насправді ж уся оця метушня має на меті лише одне: звернути на себе увагу Першого Лідера, продемонструвати свою енергію, винахідливість, вроду… Вона просто кохає його, розумієш? Хоча й сама цього не усвідомлює, бо реально цей потяг виражається в ненависті.

— Здуріти можна! — вигукнув я. — І як їх земля носить, оцих клятих феміністок!

— Я й сама дивуюся, хоч теж феміністка! — замислено сказала Мандела. — Другий психологічний тип — це «лесбіянка». В його основі лежить комплекс відрази до чоловіків, який виникає в підсвідомості у віці до п'яти років, коли особистість формується на дев'яносто відсотків, — або ж у період статевої зрілости, причому в останньому випадку цей комплекс породжується невправною дефлорацією. Лесбіянки зазвичай дуже агресивні, основне їхнє гасло — визволення жінок від рабства у чоловіків!

— Ага, — сказав я, — чули ми таку фразу…

— Ще один тип феміністки — «жінка-вбивця». Сюди належать передовсім жінки-снайпери, класичний зразок — «білі колготки», які стільки народу перебили в Чечні. До цього психологічного типу належать представниці силових видів спорту — каратистки, дзюдоїстки, регбістки, метальниці різних ядер і дисків, які, між іншим, реалізують таким чином неусвідомлене бажання відірвати чоловікам геніталії й закинути їх далеко-далеко, — а також судді, прокурори, наглядачки в тюрмах і виправних колоніях, провідниці пасажирських поїздів, співробітниці міліції тощо. Феміністками типу «жінка-вбивця» можуть бути також і жінки-хірурги та стоматологи, котрі обирають такі професії для того, щоб помститися чоловікам за уявні та дійсні кривди. Помічено, що ці особи здійснюють лікувальні маніпуляції з особливим садизмом…

— Справді, — вигукнув я, здивовано вибалушивши очі, — он як поранили мене торік на розборках, то лікарка в травматології зашивала рану на голові без новокаїну! Ще й лаялася, мов навіжена: «И где вас, — каже, — набралось, нечисти этой бандитской… да когда же вы перестреляете друг друга, будьте вы прокляты все». А медсестра робила укол, то як штрикнула — я й підскочив мало не до стелі!

— От-от, — покивала Мандела, — всі комплекси на місці! Тепер про Лесю. Ця особа поєднує в собі ознаки всіх психологічних різновидів феміністки. Домінантою її особистості можна сміливо назвати психотип «бізнес-леді» — створивши міцну й розгалужену організацію, в котрій працює величезна кількість жінок, вона реалізувала своє прагнення управляти людьми і маніякальне бажання помститися чоловікам, вириваючи жінок з-під їхньої опіки. Якби справа обмежувалася тільки цими заходами, то на її потуги можна було б дивитися з поблажливою посмішкою. Та дзуськи! Я дуже підозрюю, що ця особа відзначається дуже яскраво вираженим потягом до лесбійського кохання. Еротичний масаж приносить їй шалену втіху єдино через те, що робить всі ці маніпуляції жінка! Крім того, доходять до нас такі чутки, що вона затягує в свою організацію дівчат, котрим не поталанило в житті, робить їх матеріяльно залежними від себе, виставляючи одну лише умову: не виходити заміж і не мати жодних контактів з чоловіками…

— Ага, — буркнув я, — так он в чім заковика! Доходила й до мене така інформація…

— Крім оцих двох психотипів, Леся несе в собі комплекс жінки-убивці. Її поведінка під час масажу засвідчує це аж надто: вона дико гарчить, кусається, пацає ногами, а на тому тижні, перебуваючи в стані оргазму, вхопила масажистку за горло й стала душити… Тіло її дуже сильне й треноване, мені здається, що вона практикує бойові мистецтва й досягла в цьому ділі неабияких результатів. Хоча, — Мандела посміхнулася, — вся її діяльність підпорядкована одному бажанню, котрого вона, як і всі феміністки, не усвідомлює — звернути на себе увагу чоловіків, добитися їхньої любові й зіллятися з ними в повноцінному оргазмі. Можливо, тут криється прагнення повернутися в минуле, у ті часи, коли вона була повією, котра обслуговувала політиків, дипломатів, банкірів…

— Повією?! — вражено перепитав я.

— Ну звичайно! — Мандела зачудовано подивилася на мене. — А ти не знав?

— Та звідки ж, у дідьчої матері! — покрутив я головою. — Оце новина, так новина! А під чиїм дахом вона працювала?

Мандела стенула плечима.

— Все це для мене темний ліс. Власне, я й дізналася про це геть недавно — пару тижнів тому…

В коридорі затупотіли чиїсь босі ноги, а потім щось несамовито завищало. Куд-ди! — гаркнув Барабаш розлючено. Виск перейшов у страшенний лемент, і я втямив, що з кимось там сталася істерика.

— Людоньки, — вигукнула Мандела, зриваючись із місця, — та це ж Оленка!

Ми вискочили в коридор, і перед нами постало таке видовисько, що в Мандели щелепа відвисла, а я пошкодував, що не маю при собі фотоапарата: голий, волохатий і розписаний татуюванням Барабаш тягнув на плечі голісіньку дівчину, котра телесувалася й дриґала ногами, наче коза.

— Відставити! — гаркнув я командним голосом. Барабаш виструнчивсь як межовий стовп, і дівчина

звалилася з його плеча й так гепнула об підлогу, що все аж задвигтіло.

— А т-ти ж гицлю! — закричала Мандела, кидаючись уперед.

— До мене! — суворо сказав я. Барабаш переступив через дівчину, котра качалася долі, підбіг до мене й завмер. — Що за галас?

— А я не знаю! — сказав Барабаш. — Все було добре, займалися сексом… а вона тоді як почне плакати й кричати! Дурна якась…

— Моя ти ласточка! — сокоріла Мандела, притискаючи дівчину до себе й гладячи її по голові. — Скривдив цей падлєц нашу дєвочку, скривдив! Нічого, моя кошечка, ми йому яєла одірвемо й собакам викинемо… Собачки яєла гам-гам — і буде без яєць ходити, гад такий! Ми його ножакою як ширнемо в черево, то в нього й киші надвір повилазять, паразіта цього відмороженого…

— А я за паразіта осьо в глаз дам! — обернувсь до неї Барабаш.

— А т-ти обревку! — обурено заволала Мандела. — Заїздив бідолашну дівчинку до звалу та ще й рота роззявляєш? А хріна тобі за щоку тепер, а не дівчат! Купи надувну ляльку Джекі та й узувай — хоч по сорок разів підряд, вона все видержить! А це жива людина, їй боляче…

— Так, — сказав я, втрачаючи терпець, — ану позакривали роти обоє! Ти, коняко з яйцями… за сорок п'ять секунд щоб одягнений був, ясно? А ти, — глянув я на Манделу, — одведи цю Оленку хоч до дідька в зуби, тільки щоб вона тут не верещала, мов порося! Хто не втямив команду?

Барабаш сплюнув і подався геть. Мандела розгніваним поглядом провела його кремезну фігуру, де на спині було виколото портрет Че Гевари, а нижче, на сідницях, — двох чортів з лопатами, котрі рухалися в такт ходи, мов живі, по черзі жбурляючи вугілля в топку. Оленка гикала й тряслася від істерики, й ми повели її вниз.

— Хто сказав тобі, що Леся була повією? — поспитав я на східцях.

Мандела подумала, наморщивши лоба.

— Хто… А, так Чамбамбіна ж казала!

— Ти зустрічала десь її?

— Та вона сама приходила… на роботу проситися! Уяви собі, смердюча, страшна мов смертний грх, під очим синці… А Леся в той момент виходила з салону. Чамбамбіна й каже мені: «Бач, ти цю простітутку взяла до себе, а ми ж удвох із нею починали, я її ще навчала всьому…»

— То Чамбамбіна так змінилася?

— Не те слово, друже! Ну, та ти й сам переконаєшся, от заглянь на вокзал…

Нагорі з'явився Барабаш. Він був уже одягнений і в руці тримав пляшку з джином.

— Ну що, — спитався він, прикладаючись до пляшки, — додому?

Я суворо насупив брови.

— Спускайся, обревку! Яке додому — ми ж на роботі, забувся?

Барабаш неквапом почвалав униз, періодично цмулячи із плящини.

— А куди ж ми поїдемо? — поспитався він, спиняючись переді мною. — В кабак, еге?

Я видер у нього пляшку й потяг добрячий ковток.

— Ні, — сказав я, облизуючись, — на вокзал!

Грімкий розкотистий голос поволі оголошував прибуття якогось потяга. Кожне слово він скандував настільки монотонно й чітко, що я ледве стлумив бажання розрядити парабелума простісінько в чорну пащу гучномовця.

— Приморозило наче… — сказав Барабаш, послизнувшись біля дверей і мало не розсадивши потилицю об гранітний ріг стіни. — Послухай, а що ми тут шукаємо, га?

— Що, що… — сказав я, роззираючись наокіл. — Кошмана треба знайти, от що!

— А на хріна?!

— Не став дурних запитань! А то ти дуже схожий на дебіла, коли отаке питаєш…

Барабаш ображено засіп. Ми піднялися на другий поверх, і я, спинившись на східцях, ще раз окинув поглядом величезний вестибюль, в котрому кишма кишіло всякого люду.

— Ось тут, до речі, — сказав Барабаш, киваючи на парапет, — стояла колись така здорова статуя Леніна… Пам'ятаєш?

— Ну й що з того?

— А знаєш, чому її зняли?

— Не став дебільних запитань, кажу тобі! Набридла, то й зняли…

— А хріна! Прибрали цього Леніна через те, що після розвалу Союзу він о дванадцятій ночі плигнув з парапета у вестибюль і став давити людей ногами! Кажуть, тої ночі загинуло три тисячі душ, а кров текла з вокзалу аж до будинку побуту «Столичний»…

— Сам вигадав? — з повагою глянув я на Барабаша.

— Щира правда, клянуся бородою Аллаха! — Барабаш дістав з-під светра тяжкого золотого хреста й поцілував. — Газета писала… сам знаєш, в газеті одна щира правда пишеться!

— А я вже зрадів — ото, думаю, в тебе клепок у голоді побільшало…

Я підійшов до дверей із написом «Видеопрокат. Посторонним не входить» і пхнув їх ногою. В маленькій кімнатці, поклавши ноги на стіл, сидів стрижений молодик і дивився телевізора.

— Шо такое? — поспитався він, вирячиши на мене свої нахабні цинічні очиці.

Я вдарив його відкритою долонею по мармизі. Звук був, наче гупнули дошкою по землі — молодик повалився додолу разом із кріслом, і з носа в нього потекла кров.

— Как базаришь, падла? — тихо поспитав я. — Тебе пасть порвать, э?

Молодик хтів було щось промовити, але захлинувся кривлею.

— Ты, животное… где бригадир?

— На… на территории!

— Не шугайся, мразь! — я стусонув молодика ногою. — Вызвал его, по-быстрому!

Молодик дістав з кишені коморковий телефон і став тицяти в кнопки тремтячими пальцями.

— Алло? — гугняво сказав він, хлюпаючи розбитим носом. — Алло, бригадир? Здесь люди к тебе. Двоє… Нет. Да. Нет, я не знаю…

— Под Кавказцем работаем! — недбало сказав я.

— Да, Кавказца люди… В штабе сейчас. Да, понял! — Він сховав телефон і провів рукавом по обличчю, розмазуючи кривлю. — Через минуту бригадир будет!

— Лежать! — знову стусонув я його носаком. — И не борзеть, понял?

— Который это там борзеет? — з готовністю обернувся Барабаш, який розглядав касети у вітрині. — Этот, что ли? Так давай изнасилуем его, пока суд да дело!

— Надо бы. — нерішуче сказав я.

— Да че здесь сомневаться! — вигукнув Барабаш. Тоді глянув на молодика, й той почав дилькотіти всеньким тілом. — Тебе понравится, корефан, вот увидишь!

Двері відчинилися, й до кімнати ввалився кремезний драб із круглою, мов більярдна куля, головою, а за ним — ще двоє бецманів, менших габаритами, але накачаних.

— Здорово, братан! — вигукнув драб, ляскаючи мене по долоні. Тоді побачив молодика й скривився. — Ты, вижу, в своем репертуаре!..

— Ну! — дико посміхнувсь я.

— Во, блин… Да ты нос ему сломал, э!

— Слушай, Кошман, — я глянув йому в вічі, й він зблід і позадкував, — ты че, права качать хочешь? На нож меня ставить будешь, да?

— Ха! — радісно сказав Барабаш. Кошман виставив долоню вперед.

— Ты не врубился, братан! — швидко заговорив він. — Какие предъявы, ты че? Все путем, не думай! Ты че-то хотел?

Я знову посміхнувся, й у вітрині відбилося моє лице, тупе мов коліно.

— Чамбамбину знаешь?

— Эт… какую эт еще Чамбамбину?

— Да проститутка, среди твоих пашет! Знаешь, да? Кошман подивився на своїх поплічників. Ті перезирнулися

й звели плечима.

— Че-то не слыхали такой… — буркнув хтось із них.

— Ну, миньетчица вокзальная! — нетерпляче сказав я.

— Хрен которая сосет! — докинув Барабаш і собі.

— Шалава, что ли? — здогадався Кошман. — Так она у меня не пашет… ты че, братан! С нее какие бабки — это рвань голимая! За бутылку работает, рубишь?

— Ну, правильно… она! — кивнув я. — Короче, нашел мне ее в темпе! Что не ясно?

— А на хрена тебе эта синячка?

Я мовчки посміхнувся, дивлячись йому в очі, й він знову пополотнів.

— Да, понял… Это самое, — обернувся він до своїх поплічників, — нашли ее — и сюда!

— Только в темпе, в темпе, блин! — грізно сказав Барабаш. Двері за ними зачинилися, і я підсунув Кошманові фотеля.

— Присаживайся, браток… рассказывай!

— Об чем?

— Как дела идут, как девочки работают… Щас вон гриппуха, как зверь, человеков косит, — а твои как, не болеют?

Кошман скрушно розвів руками.

— Болеют, брат, да еще как… И спид у них, и сифон, и триппер… чего у них тольки нету, братан! Сам не врубаюсь, где они все это берут… А этот грипп еще — половина не вышла на работу! Короче, одни убытки, братан…

Я покрутив головою. Кошман контролював цілісінький вокзал, знімаючи данину з комерційних яток, валютних кидал, гральних закладів, приватних кафе, наперсточників, жебраків, — але чи не основним джерелом його прибутків була проституція. Років зо два тому він тримав цілу мережу фірм, в яких працювали дівчата на виклик; одначе на цім ринку з'явилися поважні й добре озброєні конкуренти, й нині його бригада знімала гроші з вуличних повій у районі вокзалу.

— Это, слышь, насчет гриппа! — Барабаш коротко регот-нув. — Это, значит, встречаются две телки. вот одна и жалуется: «Во гриппуха, блин, меня хватанул — сколько лекар-ствов перепробовала, и ни одно не помогает!» А вторая ей и говорит: «Слышь, а ты возьми упса» — ну, аспирин этот, короче… А первая так покраснела, застеснялась: «Ну, что ты, — говорит, — что ты. я у мужа — да и то не беру!»

Ми з Кошманом заіржали, мов жеребці.

— Да, — сказав Кошман, — бывает и такое! Вот знал я когда-то одну телку, так пес у нее был — ну, тигр, в натуре, блин! И этот зверюга спал с нею в одной постели.

Двері з тріском розчахнулись, й до кімнати влетів здоровецький брудний собака. Ми зірвалися на ноги. Собайло завищав, а тоді став на задні лапи й плюнув на нас.

— Підараси! Підараси! — несамовито заволав він.

Я придивився до цієї тварюки, й у мене мороз по шкурі пішов: це ж була Чамбамбіна!

— Вот, словили… — сказав один із рекетирів, спиняючись на порозі. Другий щільно зачинив двері й став коло нього, опустивши руки.

— Не чіпайте мене, підараси! — лементувала Чамбамбіна, махаючи руками. — Я ваш нюх топтать буду! Я сифоном вас…

— Мовчати! — гаркнув я, аж шибки задзеленчали. Тоді глянув на Кошмана. — Вышли все, на хрен. быстро!

Той рушив до порога, боязко озираючись і штурхаючи своїх поплічників, щоб швидше ушивалися.

— Здрастуй, Чамбамбіно! — сказав я, коли двері за ними зачинилися.

Вона глянула на мене й позадкувала.

— Ти… — прошепотіла вона, й голос її затремтів. — Ти?!

— Я, — сказав я. Тоді окинув її поглядом і до болю закусив губу. — Що ж це ти…

Вона була брудна й смердюча. Її лице нагадувало зів'яле яблуко, яке до того ж хтось добряче потовк носаками, а одяг просто-таки висів клаптями. Всю цю картину завершувало якесь вороняче гніздо на голові, й споглядаючи це видовисько, я відчув, що мені зробилося зле.

— Випити є? — хрипко поспитала вона.

Барабаш мовчки подав їй нерозкорковану пляшку з джином. Чамбамбіна хутко скрутила їй голову, роззявила рота й перехилила пляшку догори дном.

У кімнаті почулося ритмічне довге булькання.

— Нічого пійло… — сказала вона, опускаючи пляшку. Тоді глянула на етикетку й засвистіла. — Ого, цілих нуль сім… А я видудлила й хоч би що… наче за комір вилляла!

Я заплющив очі. Під повіками спалахнуло: зимовий парк уночі, де-не-де освітлений матовими ліхтарями, морозяний серпанок, перетканий вогнистими блищиками, які скачуть і скачуть в повітрі, сніг, білий і чистий, мов лебединий пух, — і податливе пругке тіло, котре звивається горізнач, і повні гарячі вуста, що вміють цілувати так гаряче й шпарко, і лагідні м'які долоньки, що блукають і блукають по тобі, легкі й невагомі, мов два пташині крила…

— Слухай, — сказав я, — Чамбамбіно! Ти Лесю знаєш?

— Це яку, в хріна?

— Мальовану! — гаркнув я. — Ту, що проституцією з тобою займалася… знаєш, га?

Вона подумала.

— А… Лесю! Оту… просцітутку оту, еге?

— Авжеж!

— Так я ж її в люди вивела! — зарепетувала Чамбамбіна, вимахуючи руками. — Вона геть незаймана була, ця потіпаха! Вона нічогісінько не вміла й тільки сопла, мов телиця! В неї тільки й було, що ідеально круглий зад, а це рідко трапляється…

— Тихо! — урвав я її. — В кого ви працювали?

— Кіску-Сосіску знаєш?

— Ну… знаю!

— Ото в неї… П'ять років разом з цією Лесею трудилися! Яких людей обслуговували, у-у! Магнати, дипломати, депутати… всякої сволочі хватало! А потім я підхопила заразу… Якусь не нашу, імпортну, — от мене й забракували! А Леся зосталася…

— Та й що?

— Після лікування я працювала з Манделою, ти знаєш! А та просцітутка вийшла заміж…

— Заміж?! — перепитав я.

— А що! Зад у неї й зараз такий, що так і хочеться вхопитись за нього! Не правда чи що? От скажи, хочеться?

— Ще й як! — буркнув я. — Ну, й за кого ж вона вийшла? Чамбамбіна спробувала розвести руками, але заточилася

й мало не гепнула додолу.

— Гаплик! — прокоментував Барабаш.

— За кого, — сказала вона, ледве володіючи язиком, — не знаю! Чого не знаю, — того не знаю… Випить даси?

Я зиркнув на годинника.

— Ого, дев'ята вже! Якого дідька тут стирчати… од неї все одно більш нічого не дізнаєшся! Й до Барабаша: — Погнали!

— А випити? — простягла руку Чамбамбіна. Барабаш пошукав у кишені й добув двадцять доларів.

— На… та знай мою доброту!

Ми вийшли з відеотеки. Братки стовбичили коло вікна й мовчки дивилися на нас. Я відсалютував стисненим кулаком, і Кошман помахав нам услід. Чамбамбіна стояла посеред юрми пасажирів і, хитаючись, дивилась, як ми з Барабашем спускаємося у вестибюль.

— Що це ти так розщедрився — аж на двадцять доларів? — спитав я, коли ми сіли в машину.

Барабаш понуро сплюнув.

— Жизнь фігня! — сказав він з відразою. — Така дівчина була… янгол, а не дівчина! Слухай, на хріна ми приходимо в цей проклятий світ, га? Ти думав про це коли-небудь чи ні?

Я обігнув привокзальну площу й став спускатися в діл.

— А що тут його думати! — сказав я перегодом. — Що його думати над цим, га? Сам знаєш… в цьому світі нічого доброго немає!..

V

Наступного ранку йшов дрібний мокрий сніг. Підвівшись у ліжку, я уздрів за вікном велетенську панораму долини з її кручами, чорним сосновим лісом на тому боці та рудим комишем, який поліг під заметами, — й увесь цей пейзаж був густро заштрихований безнастанною похмурою сніговицею. Такої днини краще поспати зайвих пару годин… та щойно я перевернувся на другий бік, як почав дзеленчати телефон.

— Ну, що там? — невдоволено сказав я в слухавку.

— Здоров! — озвався на тому боці шеф. — Що ти там робиш?

Я позіхнув, замалим не вивернувши нижню щелепу.

— Сплю… що ж іще в таку погоду робити!

— Вдягайся — і гаття до мене! — скомандував шеф. — Маємо перші рапорти від оперативно-технічного відділу. Наскільки вони результативні, судити тобі… Тільки ж ворушися там, обревку! Цю справу вже треба було б і завершувати, а ти дрімаєш…

Стогнучи й проклинаючи все на світі, я виліз із ліжка й почвалав надвір. Результати результатами, а вранішня гімнастика — діло святе… Втім, допіру я взявся за гирі, як із-за рогу вискочив Більбонський і, радісно загорлавши, плигнув мені на груди. Ми попадали в сніг і стали качатися, мов два ведмеді. Я сердито лаявся, а Більбонський лементував на всю горлянку й кусав мене за носа. Нарешті мені вдалося згребти його за шкуру й повалити горізнач.

— Ти… обревку! Спробуй-но ще раз… — В кишені раптом задзеленчав телефон. — А горів би він синім полум'ям, цей мобільний зв'язок! — розлючено заревів я, дістаючи слухавку. — Яка скотина його вигадала оце… та я її вбив би, й рука не здригнулася б! Ну, кому там робити немає чого?

— Здрастуйте! — сказав янгольський голосочок.

— А, це ви, агенте Мацюцько… Що у вас?

— Щойно телефонувала та жінка! Вона призначила зустріч на околиці, майже за містом…

— Де саме?

— Там є такий поворот, а далі міст, і під мостом буде стояти червоний форд-ескорт.

— Ага, знаємо… Й що ж вона від тебе хоче?

— Дуже серйозно поговорити.

— Навіть так! Ну, добре… — Я подумав. — Агенте Мацюцько!

— Я!

— Нікуди не їдьте. З квартири не виходити, дверей нікому не відчиняти. Чекайте на мій дзвінок. Завдання зрозуміле?

— А зустріч?

— На зустріч з цією жінкою поїду я, і серйозно побалакаю, — щоб нарешті вона дала вам спокій! Так ви зрозуміли завдання, агенте Мацюцько?

— Так точно! — відрапортувала вона своїм янгольським голосочком.

Над автострадою ревла хуртовина. Хурделило й мело так, що світу не було видно. Я витяг з наплічної кобури парабелума й поклав його в бокову кишеню шкірянки. Тоді став спускатися під міст. Східці геть позамітало. Сніг шмагав по обличчю й стікав за комір крижаними патьоками. Спинившись на сходовому майданчику, я перегнувся через поренчата й заглянув униз. Шосе було геть порожнє. Під мостом завивав холодний вітрюган. Я спустився ще нижче й, притулившись до стіни, став чекати. Сніг падав і перетворював мене в якогось Діда Мороза. Під мостом проїхало декілька машин, але червоного форда між них не було. Утративши врешті терпець, я дістав баклажку й потяг пару добрячих ковтків.

Після цього стало тепліше, але ненадовго. Контрольний час минув, і чекати на цю особу — справа безнадійна, думав я, наглядаючи, як летять попід мостом шквали мокрого снігу.

Щось, напевне, сталося. Може, ця особа запідозрила щось або в неї свої плани, пов'язані з цим побаченням… Я дістав телефон і набрав номер Мацюцьки. — Слухаю, — сказала вона. — А, — задоволено констатував я. — ти на місці. — Щось сталося? — поспитала вона. — Ні, — буркнув я, — нічого… Ще раз нагадую: сиди в квартирі й нікуди не виходь. Второпала? — Авжеж, — сказала вона. Я вимкнув телефон і, ще раз озирнувшись довкруги, став підніматися нагору. Снігу намело стільки, що ноги грузнули в ньому чи не по коліна. Під мостом проїхало якесь авто. Нарешті я вийшов на верхню площадку й, тупаючи, почав обтрушуватися. Скінчивши цю процедуру, я підняв голову й подивився на шосе.

Червоний форд стояв коло узбіччя. До нього було яких сто метрів, і допіру контури цього авта багровою плямою майнули мені увіччю, як підсвідомість ввімкнулася, мов комп'ютер, і в однісінький мент прорахувала ситацію до найдрібніших деталей: я стояв на відкритій місцині, котра прострілювалася з будь-якої позиції, й до найближчого укриття було метрів десять, не більш; відстань до форда була такою, що зі свого парабелума я влучив би хіба що в саме авто й аж ніяк не поцілив би з першого разу в стрільця, котрий саме опускав шибу й діловито впирав у плече приклад гвинтівки; й коли сухо клацнув постріл, то я втямив, що смалять зі снайперської гвинтівки Драгунова й працює зі мною справжній фахівець.

Перша куля розірвала простір над самісіньким вухом і, влучивши у залізний поручень, перебила його навпіл. Мене врятувала блискавична реакція: ухиляючись із лінії вогню, я вихопив пістолет і двічі вистрілив по авту, спеціяльно нікуди не цілячись. Один раз я, здається, промахнувся, а другого поцілив у задні дверцята; стрілець і трохи не розгубився й, переміщуючи приціл за моєю фігурою, став старанно й методично садити кулю за кулею. Я метався туди-сюди, й тиснув на спуск свого парабелума до тих пір, поки затвор, викинувши останню гільзу, клацнув — і завмер без набоїв. Ця куля, напевне, таки влучила когось у машині — як тільки я зняв палець зі спускового гачка, форд зненацька рвонув з місця й, завищавши протекторами, чкурнув геть по шосе й щез із поля зору.

За вікном пропливали засніжені будинки передмістя.

— Гало, — сказав я, притискаючи слухавку до вуха, — гало… Барабаш?

— Ну! — сказало на тому боці. — А хто балакає?

— Я балакаю, обревку! Корефана не впізнаєш, еге? Ти де зараз?

—Їду на роботу.

— Де перебуваєш, питаю?

— На мосту через Дніпро. А що?

— Слухай мою команду: як з'їдеш із мосту, повертай ліворуч і притьмом — я підкреслюю: притьмом! — жени до Мацюцьки. Це пару кварталів проїхати… — я назвав адресу. — Запам'ятав?

— Ну… запам'ятав! А що мені з нею робити?

— Та вже ж не сексом займатися! Забери її з дому й вези в «Тартар». Мацюцьку можуть убити, розумієш?

— Ну!

— От і займися її порятунком. Як під'їжджатимеш до офісу, зателефонуй мені!

— А ти де будеш?

— А я, — сказав я, — зараз поїду в одне місце, а тоді повернуся в «Тартар». Давай!

У під'їздах багатоповерхового будинку стома голосами завивала хурделиця. Алеї вже порозчищали, тож я кинув своє авто біля дитячої гірки й, піднявшись на шостий поверх, натиснув дзвоника.

— Хто це там такий? — суворо поспиталися за дверима.

— Хто, хто… — буркнув я невдоволено. — Кіт в пальто… не видно хіба! Одчиняй.

У коридорі щось завовтузилося.

— Ой, це ти… кіска-сосіска, заходь же ж, ну! — Пухкенька чорнява жіночка стала навшпиньки й, цмокнувши мене в щоку, потягла до хати. — Боже, які люди…

— … й чомусь без конвою! — докинув я, знімаючи в передпокої свою шкірянку. — Ну, як життя?

— Кіска-сосіска… хіба це життя! — Вона махнула рукою. — Це — існування, сам знаєш!..

Я розуміюче кивнув. Хазяйка цієї квартири колись була професійною повією й тримала цілу фірму, де трудилося щось із півсотні дівчат; однак, зібравши капітал, вона вирішила, що безпечніше буде займатися легальним бізнесом і відкрила косметичний салон. Серед клієнтури її знали під прізвиськом Кіска-Сосіска — за любов до цієї фрази, котру вона вставляла, де треба й не треба, й за те, що в свої тридцять вісім років була вона винятково звабливою, по-дівочому свіжою й до міри пухкенькою.

— Значить, так, — сказав я, сідаючи в фотель біля журнального столика, — щодо твоїх проблем… я зустрівся з тими хлопцями!

— Й ти владнав?.. — з надією глянула на мене Кіска-Сосіска.

— Та звичайно! — Пару тижнів тому на її салон черговий раз наїхали рекетири, і як завжди в таких випадках, Кіска-Со-сіска зателефонувала мені. — Все о кей… не турбуйся! — Я взяв книжку, яка валялася на столику, й став зацікавлено розглядати палітурку. Там був намальований здоровезний чолов'яга, котрий завалює в ліжко напівроздягнену дівчину.

—І?.. — несміливо писнула Кіска-Сосіска.

— Перебалакав я з ними! Вони дадуть тобі спокій.

— Й ти нас будеш охороняти?

— Он поцеловал ее, больно укусив за нижнюю губу… — півголосом прочитав я, перегорнувши пару сторінок. — Кетрин почувствовала щекотание внизу живота. Милый, не надо, прошептала она…

— Береш ти мене під свій дах?

— Що?.. — неуважно поспитав я, гортаючи книжку далі.

— Під дах береш мене, га?

Я глянув на неї. Оце затишне помешкання з коштовними й до смаку підібраними меблями, барвисті рибки в акваріумі, підсвіченому м'яким світлом, круглий спокійний писок цієї лагідної жіночки — ну, не вірилося, що півгодини тому в тебе смалили з бойової гвинтівки й смерть була на відстані витягнутої руки! Чи його й справді найнятися десь добровольцем, подумалося мені… а то ж геть уже перестав миші ловити!..

— Люба моя, щоб я брав усіх вас під свій дах, то він у мене давно поїхав би!

— А хто ж нас буде охороняти?

— Кетрин закрыла глаза, — голосно прочитав я у відповідь. — Щеки ее горели…

— Та що ти вхопився за ту книжку. як мавпа за гілляку, справді! Охороняти, питаю, хто буде?

— Га? — підняв я голову.

— Ну, чого ти знущаєшся з мене, кіска-сосіска? Я в тебе про що питаю?

— А, охороняти. ніхто не буде!

— Як це?

— Неоднократно… — пробурмотів я, водячи пальцем по сторінці.

— Що? — не втямила Кіска-Сосіска.

— Неоднократно Уиндем целовал ее грудь, белую, словно лепестки розы, — прочитав я, піднявши догори пальця, — и всякий раз ее тело напрягалось, как струна, изнемогая в пучине страсти, которая… Й ти читаєш такі книжки? Ти що, здуріла на старості?

— Кіска-сосіска, так це ж про любов! Я душею відпочиваю, втямив? А то все ці бакси, рекетня…

— …податкова інспекція! — підказав я. Вона знову махнула рукою.

— Ой, не кажи! Так хто ж буде нас охороняти?

— Ее тело охватила сладкая дрожь. Милый, не надо… — Я розмахнувся й пожбурив книжку через усю кімнату. — Та що це таке, — заревів я обурено, — де не відкрий, скрізь «не надо» та «не надо»! Що ти мені оце підсовуєш, га?

Кіска-Сосіска нагнулася й підняла книжку.

— Знаєш що, — сказала вона, — зараз як дам по мармизі! Не хочеш — не читай… а кидатися моїми книжками немає чого, ясно? Розбирається він сильно… одморозок!

— Все, все… — підняв я руки догори. — Мовчу. Німий як могила.

— Ото там ти й опинишся, коли будеш кидати! — Вона ніяк не могла заспокоїтися. — Тут прочитаєш та хоч трохи забуваєшся за ці проблеми… а воно ще кидає, диви!

Я посміхнувся. Що проблеми, то проблеми… Кілька років тому я проїжджав окружною й загледів таку картину: здоровезний джип-черокі притис до узбіччя крихітного форда, й троє дагестанців тягнуть із-за керма жінку, котра верещить мов порося. Певна річ, я теж одморозок і людину мені зарізати, як раз плюнуть, але з дагестанцями в мене старі порахунки, це по-перше, а крім того, мені стало шкода цю жіночку; я вискочив зі свого авта і з ходу заїхав найближчому дагові в пику. Решта облишили свою жертву й кинулися на мене, мов тигри, але за якийсь мент обоє полетіли в кювет з проваленими черепами, а я, не тямлячи себе від люти, почав трощити ногами їхнього джина. Аж тоді та жіночка трохи отямилася й, ухопивши мене за рукав, потягла з місця пригоди. Історія була проста, як двері: косметичний салон, де разом з хазяйкою працює всього три душі, обклали даниною заїжджі кавказці, а коли їх послали подалі, на хазяйку салону стали наїжджати, добираючи всяких садистських трюків. Звичайно, в кожного свій бізнес і рекет — явище нормальне; однак мені стало шкода цю жінку, й наступного ж дня ми з Мур-Муром і Пітоном учинили наїзд на штаб-квартиру дагестанців. Операція пройшла за повною програмою: двох дагів ми убили, кількох скалічили, а решті звеліли забиратися під три чорти й узагалі геть з України. Отак почалася моя дружба з Кіскою-Сосіскою. Чим довше я знав її, тим більше переймався до неї повагою: ця жіночка зазнала в житті багацько лиха, одначе зуміла вийти цілою з усіх оказій і знайти своє місце в цьому проклятому суспільстві, де людина людині — вовк.

— От нещодавно, — сказала Кіска-Сосіска, міняючи гнів на милість, — нещодавно я прочитала таку гарну книжку… «Прощай, невинность» називається!

— Ну? — не повірив я.

— От тобі хрест! — забожилася Кіска-Сосіска. — Значить, слухай: була собі така гарна дівчина, звалася вона…

— Еліза! — сказав я.

Кіска-Сосіска од подиву аж рота роззявила.

— А ти звідки знаєш?

— Я, — зробив я поважну мармизу, — все знаю!

— Не бреши, кіска-сосіска… читав, мабуть, еге? От була ця Еліза така гарна-гарна… але, треба сказати, в неї мати була нерідна! І ця мати її вигнала з дому. От іде вона лісом та й плаче… аж раптом упала в яму…

—І там її з'їли звірі? — поспитав я, позіхнувши.

— Та ні… ну, кіска-сосіска, ти знущаєшся з мене, еге? Знущаєшся, скажи?

Я знову позіхнув.

— Та певно, що знущаюся! Але ти не звертай уваги, розповідай… Ну, впала вона в яму?

— Й так сильно кричала, — засмучено проспівала Кіска-Сосіска, — так вона кричала, ця кошечка малінька! Але йшов один хлопець та й витяг її звідти. Й узяв її заміж!

— А далі?

Кіска-Сосіска здивовано глянула на мене.

— Ну… ну й усе! А що ти хотів? Вийшла вона за нього заміж — і почала дітей народжувати…

Я крутнув головою.

— Заміж… подумати тільки! Отак завжди з цими жінками: зробиш їм добро, а віддячують вони тобі — злом!

— Це ти на що натякаєш? — підозріло видивилася на мене Кіска-Сосіска.

— Та боронь, боже, щоб я на щось натякав! Слухай-но, — сказав я, рішуче міняючи напрямок розмови, — маю до тебе одну справу! Власне, й приїхав я сюди, щоб її обговорити…

— До мене? Справу? Кіска-сосіска, я що завгодно для тебе зроблю! — Її очі раптом засяяли. — Ти… може, ти хочеш переспати зі мною… га, кіска-сосіска?

Я вхопився за голову.

— Ну, — вигукнув я, — з цими жінками не скучиш! В них одна тема для балачки: як не секс, — то лебедина вірність! Ні, моя люба, справа ця стосується ще тої пори, коли ти тримала дівчат… пам'ятаєш, га?

Вона сіла в фотель і уважно глянула на мене.

— Пам'ятаю… чом би й ні! Й що ж тебе цікавить?

— Одна особа… Леся називається!

— Леся?!

— Атож! А чому це тебе дивує?

— В мене була тільки одна Леся… але вона вийшла заміж — причому, єдина з-поміж усіх дівчат! Ой, це ж була краля! Фігура в неї була, як у цієї… як же ж її… ото, що в музеї без рук стоїть!

— Про фігуру, — нетерпляче сказав я, — потім! За кого вона вийшла?

Кіска-Сосіска мрійливо посміхнулася.

— Був такий хлопчина — метрів зо два заввиш, писок мов у гамадрила, руки до колін… ух! А грішми сипав — наліво й направо! Син короля, до речі.

— Короля?! — вибалушивсь я на неї. — Якого короля?

— Ну якого ж… африканського! Ти що, кіска-сосіска, геть уже мізки пропив? Зовсім тупий зробився, еге? Я тобі торочу, торочу вже биту годину, а ти не доганяєш!

Я відчув, що терпець мені зраз урветься.

— Кицю, — сказав я лагідно, — білочко… давай про все спочатку, добре?

Кіска-Сосіска склала руки на колінах і мрійливо посміхнулася.

— Цей хлопчина, син їхнього короля, був із Африки. Й ходив до наших дівчаток, бо приїхав сюди вчитися на інженера. Вони його сильно любили. А він любив тільки Лесю, котра не любила його, і носив їй квіти. А також подарунки, ну й усе, що полагаїцця. Але вона продовжувала його не любити, бо чорний. Хоч і син короля. Але чорний, розумієш?

— Але ж син короля! — буркнув я замислено. — А звали… звали його як?

— А звали цього хлопчину М'Кола Нгвамбе. Але ми його називали Микола. Ото як прийде, бувало, то дівчатка між собою: «Микола, Микола прийшов!». Й до Лесі: «Ну готуйся… зараз будуть тебе порати по повній програмі!» А вона носа відвертала. Але куди ж було подітися — мусила трусики скидати… робота ж! Найнявся — продався… сам знаєш. А потім вона раптом вийшла за нього заміж. Не знаю, як він її убалтував, але цей Микола якось приходить та каже: «Ну, теперь ваш Леса мой Африка забирай. Мой папа белый мерседес покупай, большой кай-кай делать, ваш Леса ждать». І поїхали… Ага, я забула, — він таку фігурку на шиї носив!

— Оцю? — поспитав я, показуючи їй малюнок.

— О, — сказала Кіска-Сосіска, — диви! Точнісінько таку він і носив. І ніколи не знімав — ото догола роздягнеться, прутень як пам'ятник Леніна стоїть, а ця фігурка на шиї… ну краса та й годі!

— Оце він? — поспитавсь я, показуючи фоторобот. Кіска-Сосіска взяла його до рук.

— Та що ти мені оце підсовуєш! — закричала вона обурено. — Це ж не Микола, ти що! Микола — не такий.

— А який же?

— Ну який… красівий! На гамадрила смахуває, як і ти оце. Ви взагалі з ним, як два брати… от тільки фейса тобі ваксою начистити, й копія будеш!

— Це, — сказав я, забираючи в неї фоторобот, — вже вдруге за останні кілька днів мене порівнюють із цією шляхетною твариною… гамадрилом! Дуже, дуже дякую… Значить, Леся вийшла заміж і поїхала в Африку?

— Авжеж! — замріяно сказала Кіска-Сосіска. — Сидить, напевне, у джунглях та банани прямо з дерева їсть…

— Дурна вона там сидіти! — Я підвівся з фотеля. — Ця Леся вже три роки, як повернулася…

— Три роки?! — Кіска-Сосіска й рота роззявила. — А чого ж я не знаю?

Я стенув плечима.

— З цього приводу нічого не можу тобі сказати… Гаразд, пошкандибав я. За інформацію спасибі!

— Зачекай-но, — похопилася Кіска-Сосіска, — а хто ж буде нас охороняти?

— Хто, хто… — буркнув я, підходячи до дверей, — Ти як маленька, справді! Будуть наїжджати — дзвони мені, й проблем не буде! Второпала?

Коли я ввійшов до приймальні, там були Мацюцька, Барабаш і Цуцичок. Вони сиділи за столиком для гостей і пили каву.

— О, — сказав я задоволено, — братва вся на місцях… Агенте Мацюцько!

— Я! — зірвалася вона з місця й навіть спробувала було виструнчитися.

Цуцичок перепинила мене коротким жестом.

— Сядь! — звеліла вона Мацюцьці. Та нерозуміюче подивилася на неї, й Цуцичок потягла її за руку й змусила опуститися в фотель. — Сиди спокійно, втямила? Й ніколи ні перед ким не вставай. — Тоді поманила мене пальчиком. — Ану йди сюди, обревку!

Я неохоче підійшов до столика.

— Ти чого це?

Цуцичок показала на чималий порцеляновий кавник.

— Оце бачиш?

— Ну!

— Якщо я бодай ще хоч один раз почую, що ти знущаєшся з цієї бідолашної беззахисної дівчинки, — Цуцичок промовляла кожне слово спокійно, але очі її аж палали від обурення, а голос тремтів, — то візьму оцей кавник, замахнуся й щосили торохну ним по твоїй дурній стриженій голові, обревку! Ти втямив, що я сказала?

— Авжеж! — буркнув я, відводячи погляд.

— Ото й добре! Й не сумнівайся: я завжди виконую свої обіцянки, й рука моя не здригнеться. Барабаш торік мав нагоду переконатися в цьому особисто! Правда ж?

Барабаш дико посміхнувся й помацав один із числених шрамів на своїй бритій гирі.

— Було діло! — скромно сказав він.

— Вісім швів довелося накласти! — доповнила його показання Цуцичок. — І тобі те ж саме буде, не сумнівайся! А тепер проси вибачення в цієї дівчинки, ну?

Я потупцював на місці, не знаючи, що б його сказати.

— Агенте Мацюцько…

— Я! — схопилася вона з місця.

Цуцичок знову смикнула її за руку й посадовила в фотель.

— Бачиш, до чого ти довів сердешну дівчинку, бовдуре? До речі, зовуть її не Мацюцька, а Слава! Ти не думай, що тобі це так обійдеться: я про все розпитала, — і як її зовуть, і як ви утрьох план курили, і як на джипі ганяли обкурені… Один раз — не підарас, еге? — Цуцичок подивилася на Барабаша, й той утягнув голову в плечі. — Шкода, що я не чоловік, обревку! А ти, — перевела вона погляд на мене, — проси вибачення, проси!

— Славцю, — винувато сказав я, — ви вже вибачте мені, що я з вами так жартував… У всьому винна домінанта моєї психіки, котра змушує дивитися на цей світ, як на вертеп, де розігрується комедія. Не знаю, чи ви мене зрозумієте, але дуже сподіваюся, що зможу колись заслужити на вибачення.

Мацюцька понуро мовчала.

— Кгм… — сказав Барабаш. І більше не сказав нічого.

— Ну… вибачився! — сказав я Цуцичкові. — Кави тепер наллєш?

Вона безнадійно махнула рукою.

— Горбатого сокира виправить! — сказала вона, ставляючи на стіл ще одну філіжанку. — Все це тільки початок. Тут зі Славою говорили ще й Мурат із Уриловим — і просто за голови бралися, дізнавшись, у яку халепу ти її втяг…

Я дістав свою баклажку.

— Давай, — сказав я, розливаючи коньяк по філіжанках, — по п'ять грамів… Ну, за гуманність і лібералізм!

Ми випили, й Цуцичок поналивала всім кави.

— Я оце хтіла спитати… — несміливо почала Мацюцька.

— Так? — зробив я ввічливе обличчя.

— Я тепер що… не буду більше таємним агентом? І псевдоніма оперативного не матиму більше, нічого-нічого? Це вже кінець моїй кар'єрі?

Я відпив зі своєї філіжанки.

— Ви… — почав було я.

— А ми, — тихо, але вперто сказала Мацюцька, — наче ж на «ти» були! Га?

— А…ага! Значить, так, Славцю: пару днів тобі доведеться провести на конспіративній квартирі. Справа ця зайшла надто далеко, й у таких випадках ми виводимо людей з-під удару. Це дуже серйозно, розумієш?

— А зброю мені теж не дадуть?

— Ні, — винувато покрутив я головою, — не дадуть! Зброю в «Тартарі» носять лише окремі співробітники… ті, що наражають своє життя на небезпеку! Та й взагалі, зброя — це така штука, що можна якось ненавмисне й поранитися нею. Ми з Барабашем ось давно вже зі зброєю маємо справу, але, відверто зізнаюся, не любимо її…

— Значить, я не буду вашою бойовою подругою? Цуцичок слухала цю балачку, широко розплющивши очі.

— Боже, боже, — вигукнула вона, — то це ви, обревки, так голову заморочили бідній дитині! Знала я, що ви бевзні обоє, — але щоб до такої міри!..

— Славцю, — лагідно сказав я, не звертаючи уваги на Цуцичкові ламентації, — твоя робота — не в тому, щоб кидати гранати чи з автомата смалить! Твоя зброя — інтелект. І глибина його неосяжна, сама знаєш! Стріляти кожен дурень зможе, а от… — я озирнувся і вхопив якусь книжку, котра лежала біля комп'ютера, — … таку-от книжку, приміром, написати — це неабищо! Глянь, яка назва — «Сексуальні дослідження в полях України»!

— Ну й що, як назва? — озвався Барабаш. — А про секс якраз там і немає!

— А ти ніби її читав!

— А я її навіть купив! — одрубав Барабаш. — Ну, думаю, про секс та ще й у полі… а там нема! Я думав, це про пастухів… а воно не те! Балакають, балакають…

— Про яких це пастухів?

— А, — сказав Барабаш, запалюючи сигарету, — як був я школярем, то ми влітку худобу пасли з хлопцями. Й із дівчат, котрі теж пасли, силоміць скидали труси. Ну, то я думав це про такі дослідження…

—І що ж ви з тими дівчатами робили? — зацікавивсь я.

— Та… нічого такого! — з жалем сказав Барабаш. — Просто… інтересно було!

— А що там інтересного! — буркнула Цуцичок.

— Ну, то я й купив цю книжку, — провадив Барабаш, — а там не про це… А для чого було писати, що воно про це! Я так розумію: раз ти пишеш про це діло, — значить, описуй хто, кого, як…

— … і скільки разів! — докинув я.

— От-от! — кивнув Барабаш. — Щоб усе в натурі було… тоді народ прочитає й похвалить. А то ходить кругом, як той кіт біля гарячої сковороди з м'ясом…

Цуцичок зневажливо скривилася.

— Розбираєтеся ви, як свині в апельсинах! — сказала вона й, узявши «Сексуальні дослідження», перегорнула кілька сторінок. — Тут ось які глибокі думки — про любов, про красу… про високі поривання двох сердець! Та хіба ж воно вас, одморозків, цікавить…

На столі ожив селектор.

— Цуцичок? — поспитався в динаміку шеф. — Оскар прийшов?

— Давно вже… Сидить ось… лекції нам читає про секс!

— То якого ж хріна він не заходить! — обурено вигукнув Мурат. — Ми на нього тут чекаємо вже биту годину… Давай його сюди, хутко!

Я підвівся.

— Сидиш тут! — звелів я Барабашеві. — Нікуди не відлучатися.

— А я? — подала голос Мацюцька.

— А ти, — сказав я їй, — теж почекай… зараз будемо вирішувати, що з тобою робити! Втямила?

— Так точно! — відрапортувала Мацюцька, схопившись на ноги.

В кабінеті за тютюновим димом світу не видно було.

— Ага, — сказав полковник Урилов, — ось і коняка з яйцями прийшла! Ану присядь, голубе…

Я впав у фотель і допитливо глянув на шефа.

— Ну?

— Гну! — гаркнув зненацька Урилов, грізно скрививши свою банякувату мармизу. — Ти для чого це, скот безрогий, хріновиною зайнявся? Тобі що, геть уже клепки повипадали? Макітра розсохлася й мізки течуть, еге?

— Якісь проблеми? — спокійно запитав я.

Мурат пахнув сигарою й докірливо подивився на мене.

— Послухай, — озвався він, — я все розумію, звичайно… одного тільки не можу втямити: навіщо ти цю дитину втягнув у наші розборки?

— Дитину? — витріщивсь я на нього. — Яку, в дідька?! Урилов насунув козирок свого червоного картуза на очі

й, перегнувшись через стіл, сливе упритул наблизив до мене свою цинічну мордяку.

— Я зараз тобі в око як засвічу, то ти знатимеш яку, бугаїно колгоспна! — тихо промовив він. — Я тебе, котяро скотобазний, ось женитися на ній заставлю, втямив? Ти, бляха, всеньке життя будеш каратися в нерівному шлюбі й лікті кусати, мов скотина! Ти станеш старий і ні на що не здатний, а вона вилізе на тебе верхи й буде вимагати сексу, — ти тоді згадаєш полковника Урилова, скот безрогий! Ти в мене знатимеш тоді, як малолєток залучати в оці собачі діла, де кров мішками ллється й трупи падають! Ти не подумав про те, що її можуть убити? Не подумав, котяро ти одморожений?! Я потяг до себе скриньку з сигарами.

— Мацюцька, — сказав я розважливо, — сама влізла в оці діла, де падають трупи! Це сталося тоді, коли вона стала працювати на товариство. Сам знаєш: довкола оцієї Лесі крутяться якісь темні справи… До речі, скільки я їх знав, оцих Лесь, — і завжди вони мені капості чинили! Прокляте якесь наймення… Це по-перше. Тепер про небезпеку для життя. Взагалі, — я посміхнувся, — ситуація тут склалася вкрай кумедна. Я думав, що використовую Мацюцьку для полювання на шантажистку… а насправді шантажистка використовувала її для того, щоб мене вполювати!

— Як це? — не втямив шеф.

— Городить, бугаїна, що й на голову не налазить! — буркнув Урилов.

Я стенув плечима й коротко розповів про сьогоднішню перестрілку біля мосту.

— Розумієте, — виснував я, — вони прослуховували Мацюцьчин телефон! І встановили, що вона працює на «Тартар». А потім улаштували елементарну пастку, щоб вивести з цієї справи мене, — адже я встиг багато чого з'ясувати! Зокрема, й те, що вся ця справа пов'язана з перебуванням Лесі на африканському континенті. Одне слово, це типова кримінальна історія, і я розплутаю її, що б там не сталося! До речі, — я глянув на Мурата з Уриловим, — ви знаєте, що таке феміністка?

— Хве… що-що? — вибалушився на мене Урилов.

— А ти? — обернувсь я до шефа. Той із сумнівом покрутив головою.

— Так от, феміністка — це жінка, яка ненавидить чоловіків… — почав я менторським тоном — і за десять хвилин виклав їм усю ту лекцію, яку прочитала мені Мандела. Коли я скінчив, Урилов схопився обома руками за голову.

— Так ось чому впала народжуваність в Україні! — вражено заревів він. — А керівники держави не знають, що й думати, — десять років підряд спеціяльно світло вимикали вечорами, а демографічного вибуху все нема! Недарма наш міністр доручив мені цим собачим товариством зайнятися, щоб його чорти вхопили! Та треба ж їх спинити, цих феміністок, а то гаплик буде Україні! Сьогодні ж треба Першому Лідерові доповісти — хай терміново скликає засідання Ради Національної Безпеки! Боже, боже, це ж катастрофа, інакше не скажеш…

— Ну, — задоволено сказав я, — катастрофа не катастрофа, однак тенденція зростає й, далебі, це може погано скінчитися! Найгірше ж те, що цих клятих феміністок підтримує світова спільнота, — якщо запровадити жорсткі заходи проти цього руху, то нам оголосять економічну блокаду! Ні траншів не буде, ні інвестицій, ні всякої іншої хріновини…

— Та хіба це світова спільнота?! — заревів Урилов, розмахуючи сигарою. — Це — світова свинота, інакше й не скажеш! Вони нам зразу колорадських жуків закинули, а тепер оцих феміністок наплодили, щоб ми тут повимирали всі! Вони бачать, що українців ніщо не бере — ні радіяція, ні реформи, ні спід… ану ж, думають, жінок їхніх намовимо, щоб давати перестали! — Він раптом ударив себе кулаком по лобі. — Так ось чому зростає кількість тяжких злочинів, скоєних жінками! А ми з міністром за голови беремося: що за хріновина — протягом останніх двох років вони більше людей повбивали, ніж за попередні вісім!

Мурат вражено переводив погляд то на мене, то на Урилова.

— Послухайте, — озвався він, — ви що, з глузду з'їхали? Геть уже шифер посипався, еге? Жінки борються за свої права, то й дідько їх бери, — аби вдома з чоловіків кров не пили та мозок їхній не їли! Радіти треба, а ви якусь хріновину городите…

— Так доборолися уже ж — по селах нема кому в перший клас ходити! — буркнув я. — Гаразд, менше з тим… Що там звітують оперативні служби?

Мурат пошукав на столі й простяг мені кілька листків паперу. Я пробіг їх очима, тоді взяв маркер і підкреслив одне місце в тексті.

— Читай! — сказав я шефові.

— З дванадцятої нуль-нуль до чотирнадцятої тридцять перебувала в приміщенні спорткомплексу «Сокіл»… Ну й що?

Я дістав телефон і почав набирати номер.

— А нічого! Цей спорткомплекс кому належить?

— Здається, його Ломідзе викупив… — буркнув Мурат.

— От зараз і з'ясуємо, чим вона там займається, ета кошечка… — Я зробив тупе обличчя. — Алло… алло? Привет, братуха!

— Кыто гаварыт? — поспиталися на тому боці.

— Да ты че, Лом, своих не узнал? Аскер на проводе… ну, ты, Ломик, даешь!

— А, — зрадів Лом, — эта ты, братан… Как дэла, дарагой? Как жена, дэты?

— Да все ништяк. Слышь, браток, там у тебя спорткомплекс. этот, как его… «Сокол», да?

— Ну, «Сокол»! — насторожено сказав Лом. — И че?

— Там в этот «Сокол» твой ходит телка одна — Леся ее зовут! Слышь, братуха, не в службу, а в дружбу — ты можешь меня проинформировать, чем она там занимается?

Лом скількись часу мовчав.

— Дажы ни знаю, чыто тибе и сказать, братан! — озвався він урешті. — Он туда не один ходит, этот Леса. со сваимы падругамы, да! И там они, братан, такими делами занимаются, что я как увидел — савсем седой стал! Был я седой — стал ваще седой, с ног да галавы, да!

— И ты не можешь мне даже сказать этого?

— Не магу, кацо! Ты меня извини, хочешь — приходи, сам увидишь… понял, да? Вот сейчас приходи, этот девушк уже начали!

Мурат із Уриловим напружено вслухалися в мої репліки.

— Хорошо, — сказав я, — тогда жди! Договорились?

— Канэшно, дарагой! Только сматры, увидишь — ваще седой будешь… понял, да?

Я розгублено глянув на Мурата з Уриловим.

— Хріновина якась виходить! Але треба їхати, нічого не вдієш… Значить, так: ви вже щось вирішили з Мацюцькою?

—Її повезли на конспіративну квартиру! — коротко звістив шеф.

— Дуже добре! Значить, я погнав… Будуть новини — зателефоную! — Я вийшов у приймальню й стусонув ногою Барабаша, котрий дрімав у кріслі. — Ти, обревку… тривога!

— Когось треба вбити? — з готовністю поспитав Барабаш.

— Може, й убити… — сказав я, знімаючи з вішалки свою куртку. — Поки що — гаття за мною!..

Шкляна споруда спорткомплексу насилу проглядала в густій пелені хурделиці.

— Сидиш у машині. Якщо за півгодини я не повернуся, працюєш за схемою. Що не ясно?

— Та все ясно! — буркнув Барабаш, відкидаючись на спинку сидіння й закладаючи руки за голову.

Я виліз надвір і попростував бетоновою доріжкою, котра була обсаджена якимись хвойними кущами. Ломідзе чекав мене під козирком, який нависав над входом у спорткомплекс.

— Гамарджоба, дарагой! — сказав він, стискаючи мені руку. — Рэшил все-таки пасматреть, да?

— А че, — дико посміхнувсь я, — интересно! Лом покрутив головою.

— Этот девушк — савсем плохой девушк! — печально сказав він. — Он платит балшой аренда, чтобы творить черные дела! Мне все равно, дэнги не пахнут, однако… Может, по рюмочке?

— Да какие по рюмочке! Давай посмотрим, а потом уже…

— Мой серце балит — твой будэт балеть тожы! Лучше выпить, затем сматреть. Хароший коньяк, «Эгрисы»… выпьешь, да?

— Да ладно! — здавсь я нарешті. — Если ты уж так говоришь… пошли!

Ми зайшли в кабінет, і Лом налляв два келишки чудового грузинського коньяку.

— Аллаверды, дарагой! — сказав він, цокаючись зі мною.

— Твое здоровье, брат! — сказав я й собі. Ми випили, і я допитливо глянув на нього.

— Ну, — сказав Лом, — теперь мало-мало будим пасма-треть… Пошли, да!

Ми піднялися на другий поверх, і Лом запровадив мене до якогось підсобного приміщення. Там панував півморок і валялися лахи.

— Этот окошко! — показав Лом на маленьке віконце в стіні. — Здесь можно сматреть… спартзал выходит!

— А ты?

Лом приклав руку до серця.

— Не магу, дарагой! Как сматру, — сразу балной делаюсь! Этот девушк убивать нада… нет, сначала насиловать — только патом убивать, да! Собак, а не девушк. веришь, э?

Я припав до віконця, й переді мною як на долоні постало здоровенне поле спортивної зали з її тренажерами, боксерськими грушами й маківарами. Посередині стояла щільно зімкнута шеренга молодих вродливих дівчат у чорних кімоно. Всі вони були з короткими зачісками, босі й підперезані зеленими поясами. Перед цим строєм завмерла струнка підтягнута постать — теж у кімоно, але з чорним поясом, і це була, звичайно ж, Леся.

— Дівчата! — врочисто виголосила вона, й її дзвінкий упевнений голос грімко задудонів під склепінням. — Сьогодні наступив той день, якого ви чекали три роки. Позаду сотні годин виснажливих тренувань, спарингів і медитацій, в яких ви нарешті осягнули своє справжнє призначення на цій землі й стали готовими до вступу в організацію. Дехто з вас чув про неї. Інші тільки здогадувалися… Отож, — її голос зріс і врочисто загримів у порожнечі зали, — сьогодні — день посвяти в таємний орден, котрий називається «Чорні вовчиці»!

— У-у-у! — зателесувалися дівчата, тупаючи ногами.

— Наш орден, — провадила Леся, — виник три роки тому. Його мета — згуртувати всіх жінок земної кулі, захистити їх від насильства й повернути їм рівні права з чоловіками. Його святиня — Діва-Мати, котрою стане кожна з вас. Його знаряддя — карате. Всі ви колись прийшли в товариство, як жертви, нині ж ви стали — вовчицями, які зуміють вбити будь-якого насильника, захистити свою честь і відстояти потоптану справедливість.

— У-у-у! — знову зателесувалися дівчата.

— Вступивши в орден «Чорні вовчиці», ви складаєте священну присягу, відступництво від якої буде каратися смертю! — Леся помовчала. — А тому перш ніж оголосити її, я запитую вас: чи всі ви готові стати бойовими вовчицями, котрі рватимуть на шматки ворогів Діви-Матері й понесуть світло її образу в широкі маси жіноцтва?

Та вона ж хвора, вражено подумав я… ця дурепа забиває голови дівчатам отакими нісенітницями, а їй треба просто лікуватися!

— Ми — вовчиці! — хором крикнули дівчата. Леся підняла руку.

— Я, бойова чорна вовчиця… — врочисто почала вона скандувати.

— Я, бойова чорна вовчиця… — повторила за нею шеренга.

— …вступаючи до лав священного ордену… — провадила Леся.

— …вступаючи до лав священного ордену… — грімкою луною відгукнулася шеренга.

— …клянуся: не пов'язувати своє життя з чоловіками, не віддавати їм ні душу свою, ані тіло, — врочисто провадила Леся, — не замислюючись, виконувати всі накази Великої Магістри ордену…

Ні, подумав я, цього не можна так полишити! В кутку приміщення були якісь залізні східці. Я почарапкався ними й уперся головою в квадратну ляду. Вона розчахнулася, і я побачив склепіння тренувальної зали. Це був блок роздягалень і душових, я опинився на даху, й унизу видно було щільно зімкнуту шеренгу.

— Якщо ж я відступлюся від присяги, то нехай мене скарає на горло помста моїх сестер по ордену й наймення моє буде прокляте на віки віків!

Я плигнув униз і, описавши в повітрі дугу метрів у десять, зі страшенним гуком приземлився просто перед шеренгою.

— …на віки віків! — потужним відлунням прогриміло під стелею тренувальної зали.

— Дівчата! — гаряче сказав я, випроставшись на всенький зріст. — Не слухайте цю дурепу — в неї не всі вдома! На однісінький лише мент задумайтеся над тим, що вона хоче відібрати у вас майбутнє — шлюб, родину, радощі кохання, котрих не замінять жодні вправи з карате. Забивши ваші голови нісенітницями, ця психічно хвора жінка прагне, щоб ви були у її руках знаряддями вбивства і ненависти, насильства й аскетизму. Ви — юні вродливі створіння, які прийшли у цей жорстокий світ пом'якшувати черстві серця, нести добро і ласку, прилучати чоловіків до містичного світу любови, котра відкриває людині шлях до Бога…

Вони зареготали. Я так і заціп із роззявленим ротом, — вони реготали всі, як одна, вони буквально падали від реготу, вони хапалися одна за одну й тицяли в мене пальцями, наче в якогось блазня чи дешевого мартопляса; я чекав будь-якої реакції, лише не цього зневажливого реготу, од котрого в мене аж у вухах вібрувало; я стояв і лупав очима, наче якийсь котяра, аж врешті Леся підняла руку, й у залі вмент запала тиша.

— Тварюко! — врочисто проголосила вона. — Тобі все зрозуміло?

— Ні! — вигукнув я, обертаючись до неї. — Ти подумала, що ти пропонуєш цим юним створінням?

Леся посміхнулася.

— А що їм пропонуєш ти? Що вони можуть виграти, вступивши у шлюб з чоловіком?

— Кохання! — гордо сказав я.

Леся подала знак одній з дівчат, і та виступила з шеренги й подала їй якусь коробку.

— Ось, тварюко! — сказала Леся, знімаючи кришку. — Дивися!

Я зазирнув у коробку й побачив там щось подібне до електричної гірлянди.

— А це що за хріновина? Її очі потемніли.

— Це не хріновина, вбивце! — сказала вона погрозливо. — Це — спеціяльний пристрій, котрий здатен приносити жінці до п'ятнадцяти оргазмів на хвилину! Він кріпиться на спині, й користуватися ним зможуть навіть незайманиці. Винайшов його, до речі, чоловік… — П'ятнадцять?! — не повірив я.

— За хвилину, тварюко!

Скількись часу я й слова не міг промовити

— Чекай, чекай… — озвавсь я, хапаючись іще за один аргумент, мов потопаючий за соломину. — А діти? Ви що ж, хочете, аби людство вимерло, як мамонти?

— А штучні технології? — раптом озвалася в шерензі якась дівчина.

Я обернувся й зміряв її очима. Це було гоже створіння з темними очима й такою фігурою, що навіть думка про застосування цих технологій видалася мені блюзнірською.

— Чув? — з погордою поспитала Леся. — Ми — чорні вовчиці, котрі служать Діві-Матері. Кожна з нас буде заходити в тяж без участі чоловіка, повторюючи непорочне зачаття. Кожна з нас буде Діва-Мати!

— Але ж це не все… — пробурмотів я.

— Ну-ну! — глянула на мене Леся. — Що ж ти скажеш іще, тварюко?

— Та замочити його! — озвалася з шеренги ота краля.

— А любов? — зненацька запитав я, дивлячись Лесі у вічі. — Оте палюче почуття, котре підносить людину над оцим недосконалим світом і дозволяє зазирнути в незнані, містичні виміри? Отой захват, якого дізнає людська істота, коли в ній запалюється божественне світло любови? Отой екстаз, який охоплює душу людську з такою силою, що їй здається, наче всенька земля зацвітає білосніжним квіттям? Невже це нічогісінько не важить для таких, як ти?

Леся завагалася; в її очах зблиснуло щось подібне до живого поруху душі; але тут же лице її стало мінятися, перекошуючись жорсткою втіхою, яка росла й росла, аж нараз вихлюпнулася несамовитим, звірячим криком, який дико й неприродно прозвучав під склепінням тренувальної зали, — й вона плигнула на мене, мов тигриця, долаючи відстань у кілька метрів буквально за соту частку секунди.

Першого удару завдали мені з шеренги, і хитнувшись уперед, я потрапив простісінько під маваші гері, яке в сей момент виконувала Леся; перемістившись униз, я ухилився від цього смертоносного випаду, але тут же хтось зацідив мене в скроню, й я підхопився й блискавично крутонувся довкола своєї осі, намагаючись блокувати удари, котрі посипались звідусіль. Дівчат було десятків зо три, й нападали вони по кілька душ нараз, щоб не створювати великого тлуму, й гилили мене ногами й руками, як боксерську грушу; пару разів я таки зумів звестися на ноги, однак Леся, котра стояла обіч, пролітала в повітрі, мов блискавиця, й валила мене додолу, а потім знову відступала, звільняючи поле бою для своїх учениць. Вони розбили мені носа й поставили синця під оком; аж тоді я втямив, що жартів тут не водиться, й спробував було по-справжньому ставити опір, — але, на жаль, було запізно: мене били й тусали, мов ганчір'яну ляльку; в очах раз-у-раз спалахувало якесь болюче світло; голова гула, мов порожній казан, і щоразу, коли по ній гилили п'ятою, ребром ступні чи кулаком, у вухах щось оглушливо бемкало.

— Цо дэлай, э! — відчайдушно закричав хтось біля дверей. — Прыкратить безобразые сичас жы!

— Та-та-та! — лунко гримнув під склепінням зали автомат. — На пол, суки! Ложись! Ложись, иначе поубиваю!

Удари припинилися. Я завовтузився й перевернувся на живіт. Зір усе не міг сфокусуватися, й скількись часу я бачив тільки невиразні розмиті плями, котрі хилиталися туди-сюди, наче манекени під вітром.

— Оборзіли, на хрін! — невдоволено сказав Барабаш, держачи свого калаша догори стволом. — Ну, которій тут матку вирвати?

— А я гаварыл, да! А я пыредупрыждал, да! — схвильовано казав Лом. — А он ны паслушал — все равно буду пасматреть, гаварыт!

Я застогнав і, хитаючись, підвівся на ноги. Всенька зала нагадувала поле бою — дівчата лежали вниз лицем, і жодна з них не рухалася.

— Сматры, — закричав Лом, показуючи на мене пальцем, — савсэм седой стал! Был седой — стал ваще седой… слышь, да? А я тебе гаварыл: не хады? Я тебе гаварыл: балной будешь от этот девушк? Вот типерь и получил, чыво хател — как малако стал, э!

Барабаш перевальцем підійшов до якоїсь із дівчат і штурхонув ногою нижче спини.

— Ого, — здивувався він, — нічого собі! Ну, що, цю будемо взувати? Хто перший?

Я втер кривлю, котра цебеніла з носа.

— Ходімо звідси, на хрін. бачити я їх не хочу!

— Та чого ти! — вигукнув Барабаш. — Давай зґвалтуємо хоч одну. щоб знали, що таке справжній боєць!

— У них, — сказав я, розвертаючи Барабаша до дверей, — таке є, що тобі до нього, як до Місяця пішки… втямив?

— Вібратор, чи що?

— Який там вібратор! Дроти такі… їх кріплять на тому місці, в яке оце ти ногою штурхонув, — і п'ятнадцять оргазмів гарантовано! За хвилину, причому.

— Лучше ухадить атсюда! — сказав Лом. Й до Лесі: — А ты, дарагая, болше не хады сюда со сваими девушк… другой помещений ищи для сваи черный дела, понял? А то убъем, как собак, и в кислату бросим!

Ми вийшли надвір, і Барабаш відчинив дверцята джипа.

— П'ятнадцять оргазмів… — замислено пробурмотів він, сідаючи за кермо. — Й що ж нам тепер зостається робити?

Я заліз у машину й ліг на задньому сидінні, намагаючись втамувати кров, яка точилася з носа.

— Що, що… — буркнув я понуро. — Гомосексуалізмом займатися, що ж іще!

За шибами авта стугонів холодний вітер. Передмістя вже скінчилось, і по обидва боки шосе тяглася похмура чорна лісосмуга.

— Ну, нічого, — сказав Барабаш, — ось приїдемо в «Тартар», вип'ємо… Добре, хоч вони не зґвалтували тебе!

— Та я їм показав би! — пообіцяв я, лежачи на задньому сидінні.

— У мене, — сказав Барабаш, виходячи в лівий ряд, — був корефан… прапорщик, як і я! Так він служив контролером у жіночій зоні, й там у нього була полюбовниця. Ходив він до неї, ходив… аж стало йому одної замало! Він тоді, не будучи дурним, заводить ще одну… хліборізом вона працювала! От проходить місяць, проходить і другий… зайшов якось він у хліборізку, — а там сидить зечок штук із п'ятнадцять, і всі з ножаками! Ми, кажуть, чули, що ти жеребець силенний, — ану ж давай усіх нас люби! Він хтів було навтьоки… хріна! Повалили гуртом, рота колготками заткнули, яйця перев'язали — і давай гвалтувати! — Барабаш сплюнув у вікно й замовк.

— Ну й що? — з інтересом поспитав я.

— Мало інвалідом не зробили! Добре, що кухар із вільнонайманих побачив та бігом на вахту…

Я провів рукавом по мармизі й побачив, що кров ущухла.

— Як на мене, — сказав я, — то краще мати справу з дівчатами… От я й досі пригадую, як уперше переспав з однокласницею! Якраз виповнилося мені тоді п'ятнадцять років. Її звали Оленка, й вона полюбляла влітку спати на горищі… ну, й усім про це казала! От підстеріг я та й заліз туди вночі. Чую: завовтузилося щось у кутку! І завагавсь я. Що ж його, думаю, робити — ану ж бо кричати почне?..

— А воно вперше… та звісно ж! — кивнув Барабаш.

— От думав я, думав… аж вона раптом і каже таким невдоволеним голосом: «Та що ти мнешся там, обревку? Я вже й сорочку зняла, а воно соплі жує! Дурний уже зовсім, еге? Ану сюди бігом!»

Надворі щось бахнуло. Джип кинуло вбік, і Барабаш насилу вдержав кермо.

— От їдрі його в корінь… колесо стрельнуло!

Я підвівся, вмощуючись на сидінні, й озирнувся назад.

— Жени! — загорлав я не своїм голосом, кидаючись уперед. — Жени чимдуж… тривога!

Червоний фольксваген вже наздоганяв нас. Хапаючи автомат, який лежав на передньому сидінні, я побачив, як ствол снайперської гвинтівки, що стирчав із вікна, здригнувся й плюнув огнем; опускаючи запобіжника, я хитнувся вбік і побачив, як у задньому шклі виникла діра й одночасно така ж діра утворилася й у лобовому шклі, простісінько над кермом; джип наддав ходу й, хляпаючи простреленим колесом, погнав уперед; я щосили вгатив стволом калаша в задню шибу й, висадивши її разом з усім гамузом, натиснув спуск.

— Мочи їх, казлів! — зарепетував Барабаш, лежачи боком на сидінні й давлячи на газ.

Нас винесло в лівий ряд і вдарило об бетонний бар'єр, який ділив автостраду. Автомат застрибав у моїх руках, і черга хльоснула по авту й прошила його наскрізь, мов бляшанку. Якісь машини, котрі йшли позаду, завищали гальмами, а тоді дали задній хід і так чкурнули з місця сутички, що тільки смуга за ними лягла. Фольксваген утратив керування; лобове шкло пішло тріщинами й звисло всередину; описавши дугу, він вилетів на узбіччя й, підстрибнувши, перевернувся набік.

Його колеса ще крутилися, коли я штовхнув дверцята нашого авта й вискочив надвір.

— Куди ти, обревку! — крикнув Барабаш, обертаючи до мене свою налякану мармизу. — Вшиваємося… зараз мєнти налетять!

Я посварився на нього кулаком і, перебігши дорогу, вдарив ногою в лобове шкло фольксвагена. Ну, звичайно ж, вони були мертві — чорнявка й білявка, дівчата-каратистки, які віддухопелили мене коло тролейбусної зупинки. Снайперська гвинтівка врізалася чорнявці в живіт і, прохромивши її наскрізь, вийшла десь поміж лопатками. Втім, загинула вона ще до того, як авто перевернулося, — обидві були перерубані автоматними чергами, й кров, булькаючи, витікала з авта й розпливалася по снігу червоною плямою. Я обшукав кишені й, геть замурзавшись кривлею, забрав їхні документи. Потім знову перебіг шосе й, упавши на сидіння, грюкнув дверцятами.

— Ходу! — крикнув я Барабашеві.

— Далеко не заїдемо… колесо треба міняти! — загорлав він, притискаючи газ.

В шибах тоскно застугоніла хурделиця.

— Звертай на польову дорогу! — сказав я, тривожно озираючись назад. Вже смеркало, але міліцейських авт ще не видно було. — Поміняємо колесо, а там і геть поночі буде!

— А потім?

— Будемо добиратися полями: попереду пост, а там нас вже чекають! — Я знову озирнувся: — Дави на газ, дави!

VI

В «Тартар» ми дісталися аж о сьомій вечора. Коли я ввійшов до приймальні, Цуцичок показала на двері кабінету.

— Тебе чекають! — звістила вона якимсь металевим голосом.

— Хто?..

— Двоє з носилками, один із заступом! — Цуцичок з відразою окинула мене поглядом. — Догрався?

— Ти про що це?

—Іди, іди… там тобі скажуть, обревку!

Я стусонув ногою по дверях і ввалився до кабінету. За столом сиділи Мурат із Пітоном.

— О, — сказав шеф, — приїхав-таки… Ану присядь!

— У глаз, — пообіцяв Пітон, — будемо тебе зараз бити! Втямив, ні?

— Щось трапилося?

Мурат заклопотано подивився на мене.

— Щез твій таємний агент!

— Мацюцька?!

— Ну!

— Таких дітей залучати до наших справ — це треба дебілом бути! — обурено сказав Пітон. — За це яйця треба відривати з ходу!

— Коли вона щезла? Пітон зітхнув.

— Півгодини тому. Завезли її на конспіративну квартиру, вона там покрутилася щось пару годин — і здиміла. Хазяйка зателефонувала мені, що навіть не помітила, як вона й помешкання покинула.

— Ти впевнений, що вона не працює на два фронти? — поспитався шеф.

Я посміхнувся.

— Які там два фронти! Ця дівчинка належить мені разом з усіма тельбухами… Боюсь навіть, щоб не закохалася!

— То що ж могло статися?

— Що, що… Якась ідея стрілила їй в голову! Інтелект запрацював, от і вирішила хріновину встругнути… — я зітхнув і став розповідати про все, що сталося після нашої розмови в кабінеті. — Одне слово, ця Леся — психічно хвора людина, котру треба терміново закрити в божевільню… Залишається тільки з'ясувати, де вона бере гроші на свої безумні проекти!

—І що це за проститутки на неї полюють! — докинув Мурат.

—І що це за негр коло них ошивається… — буркнув я, запалюючи сигару.

В кишені задзеленчав телефон.

— Ну? — поспитав я нетерпляче.

— Оскар?

— А хто ж іще!

— Здорово, чувак! Лось на проводе… помнишь меня? Я зціпив щелепи.

— Ну… помню! И чего тебе надо, Лось? Той зареготався.

— Слышь, ты! — нарешті озвався він. — Сто лет на хрен ты мне нужен был бы. если б не твои шестерки!

— Ты о чем?

— Да все о том же! Об этой соплячке, которую ты послал ко мне, врубился?

— Ни хрена не врубаюсь! — роздратовано сказав я. — Или прямо говори или сейчас трубку, на хрен, бросаю! Че за базар,

э?

— Хорошо. — В слухавці завовтузилося. — Слушай.

— Говорить агент Мацюцька! — сказав на тому боці схвильований голосочок. — Я тут, на дачі. Мене тримають в погребі…

— Молчать, проститутка! — гаркнув Лось. І до мене: — Понял теперь?

Я глянув на Пітона й крутнув пальцем у повітрі, неначеб набираючи номер. Він кивнув і притьма вискочив з кабінету.

— Да, — сказав я, — понял… Сколько? Лось коротко реготнув.

— А сколько ты дашь?

— Десять кусков. Він знову зареготав.

— Да нет, маловато… Девочка молодая, интересная! Че такое десять кусков? За эти бабки лучше покувыркаться с нею по полной программе. — На тому боці почулася якась невиразна репліка. — Вот и ребята говорят, что лучше на колхоз ее поставить!

— Сколько?

— Да сколько… Стольник не пожалеешь, вот и хорошо будет!

— Баксов?

— А я че, на лоха смахиваю? — здивувався Лось. — За лоховскую валюту я и руку не подниму, ты че! Баксы гони, дорогой!

Я подумав.

— Идет! — нарешті озвавсь я. — Только не трогайте ее, слышь?

— Да на хрен она кому нужна здесь! Когда башляешь?

— Через полчаса, не раньше! — Я глянув на годинника й побачив, що з того часу, як Пітон вибіг з кабінету, пройшло дві хвилини. — Где встречаемся?

— Ха! — весело сказав Лось. — Ты хитрый, чувак… Собери бабки, тогда и созвонимся! Въехал?

— Ну!

— Вот и лады! Жди звонка.

Я поклав слухавку на стіл і взявся за голову обома руками.

— Мацюцьку викрали одморозки! — звістив я шефові.

— Хто?

— Чув про Лося?

— Поняття не маю! Хто це? Я сумно зітхнув.

— Придурок, яких мало! Професійний найманець. Воював у всіх гарячих точках. Одморожений настільки, що я проти нього — справжнісінький янгол, хоч на небо живцем забирай!

Двері відчинилися, й увійшов Пітон.

— Все гаразд. На мобільний вони вийшли з телефона, встановленого в передмісті. Номер ми з'ясували, адресу теж.

— Помешкання?

— Приватний будинок. План садиби й котеджу є в нашій базі даних.

Мурат глянув на Пітона.

— Піднімай штурмову групу! Спорядження: калаші, бронежилети, спецзасоби. Будемо визволяти цю авантюристку…

Пітон кинувся до дверей і мало не збив з ніг полковника Урилова. Той страшенно заматюкався й, відскочивши убік, посварився на нього кулаком.

— Та куди хрін тебе оце несе, коняку таку з яйцями! Повилазило, еге? Не бачиш, полковник заходить?

— А йшов би вже ти на хрін! — гаркнув Пітон і, сплюнувши, вискочив з кабінету.

— О, — сказав я задоволено, — молодець! Хоч одна скотина послала цього мєнта, куди йому й належить ушитися!

Урилов грізно скорчив свою червону мармизу.

— А я, — сказав він, підходячи до мене, — якраз оце шукав, кому б у рило затопити! А тут бачу — скот безрогий сидить і нявкає щось проти мене! Ти, бугаїно, для чого це дівчат повбивав, га? Ти, котяро відморожений, не міг знайти для них ліпшого вжитку, як тільки трупами поробити?

— Мєнтяро, — сказав я, нахабно випускаючи дим у його цинічну мармизу, — ти піди та поглянь своїми свинячими очицями на мого джипа! Там діра на дірі, ясно? Ось до чого ці дівчата призводять! — Хоча, — я зітхнув, — шкода, звичайно, цих істот! І стріляти вміли зайки, і билися руками й ногами… справжні амазонки були…

— То ти хоч одмазав хлопців од цього діла? — поспитав Мурат.

Полковник сів у фотель і поклав свого картуза на стіл.

— Та певно ж! — задоволено сказав він. — Щоб полковник Урилов — та не одмазав цю бугаїну, щоб вона сказилася! Там снайперська гвинтівка була й ще ціла купа оружжя… так що ніхто його, придурка, шукати не буде…

На стелі ожив селектор.

— Група готова до виїзду! — звістив у динаміку Пітон. Я схопився на ноги.

— Погнали! — штурхонув я Урилова. — Вставай, коняко з яйцями!

— Куди це, котяро?

— Проведем бойову операцію. Треба визволити таємного агента.

— Ну, а я тут при чому?! — витріщив полковник на мене свої маленькі очиці.

— А ти, — сказав я, піднімаючи його за комір і жбурляючи до дверей, — будеш їхати в головній машині, — щоб твої собачі колеги нас не спиняли, ясно?

У лобове шкло мікроавтобуса шмагала снігова крупа. Була вже ніч, і світлофори перемкнулися на оранжеве світло. Не збавляючи ходу, ми проскочили міліцейський пост і звернули з шосе на бокову дорогу.

— Ти, бугаїно, — занепокоєно сказав Урилов, — а я що… теж буду штурмувати цю хавіру?

— На хріна ти там здався! — буркнув я, вивчаючи карту. — Ще накладеш повні штани… панькайся тоді з тобою!

Урилов задоволено потер долоні.

— Ага, — сказав він, — в такому разі я беру керівництво на себе! А то, бачу, керувати тут немає кому… Ану давай-но цю карту сюди!

В кишені задзеленчав телефон.

— Ну? — поспитав я.

— Не понукай, чувак! — насмішкувато сказав Лось. — Бабки готовы?

— Все ништяк! Дальше? Лось коротко реготнув.

— А дальше, чувак, делай вот что: выехал за капе, проезжаешь первый перекресток и сворачиваешь налево… понял, да?

Я задоволено покивав — саме за цим маршрутом наша група й рухалася.

— Понял, братуха, понял… Дальше че?

— Да не братуха я тебе… лохам я не брат! — Він знову реготнув. — Дальше все просто: не доезжая поселка, бросаешь бабки у первого столба — и почесал домой! Ты понял, чувак?

— А девочка?

— А соску эту, — поблажливо сказав Лось, — получишь завтра! Надо бабки проверить, ясно? А то всунешь фуфло.

— Э, — стурбовано сказав я, — так меня не устраивает! Ты че, Лосина, оборзел? Баш на баш — и никаких делов!

— Завтра, я сказал! Не будет бабок — получишь свою… — він зареготав, — … боевую подругу в разделанном виде, понял?

Я стиснув зуби.

— Хорош, Лосина… договорились! Еще встретимся когда-нибудь…

Авто заїхало в селище. Мерзла крупа надворі перейшла в лапатий рясний сніг. Я сховав телефон у кишеню й подивився на Пітона.

— По нулях! — буркнув він, знімаючи навушники. — Номер той же самий.

Я заклопотано глянув на карту.

— Гальмуй! — звелів я водієві, коли авто вихопилося на пагорб.

— Ти що це, бугаїно? — видивився на мене Урилов.

— На! — тицьнув я йому бінокля. — Он той будинок бачиш?

— У долині?

— А де ж іще! Повилазило, еге? Зовсім уже не доганяєш своєю мєнтовською макітрою?

Урилов притулив бінокля до очей.

— Ну… бачу! То й що, бугаїно?

— Це, — сказав я, — те місце, звідки нам телефонували! От зараз і глянемо, як до нього ліпше підступитися…

Кам'яниця була обнесена глухою цегляною огорожею. У дворі стояв джип-черокі. На причілку двома жовтими плямами світилися вікна.

— Диви… диви, скот безрогий! — раптом заволав Урилов. На ґанку спалахнуло світло. Троє кремезних гицлів

помалу спустилися по східцях і підійшли до джипа. Один з них обернувся, й я побачив, що це Лось.

— Живцем їх брати, казлів! — аж затрясся Урилов. — Це ж одморозки, яких мало! Їхні ж фото у кожного мєнта в планшеті! Живцем брати… поняли, обревки? Та ти шо, на хрін, — мені за це затримання ордена повісять, блін!

— Вони їдуть сюди, — спокійно сказав я, наглядаючи, як авто виїжджає з двору. — Повний вперед!

— План? — поспитався Урилов.

— Таранимо їх бампером. По тому беремо живими! Якщо ж будуть стріляти… коротше, треба зробити так, щоб вони не встигли вистрілити! — Я взяв рацію. — Тигра, я — Вінні Пух… як чути?

— Що? — поспитався в рації Барабаш.

— В глаз як дам зараз, то знатимеш! — гаркнув я. — Геть уже мізки заспиртував, еге? Чутно як, питаю!

— Чути добре! Що в тебе?

— По маршруту рухається джип-черокі. В ньому Лось і ще двоє одморозків. Будемо брати!

— Тигра поняла! — діловито сказав Барабаш. І до бійців: — Приготувалися, обревки!

Джип вихопився з-за повороту й, наддавши ходу, стрімко рвонув уперед. Водій нашого авта схилився над кермом, і коли він притиснув газ, то фари джипа зненацька спалахнули мов сонце, заливаючи сліпучим сяєвом всенький салон мікроавтобуса, і в якийсь мент мені здалося навіть, що я побачив чоловіка, який сидить за кермом всюдихода, з жахом розглядаючи наше авто, яке насувається на нього, — а потім був грімкий удар, брязкіт побитого шкла й надсадне вищання металу, котре роздирало барабанні перетинки…

…але я вже летів сторчголов із мікроавтобуса, витягаючи з-під пахви свого парабелума й перевертаючись в карколомному сальто, котре дозволило покрити відстань до авта буквально за частку секунди, щосили шарпонути на себе двері й, ударивши стволом пістолета в скроню, витягти на білий світ кремезне одоробало, котре так нечемно дозволило собі зі мною розмовляти…

…ціла купа людей у бронежилетах, яка обліпила того джипа, в однісінький мент висадила усі шиби, геть поодривала дверцята й кинула на сніг двох зарізяк, які шалено матюкалися, намагаючись іще ставити якийсь опір. Я згріб Лося за чуприну й закинув йому голову назад, поки двоє бійців заклацували йому кайдани; а потім перехопив парабелума за ствол і посміхнувся.

— Ну че, — поспитав я Лося, — думал, ты умный, да? Крутой, думал? Народу кучу перемочил, так блатной очень, да?

— Ну, ты падла! — прохрипів він.

Я садонув його колодкою пістолета по зубах.

— Девчонка где? Збоку підійшов Урилов.

— Мовчить, бугаїна? — поспитався він, з цікавістю розглядаючи Лося. — Зою Космодем'янську корчить, еге?

— Погоди… хрен с тобой! — обізвався Лось. — Все скажу, если так.

— А ми в цьому й не сумнівалися, скот безрогий! — вигукнув Урилов. — У нас Павку Корчагіна довго корчити не будеш… ми всяке гестапо переплюнемо! — Він хекнув і вгатив Лося носаком під дихало. — Ну як, подобається? Ще хочеш, скотиняко?

Лось конвульсивно затіпався. Урилов одступив, розганяючись для ще одного удару, але я схопив ого за рукав.

— Охолонь, полковнику! Ти ж уб'єш його… — Й до Лося: — Девчонка где, спрашиваю?

— В… в подвале! — нарешті видихнув той. — На кухне там… под полом!

— Сколько бойцов на хавире?

Лось покрутив головою, випльовуючи кришиво потрощених зубів.

— Ч… че… четыре!

— Оружие?

— До хрена. — Він звів подих. — Пластит, калаши, гранаты. до хрена, короче!

Я озирнувся. Двоє зарізяк, яких витягли з авта, валялися долілиць у снігу, скуті наручниками. Мікроавтобус од'їжджав назад, і видно було, як од бійців, котрі стоять на узбіччі, падають на дорогу довгі потворні тіні.

— Наручники йому — і в машину! Ви, двоє, — глянув я на командосів, які тримали Лося, — залишаєтеся з полоненими… Решта — за мною!

— А я? — спитався Урилов.

— А на хріна ти нам здався б?

— А хто ж буде командувати штурмом?

Я намотав ремінь калаша на зап'ястя й, опустивши автомат стволом униз, насмішкувато зміряв Урилова очима.

— Командувати штурмом буду я! А ти, полковнику, — я витримав ефектну паузу, — командуй краще своїм болтом. уторопав, ні?

Бійці зареготали. Урилов глипнув на мене з-під свого кашкета, наче вовк.

— Ну, скот безрогий, — погрозливо сказав він, — я тобі це згадаю!

— За мною — бігом! — скомандував я.

Ми підтюпцем пробігли вулицю й, розсипавшись довкола садиби, почали оточувати дворище.

— Гранатами працюємо? — поспитав Барабаш. Я покрутив головою.

— Там ціла купа хріновини — запали, пластит. здетонує! Та й шум зайвий буде. Глушника накрутив?

— Ну!

— Значить, вперед!

Ми перелізли цегляний мур і, скрадаючись, побігли до веранди. Краєм ока я побачив, як через огорожу лізуть командоси — вони з'являлися на гребені, мов примари, й, роззирнувшись, безгучно плигали вниз. У веранді грюкнули двері. Я подав знак Барабашеві, й ми притислися до стіни, ховаючись у тінь. Якийсь парубяга спинився на порозі й позіхнув. Тоді розстебнув джинси й, насвистуючи, став мочитися просто на східці. Це тривало десь із хвилину. По тому він завовтузився, ховаючи своє причандалля на місце, й півголосом проспівав: «Отчего мне грустно, грустно и одино-о-око…» Над перилами вигулькнула бандитська мармиза Барабаша. Він перехопив свого автомата біля спускової скоби, замахнувся й утелющив паруб'ягу стволом по шиї.

Той обернувся довкола своєї осі й, хитнувшись, почав падати на східці.

Я підхопив його й обережно поклав біля веранди.

— Прикриваєш! — прошепотів я Барабашеві.

Ми кулею влетіли до передпокою, і я щосили загилив ногою в якісь двері. Переді мною постала кімната з голими стінами, а в ній — двоє стрижених під нуль зарізяк, які грали в доміно. — На пол, суки! — заревів я, вимахуючи автоматом. — Ложись, бляди, доктор пришел! — заревів Барабаш і собі — й так смальнув зі свого калаша, що зі стелі бризнула штукатурка. Тої ж миті по всенькому будинку забряжчали шиби, почувся тупіт і скажений, багатоповерховий мат. Один зарізяка простяг руку до пістолета, який лежав на краю стола; я випередив його і, щосили плигнувши вперед, загилив йому ногою в щелепу. Він смикнув рукою, й пістолет відлетівши назад, вдарився об стіну й вистрілив; розвертаючись на лівій нозі, я загилив його під дихало, тоді витяг наручники й прикував його до другого зарізяки, якого Барабаш тримав під прицілом автомата. У двері заглянув Пітон.

— Операцію завершено! — доповів він. — Втрат немає.

— Забери цих дебілів! — я поторкав носаком полонених. — Погріб знайшли?

— А де він має бути?

— В кухні. — Я повісив калаша на плече й махнув рукою. — Гайда!

На кухні ми знайшли полковника Урилова. Він сидів навпочіпки біля відчиненого холодильника й, плямкаючи, щось наминав за обидві щоки.

— Ти уявляєш, бугаїно, — сказав він, обертаючи до мене свою банякувату мордягу, — ці обревки настягали цілу купу оружжя! Одних тільки калашів я нарахував щось десятків зо три… а ще ж цілі ящики патронів, гранат! Я викликав своїх людей і прокуратуру підняв на ноги — треба ж якось оформити це затримання…

— А що це ти там жереш, як не в себе?

— Та зголоднів, як скотина… треба підкріпитися! Ще ж цілу ніч будемо тут протоколи писати… Мацюцьку знайшли?

— Ні. — Я підняв тяжку ляду в підлозі й відкинув її убік. — Гей ти… вилазь!

В погребі стояла тиша. Урилов заглянув туди, а тоді, подумавши, плюнув униз.

— Може, залізти краще та за шкуру витягти? — поспитався він.

— Тільки спробуйте, підараси! — залементував у погребі янгольський голосочок. — Я вас всіх повбиваю, на хрін! Вас на шматки порозриває, казли смердючі! Я себе підірву — і вас разом з усім гамузом!

Ми й роти пороззявляли.

— Та в неї дах од переляку поїхав! — сказав Урилов.

— Ось я тобі поїду, тварюко! — гукнула знизу Мацюцька. — В мене граната, втямив? Як засандалю, — всі покотом ляжете! Що, злякався? Як дівчат у погріб замикати, то ти хоробрий, — а гранати боїшся? А т-ти ж підарас горбатий!

— А я за підараса матку вирву! — розлютився Урилов. Я відштовхнув його вбік.

— Агенте Мацюцько! В погребі замовкло.

— Агенте Мацюцько! Вам позакладало?

— Я! — крикнув знизу янгольський голосочок.

— Відставити метання гранат! Негайно покинути стратегічне укриття!

Внизу завовтузилося, й стало видно, як з кутка обережно вилазить Мацюцька. Вона була в своїй плямистій шубці, а в кулачку міцно стискала гранату Ф-1.

— Ой, — зраділа вона, — це ти! А я думала…

— Вилазь, вилазь… — сказав я їй. — Злякалася, еге?

— А я думала, це ті одморозки мене приманюють! — сказала Мацюцька, вилазячи на нижній щабель драбини, яку спустив туди Барабаш. — Ну, думаю, підірву й себе, і їх, аби тільки зґвалтування не допустити. — Вона спіткнулася й замахала руками. — Ой, так я не вилізу… Ловіть мою гранату!

Ніхто й слова не встиг вимовити, як ребриста зелена залізяка вилетіла з погреба й, описавши дугу, з грюкотом упала посеред кухні. Першим відреагував Барабаш: він відштовхнувся ногами од підлоги, блискавичним стрибком доскочив дверей і, відчинивши їх лобом, гепнув у коридорі. Пітон зметикував гірше, бо, загледівши гранату, просто впав у куток і закрив голову руками. Найдужче розчарував мене Урилов: той заревів не своїм голосом, для чогось натяг картуза обома руками на самісінькі вуха й, не перестаючи репетувати, поліз під кухонний буфет. Простору від ним було сантиметрів тридцять, але полковник забився аж до половини — та так і застряв, розпачливо соваючи ногами. Граната крутилася на підлозі, аж я вирішив припинити цю комедію й наступив її ногою.

— Відбій, ідіоти! Вона ж без запалу, чуєте? З ляди виглянув гожий писок Мацюцьки.

— Ой, — сказала вона розгублена — я ж забулася… там кільце висмикнуто! Не вибухнула часом?

До кухні сторожко зазирнув Барабаш.

— Точно без запалу?

— Точно, точно… — сказав я, допомагаючи Мацюцьці вилізти з погреба. — Дівчина пожартувала, а ви й полякалися, бички здорові!

— Оце ситуйовина! — Барабаш втомлено втер лоба. — Чесно зізнатися, я ще ніколи так не стрибав…

Ззаду щось оглушливо гримнуло. Ми сахнулися, мов обпечені, й побачили, що це Урилов перекинув буфета.

— Що ти робиш, коняко з яйцями?! — розлючено гаркнув я. — Геть уже з глузду з'їхав, еге?

— Це ти хтів під буфетом сховатися од гранати Ф-1? — насмішкувато примружився Пітон. — Друже, в неї осколки на двісті метрів б'ють!

Урилов завовтузився й, упершись долонями в підлогу, зіп'явся на ноги.

— Й зовсім не від гранати я ховався… — засоромлено сказав він.

— А од якого ж хріна?

— Та… гроші закотилися!

— Які гроші?!

— Які, які… десять копійок, ось які! — Урилов добув з кишені жменю дрібняків і, виловивши монетку в десять копійок, показав усім. — Ось вони! А ви думали, коні безрогі, полковник злякався, еге? Та я ці всі гранати в гробу бачив! Просто я озирнувся, глип — десять копійок валяються… ну, я й поліз дістати, щоб не пропали! А ви думаєте, полковник Урилов од переляку під бухвета сховався?

— Та думаємо, думаємо! — обізвалася Мацюцька. Урилов посварився на неї своїм здоровим кулацюрою.

— А тобі, козочка, за такі приколи треба було б фейса начистити, ясно? Неграм тебе продати треба чи ефіопам — ті показали б, як гранатами на посадових осіб міністерства внутрішніх справ кидатися! Вони тебе догола роздягли б, а тоді зґвалтували всіма способами, які є… щоб не була така розумна! Де ти її, в хріна, поцупила, цю гранату?

Мацюцька похнюпилася.

— Ну, де ж… тут і поцупила! Вони мене в отій кімнаті допитували, а там ящик з гранатами стояв… я й сховала одну в колготки! Думаю, як захочуть ґвалтувати, то я їм покажу, підарасам!

— А запали, як водиться, окремо були! — кивнув Барабаш. — Усе правильно…

— Чекай, чекай, — похопивсь я, — а розкажи-но, як це ти сюди потрапила, га? Ми тебе на конспіративній квартирі поселили, під охорону взяли…

Мацюцька понуро мовчала.

— А згвалтувати треба, — знову встряв Урилов, — то все скаже! А то сильно блатна стала — гранатами на полковників жбурляється…

Я перепинив його нетерплячим жестом.

— Агенте Мацюцько!

Вона мовчала, похнюпивши голову.

— Агенте Мацюцько! — гаркнув я не своїм голосом. — Позакладало, еге?

Вона мовчала, й тільки пальчики її нервово крутили ґудзика на шубці.

— Таємний агенте Мацюцько! — гаркнув я, почуваючи, що втрачаю терпець.

— Я… — буркнула вона.

— Не чую!

— Я! — крикнула вона щосили.

— Облишити ґудзика! Доповідайте про комплекс оперативних заходів, до яких ви вдалися без мого відома!

— Ну, — почала вона жалісним голосочком, — учора я сиділа в приймальні нашого товариства, коли приїхав цей одморозок… що Лось на нього кажуть! І вони з Лесею балакали… А в кабінеті був жучок, отой, що ти виявив… то я й чула цю розмову від початку й до кінця!

— Оце діла! — охнув Урилов, хапаючись за голову. — Оце гадюка так гадюка… а глянеш, то не повірив би — малолєтка та й годі!

— Мені вже вісімнадцять… з половиною! — вовком глипнула на нього Мацюцька. — Ну, й Леся замовила йому вбити оту жінку й негра… за двісті тисяч доларів! А я записала, який у нього телефон… А коли мене зняли з таємних агентів, то я вирішила йому подзвонити й випитати про все…

— Випитати?! — не повірив я своїм вухам.

— Лося? — вирячився на неї Барабаш.

— Га-га-га! — дико зареготали Пітон із Уриловим.

— Ну, чого це ви! — обурено вигукнула Мацюцька. — Я хитро зробила, я зателефонувала йому від імені Лесі… а він призначив зустріч за містом! Ну, я й утекла з тої вашої квартири…

— Але чому… чому ж ти мені про все це не сказала?!

— А ти ж мені не довіряв!

— Я?! — не повірив я.

— А хто ж іще… Пушкін? Ти ж сказав, що я не буду більше таємним агентом, і бойовою подругою не буду теж, і зброю мені не дадуть… — хутко перелічувала вона, загинаючи пальчики. — От я й вирішила нічого тобі не казати… а самій розкрутити цю справу!

— Ти?! — вирячився на неї Урилов.

Мацюцька гордо підняла голову.

— Я, — сказала вона урочисто, — все випитала в Лося. І як зовуть цю жінку, і звідки той негр…

Я почухав потилицю. Урилов безнадійно махнув рукою і постукав себе пальцем по лобі.

— Гаразд, — втомлено сказав я, — й це замнемо… То тебе хоч не били, малечо?

— Ні! — буркнула Мацюцька. — Вони Лесі задзвонили, а та сказала, що мене можна зґвалтувати… але не встигли! Ну, та я щоб дістала гранату з колготок…

— Пощастило ж тобі! — крутнув головою Барабаш.

— Можеш у спортлото грати — джек-пот зірвеш! — докинув Пітон.

Я обернувся й подав знак двом командосам, які стовбичили на дверях.

— Лося до мене — в темпі! — Тоді зиркнув на Мацюцьку. — Сідай он у куточку й ні в що не втручайся! Втямила?

— Так точно! А що…

— Відставити запитання! — суворо сказав я. — На місце — кроком руш!

— Слухаюсь! — радісно вигукнула Мацюцька.

В коридорі загупали кроки. Лось був у кайданах і геть замурзаний кривлею, од чого скидався на підпільника, якого допитує гестапо.

— Ну че, братуха, — недбало сказав я, — доигрался? Він понуро мовчав.

— Дай я йому в рило затоплю! — нетерпляче затупцював позаду Урилов.

— Відставити! — сказав я йому. Й до Лося: — Ну, давай, братуха… рассказывай!

— О чем?

— О бабах, о чем же еще! — насмішкувато сказав я. Й переходячи на вкраїнську: — Про замовлення розповідай… второпав?

Лось конвульсивно глитнув слину.

— Що ж ти хочеш знати? Я подумав.

— Ну, передовсім, як це замовник встановив з тобою контакт? Чоловік ти законспірований, за будь-яку роботу не берешся…

— Це довга історія! — Лось закашлявся й виплюнув кривавий згусток. — Я працював ув Африці… в охороні одного негритянського монарха! Леся була його дружиною, точніше одною з дружин… — він замовк.

— Ну й що?

— Далі був заколот… Короля вбили під час штурму резиденції, а я ледве встиг ушитися! Точніше, ми з Лесею вшилися… на літаку…

— Хто цей негр, якого вона тобі замовила? Лось зачудовано зиркнув на мене.

— А ти не знаєш?!

— Відповідай на запитання!

— Ну-ну! — він криво посміхнувся. — Цей негр — Кассонго Нгвамбе, посланець нинішнього короля Намбабвії! Родина Нгвамбе вже рік, як відвоювала престол…

— А жінка?

Лось коротко реготнув.

— Та ти, бачу, ні хріна не знаєш! — Він знову закашлявся. — Її зовуть Віра Агафонова. Професійний снайпер, чемпіон Союзу з біатлону, працювала на кагебе ще за років застою…

— Нічого собі! — вражено вигукнув Пітон.

— Ти знав її? — обернувсь я до нього.

— Та це ж снайпер кагебе! — сказав Пітон. — Її оперативне псевдо було — Комсомолка… більшої активістки й стукачки в фізкультурному не було, як вона! Ця криса більше людей убила, ніж чума! З дев'яносто першого вона працює самостійно…

— Про «білих колготок» чув? — поспитався Лось.

— Жінки-снайпери?

— Цю бригаду організувала Віра Агафонова. Працюють за контрактами у гарячих точках. Крім стрільців, туди входять каратеки, самбістки, дзюдоїстки… Усі вони — лесбіянки, котрі ненавидять чоловіків! Крім убивств на замовлення, виконують різні конфіденційні доручення…

— Що вони хочуть від товариства «Україночка»? Лось понуро стенув плечима.

— Не знаю, братан… геть нічого не можу сказати!

— Брешеш!

— От убий, не знаю!

— Як знайти Віру Агафонову?

— Теж не знаю… — Я глянув на нього й утямив, що каже він таки правду. — Я повинен був захопити Кассонго й через нього вийти на «білих колготок»…

— А самого Кассонго?

— Ліквідувати, звичайно.

— Де ж ти його мав захопити?

— Він мешкає в готелі… це на околиці!

Надворі почувся гуркіт моторів. Потім залунали короткі злі команди, загрюкали дверцята, й стало зрозуміло, що до садиби підкотило кількоро авт.

— О, — сказав Урилов, потираючи долоні, — це мої бички нагодилися! І прокурорська братія з ними, напевне…

— Останнє запитання… Звідки Леся так добре знає карате? Лось посміхнувся.

— Звідки ж, як не від мене! Я її тренував цілих два роки… В неї усе було — й бажання, й талант! А головне, була ненависть!

На ґанку затупотіли кроки.

— Ненависть? — перепитав я. — До кого?

— До тебе, до мене, до свого чоловіка… — посміхнувся Лось розбитими губами. — До всіх чоловіків, які живуть на світі… второпав?

Сліпучі фари джипа насилу пробивали густу завісу хуртовини.

— Що? — допитувавсь я, одною рукою тримаючи коло вуха телефон, а другою обертаючи кермо. — Додому, куди ж іще! Операція пройшла успішно, втрат немає… інформацію? Здобули, звичайно… Ситуація більш-менш зрозуміла! Гадаю, завтра чи позавтра я завершу цю справу. Га? Урилов? А він там лишився… оформляє затриманих! Оформляє, кажу… Ні, завтра зранку я їду до одного негра… Кассонго Нгвамбе він зветься! До речі, треба встановити за ним спостереження… Це такий собі «Ройял-отель», на околиці! Ну… Мацюцька? Ціла й неушкоджена! Спить на задньому сидінні, стомилася… Од чого? А хто ж його знає, — од дурного розуму, напевне! Ні, не від зґвалтування… обійшлося, слава богу. Послухай, я її заберу до себе — з конспіративної квартири вона ще знов утече, а в мене Більбонський кроку не дасть їй ступнути з дворища… Та певно ж! Ну, завтра зателефоную… Бувай.

VII

Над яром ревла й стугоніла завія. Крізь лобове шкло джипа видно було, як потойбіч долини хилиться під вітром сосновий бір. Вулицю геть замело, й авто брьохалося в снігу по самісінький радіятор. Я підкотив до воріт і, діставши пульт, натиснув кнопку. Тої ж миті біля веранди спалахнули ліхтарі, а тяжка залізна брама стала помалу від'їжджати вбік.

— Нічого собі! — захоплено сказала Мацюцька.

Я вимкнув фари й заїхав у двір. В мертвотно-блідому сяєві ліхтарів безнастанно сіялися й сіялися дрібні колючі сніжинки.

— Добралися… слава тобі, господи! — буркнув я, вилазячи надвір. Тоді обернувся й галантно подав руку Мацюцьці.

— Прошу, дорога панно!

Вона зацікавлено роззирнулася довкруги.

— Ой, як тут га-а-арно! А краєвиди які… — Її обличчя раптом завмерло. — Послухай, а тут же ж далі в ярах наче озеро?

— Авжеж! — сказав я, ставляючи авто на сигналізацію.

— Ото таке овальне, еге?

Я уважно подивився на неї.

— Овальне… — сказав я нарешті. — А ти звідки знаєш? Вона засміялася.

— От же ж малий світ, га! Туди ж Леся їздить взимку в ополонці купатися.

— Леся?! — вражено перепитав я.

— Ну певно ж! Вона там гола купається… Якось ми їздили з нею, то я й запам'ятала ці краєвиди.

Я вдарив себе кулаком по голові.

— Так це її я бачив на озері кілька день тому!

— А ти теж купаєшся взимку? — з цікавістю поспитала Мацюцька.

— Треба ж таке! — сказав я, хитаючи головою. — Ні, недарма наші з нею шляхи перетнулися… Купаюся, купаюся, малечо! А що?

— А мене можеш навчити?

Я хтів було щось їй сказати, але сього менту з-за джипа вискочила здоровецька чорна потвора й, радісно загорлавши, повалила Мацюцьку в замет.

— Ой-ой-ой! — перелякано залементувала Мацюцька, дриґаючи ногами.

Потвора заревла ще дужче, а тоді згребла Мацюцьку зубами за шубу, й, гаркаючи та повискуючи од утіхи, стала тягати її по снігу.

— Більбонський, уб'ю! — гаркнув я, хапаючи його за нашийник. — Фу, я сказав… фу!

Псисько повернув до мене свою кудлату пику й, загорлавши ще дужче, плигнув на груди й повалив додолу. Далі повторилася щоденна історія, з тою тільки ріжницею, що я примудрився відразу ж перевернути його на спину й притиснути до землі.

— Ти, обревку! — посваривсь я на нього кулаком. — Писок набити, еге?

Собайло дико загарчав.

— Бий його, бий! — закричала Мацюцька з веранди. — Щоб знав, як на людей нападати!

— Та ти що! — здивовано глянув я на неї. — Це ж мій пес… Більбонський зветься!

— А я думала — вовк з лісу прийшов! — поскаржилася Мацюцька жалісним голосочком.

Я взяв Більбонського за нашийника.

— Ти йому сподобалася… пишайся! Він дуже добре розбирається в людях і ніколи не став би гратися з тими, хто викликає підозру! — Я поплескав собайла по загривку, й він з утіхою загарчав, ошкіривши величезні білі ікла. — Ось погладь його, ну?

— Еге, ти хитрий! А коли руку відкусить?

— Кажу тобі, не бійся! — Я поплескав Мацюцьку по шиї. — Більбонський, це хороша дівчинка, хороша! Це — наша хороша дівчинка, розумієш?

Собайло радісно заскавчав і, підстрибнувши, лизнув Мацюцьку просто в губи.

— Ну, все, все… годі! — сказав я йому. Тоді добув з кишені ключі й одімкнув веранду. — Вперед!

Більбонський кулею влетів у коридор і, задерши голову, просканував носом повітря. Результат був позитивний, і собайло коротко гавкнув.

— Перевірено — мін немає! — сказав я, пропускаючи Мацюцьку вперед.

— Ти про що?

— Торік, — сказав я, допомагаючи їй зняти шубку, — мене хтіли вбити двоє одморозків! Вони примудрилися вирізати металопластикову шибу, перекусили ґрати й залізли в дім, коли на господарстві був один Більбонський… Собайло дав їм зайти досередини, а потім напав і обох загриз!

— Як це… загриз?

— Ну як… горлянки перервав, як же ж іще! — Я позіхнув. — Вечеряти будеш, малечо?

Мацюцька розгублено зиркнула на Більбонського.

— Він… він їх зовсім загриз, насмерть?

— Та певно ж! — Я знову позіхнув. — Значить, так… діставай усе, що є в холодильнику, й накривай на стіл… а я піду перевдягнуся! Що не ясно?

— А Більбонський?

— Собайло тебе не зачепить! Он там унизу лежить м'ясо… як погодуєш, то він полюбить тебе ще дужче! — Я подумав. — Тільки з рук не давай, а то ще вкусить…

— Та ти що?!

— Водиться за ним така звичка… нетерплячий дуже! Пальця може відкусити, а то й руку…

— Ні, я боюся! — заскімлила Мацюцька, боязко позираючи на Більбонського. — Ну, не покидай мене, га?

Я зітхнув і відчинив холодильника.

— Ну, з тебе й агент… — буркнув я, кидаючи псові здоровий шмат печінки. — Таємний агент нічого не повинен боятися! Він повинен бути такий… у-у! — Я жбурнув ще один шмат і скорчив звірячу гримасу. — Таємний агент повинен убивати, не замислюючись, не лякатися крови, проникати у всі шпарини…

— А як мені ж зброю не дають! — скрушно зітхнула Мацюцька, намащуючи канапки.

— А навіщо тобі зброя?

— Ну, вбивати ж… — Вона благально подивилася на мене. — Оскаре, може, ти хоч показав би, які вони, ті пістолети? А то мене так неповажно всі трактують — он я гранату в бою здобула, так її ж відібрали!

— Пістолети… — повторив я. — А чого, це можна! Ти намащуй канапки, намащуй… — Я кинув собайлові останній шмат і, вийшовши у коридор, дістав пістолета з наплічної кобури, яка висіла на гачку. — Це — парабелум! — сказав я, поклавши його на стіл. — Калібр — дев'ять міліметрів. Вага — трохи менше кілограма. В обоймі — вісім патронів.

— Ой яки-и-ий гарний! — простягла руку Мацюцька.

— Не чіпати! — гаркнув я. — Це бойова зброя, гратися нею не дозволяється. Ось… — я натиснув кнопку й витяг обойму. — Вставляється обойма — ось так! — Я загнав її в колодку.

— А тепер можна стріляти?

— Нічого подібного. Треба зняти запобіжник… ось так, великим пальцем… І загнати набій у патронник! — Я одвів затвор, і він, клацнувши, вернувся на місце. — Все, патрон у стволі! Для того, щоб вистрілити, — я націлив пістолет у відчинену кватирку, — потрібно натиснути спуск! Не курок, як пишуть усякі невігласи в детективних романах, — а спуск!

Я придавив спуск, і в кухні оглушливо вдарив постріл. Більбонський подивився на мене, як на дурника, й невдово-лено гавкнув. Мацюцька втягла носиком їдкий пороховий чад, і її лице аж спаленіло.

— Ой, клас! — тихо промовила вона.

Я розрядив парабелум і подав Мацюцьці.

— Повтори мої дії!

— Ну, — сказала вона, взявши здоровецького пістолета своєю кволою лапкою, — спочатку обойму… так?

— Спочатку, — повчально сказав я, — треба затямити, що без потреби зброю ніколи не можна спрямовувати на людей! Навіть якщо ти впевнена, що пістолет без патронів. Це — найперше правило, котре повинен знати всякий боєць. Навіть такий, як ти…

Мацюцька підозріло зиркнула на мене. Тоді вставила обойму, перевела запобіжник, рвонула на себе затвор і прицілилася в кватирку. Більбонський відскочив у куток і занепокоєно гавкнув.

— Стрельнути? — поспитала Мацюцька, заскаливши око. Я вихопив у неї пістолета.

— Молодець! Ти справжня бойова подруга — науку хапаєш прямо на льоту! Але стріляти будемо іншим разом… А зараз вечеряти — і в люльку! Завтра напружений день, розумієш?

За годину, коли я вже уклався в ліжко й дивився телевізора, у двері моєї спальні хтось постукав.

— Ну, кого там дідько носить? — гаркнув я, хапаючи пульт і стишуючи ревисько футбольного матчу.

— Ой… можна? — обізвався з того боку янгольський голосочок.

— Заходь уже… якщо прийшла! — Я підвівся на лікоть. — Ну?

Мацюцька присіла на край ліжка. Вона була в квітчастій нічній сорочці, яка сягала їй аж до п'ят.

— Я оце хтіла спитати… в якому напрямку ми будемо провадити розслідування?

— Яке… розслідування?! — вибалушивсь я на неї.

— Ну, яке ж… ну, оце… по феміністках! Куди мені завтра податися?

Я крутнув головою.

— Ти більше не береш участи в розслідуванні! Поки все не ущухне, ти мешкатимеш у цьому будинку, ясно? Можеш вважати, що тебе взяли під хатній арешт!

Мацюцька широко розплющила очі.

— Мене? — вражено перепитала вона. — Під хатній?!

— Ну, не зовсім під хатній… Ти маєш право гуляти надворі, — але не виходити за межі садиби, втямила?

Вона пирхнула мов кішка.

— Так я тебе й послухала! Ну, ти й хитрий…

— Більбонський, — суворо сказав я, — дістав наказ не випускати тебе за ворота! Врешті, вони будуть замкнені, так що заспокойся…

— Але ж…

— Усе це, — не слухаючи її, провадив я, — робиться для твого ж добра! А тепер прошу покинути мою спальню.

— Ну, зачекай… — заскімлила Мацюцька. Я зробив звіряче лице.

— Агенте Мацюцько!

— Я! — схопилася вона з ліжка.

— Відставити нарікання на життя! В свою кімнату — кроком руш!

Вона понуро мовчала, дивлячись на мене з-під лоба.

— Не чую! — гаркнув я командним голосом.

— Слухаюсь… — нарешті буркнула вона й, похнюпившись, почвалала до дверей.

На ранок мені приснився сон. Це було таке, наче я сиджу в ямі. Вона подібна до криниці, але без води. Кружало блакитного неба вгорі заштриховано ґратами з грубим пруттям. У ямі душно й смердить нечистотами. Основна домінанта сну — відчай. Це той відчай, котрий давить за серце й відбирає глузд. Він такий глибокий, що не знаєш, куди від нього подітися. Зненацька в яму хтось заглядає. Це добре видно, бо в ній робиться геть поночі. Їх двоє: бородань у шапочці-нуристанці, довгій сорочці навипуск і шароварах — та білявий молодик у яскраво-зеленому натівському комбезі. Вони стиха перемовляються англійщиною. Бородань вимахує руками, й рухи його різкі й безжальні. Він вперто на чомусь наполягає, але молодик не погоджується. Час від часу бородань тупає ногою, й у яму летять грудочки дрібної землі. Врешті, молодик підвищує голос, але бородань заперечно хитає головою. Він піднімає руку й черкає себе по горлянці. Молодик стискає щелепи й щось каже йому, — поволі, однак з погрозою. Бородань вивалює очі, його верхня губа тремтить, мов у собаки, з-під неї видно зуби. Ось він зриває з плеча зброю. Це штурмова гвинтівка «галіл». Він переводить запобіжник і клацає затвором. Тепер він дивиться вниз, на мене. Очі його цілком божевільні. В них немає ані краплі глузду. Видно, як він прикладає гвинтівку до плеча. Ремінь гвинтівки намотаний на зап'ястя. Яма вузька й кругла, тут нема де сховатися. Я піднімаю голову. Мені нелегко це зробити, але я піднімаю голову й дивлюся бороданю в вічі. Ствол гвинтівки опускається, ось я вже й на лінії вогню…

У вуха вдарив оглушливий постріл. Я відкинув ковдру і, зриваючись на ноги, застромив руку під подушку. Пальці зімкнулися, намацуючи рифлену колодку парабелума, однак там було порожньо. Пістолет щез! Надворі гримнув ще один постріл. Далі почулося несамовите гавкання Більбонського. Я відчинив шухляду і, вихопивши звідти десантного акса, притьма вискочив зі спальні.

На балконі стояла Мацюцька. Її постать у довгій сорочці виділялася на тлі нічного неба. Внизу дико лементував Більбонський. Я схопив Мацюцьку за плече й жбурнув углиб кімнати. Більбонський кругами гасав по двориську й репетував, як навіжений. Десь у провулку, заводячись, гаркнуло авто. Потім звук двигуна став оддалятися й урешті пропав геть. Я трохи постояв, тримаючи автомата стволом догори, а потім озирнувся.

Мацюцька сиділа на ліжку. Вона була бліда мов стіна й у руці стискала мого парабелума.

— Ага, — погрозливо сказав я, — ось де мій пістолет… Украла?

— Я… для самозахисту! — жалісно сказала Мацюцька. — Ти не будеш мене за це бити?

Я взяв пістолета й поставив його на запобіжник.

— Це ти стріляла?

— Авжеж!

— В кого?

Мацюцька похнюпилася.

— Мені не спалося, і я вийшла на балкон… аж раптом загавкав Більбонський. А потім на огорожі з'явилася така постать, і вона цілилася в Більбонського з автомата… На стволі таке було щось, як циліндр…

— Глушник! — буркнув я.

— …але я випередила його та як стрілила! Потім стрілила ще раз… Ти не будеш мене бити?

Я хитнув стволом автомата показуючи на двері.

— Ходімо, — похмуро сказав я, — подивимося… Хурделиця вже ущухла. Під ранок визоріло, й у небі світив

ясний холодний місяць. Більбонський підбіг до мене й, ухопивши за холошу, потяг до паркану. Я глянув і засвистів од подиву: на цегляній стіні чорніли довгі патьоки крови.

— Ой… а що це?! — вигукнула Мацюцька. Я криво посміхнувся.

— Це означає, що ти влучила, дорога кицю… Що ж, вітаю, вітаю!

— З чим?

— З першим пострілом! Це, знаєш, одна з найбільших подій у житті — все одно, що перший поцілунок чи перша зарплата… Підстрелити свого ближнього — це вчинок!

— Але ж я не вбила його, цього ближнього… га, Оскаре? Я закинув автомат на плече й рушив до дверей.

— Нічого… він потім помре, від утрати крови! Послухай, кізонько, — сказав я, коли ми зайшли в дім, — а як це ти примудрилася потягти мого пістолета?

Мацюцька винувато повісила носа.

— Ну, ми розмовляли в спальні, а він виглядав з-під подушки, а я тихенько витягла — й під сорочку…

— Але навіщо?!

— Він такий га-а-арний! — зачаровано видихнула Ма-цюцька. — Оскаре, ти подаруєш його мені?

Я й за голову взявся.

— А ти більше нічого не хочеш?

— Ні, більш нічого… — Вона почервоніла. — Ти, напевне, жартуєш?

— Знаєш, подарувати свого пістолета — це все одно… все одно, що… — Я збився з плигу, аж врешті знайшов, що сказати: — Ось ти, наприклад, могла б подарувати кому-небудь свого улюбленого плюшового ведмедика? — Вона мовчала, і я іронічно посміхнувся. — Ні в якому разі, правда ж?

— Правда! — неохоче буркнула вона.

— Значить, тему закрито… — я позіхнув і підвівся зі стільця. — А тепер — спати! Навряд, щоб на нас ще раз напали…

— Оскаре… — пошепки сказала вона. Я озирнувся.

— Ну, що тобі ще, диво ти?

— А можна… можна я буду спати з тобою?

— Ти? — не повірив я своїм вухам. — Зі мною?!

— Я… я боюся! Мені страшно самій… зі мною щось таке коїться! Оскаре, я прошу тебе… прошу, розумієш?

Я кивнув. Запізнена реакція на стрес… а тут ще й усвідомлення того, що ти вистрілив у таку ж людину, як сам, — і навіть поцілив, і навіть пролляв кров, яка он червоніє на снігу! Особи, які відзначаються надмірною емоційністю, можуть навіть дахом поїхати, адже кожному з дитинства вбивали в голову, що людина — це вінець творіння й посягати на її життя — великий, неспокутний гріх!

— Я розумію тебе, малечо… — сказав я, обіймаючи її. — Ти не будеш сама, обіцяю! Ходім же…

Ми зайшли в спальню. Я кинув свого акса в шухляду й, озирнувшись, побачив, що Мацюцька вже пірнула під ковдру. Вона лежала, скрутившись калачиком, і її лице було наче з мармуру.

— Та ти вся дригониш! — здивувавсь я, укладаючись поруч.

— Це н-нерви… — прошепотіла вона, цокаючи зубами. — Мені страшно… с-страшно!

Я пригорнув її, й вона притислася до мене, обхопивши руками й ногами, як мале звіря.

— Ну, заспокойся… заспокойся. Ти все зробила правильно. Ти хоробра дівчинка, котра не злякалася ворога й зуміла вистрілити першою… Якби ти цього не зробила, то він убив би Більбонського, а потім і нас! Нічого не вдієш, малечо, цей проклятий світ влаштовано таким чином, що виживає лише той, хто встигає першим натиснути на спуск… А заґавився, — значить, гаплик!

— Значить, я була хорошою дівчинкою?

— Хорошою, хорошою… — потвердив я, погладивши її по голові.

— А… а можна мені поцілувати тебе? Я замалим не розреготався.

— Ну, — зробив я поважне обличчя, — принаймні можна спробувати!..

Вона міцно обняла мене за шию й так уп'ялася в губи, що в мене й голова обертом пішла.

— Ох, ти ж і цілуєшся! — Я легенько провів долонею їй по спині. — Що в тебе тут під сорочкою?

— Нічого нема… я там гола! Зняти?

— Не поспішай! — прошепотів я, укладаючи її горізнач. — Давай зробим ось так… Розслабся… ну, розслабся ж! І ні про що не думай…

Її вуста були повні й гарячі, і я нахилився, й припав до них, і поцілував її так міцно, що вона затремтіла, мов струна, й подалася мені назустріч усеньким тілом; її маленький прудкий язичок поворухнувся, торкаючись моїх губ, і я звівся на лікоть, і смикнув за поворозки, розпускаючи комір її сорочки, а тоді помалу став стягувати її вниз, цілуючи ніжну шийку, де шпарко бився й бився невидний живчик, і маленькі круглясті груденята з кораловими вершечками, котрі твердли у моїх губах, і зграбний живіт, що здіймався у гарячковому подиху, штовхаючи мене в обличчя…

…затремтіла в моїх обіймах, вигинаючись дугою, — і відкинула ковдру аж на поренчата, й виборсалася з сорочки, пожбуривши її геть одним порухом ноги, й розкинула коліна, одною рукою обіймаючи мене за шию, а другою нетерпляче спрямовуючи мою плоть в своє гаряче слизьке лоно…

— Оскаре… чуєш, Оскаре?

— Угу! — буркнув я, подаючись уперед всеньким тілом.

— А мені дадуть ото такий автомат, як у тебе?

— Авжеж! — хрипко потвердив я, провалюючись у неї довгим ковзким поштовхом.

— А пістолет?

—І пістолет! — потвердив я.

— А гранату?

—І гранату… Е ні, гранату не дадуть! Її тіло здивовано завмерло.

— А чого це?!

Я піднявся на ліктях і почав атакувати її, дедалі нарощуючи темп.

— Гранату, — сказав я, заплющивши очі й насилу усвідомлюючи свій голос, — тобі не дадуть… геть і не надійся! А знаєш, чому?

— Ну, й чому ж це?

— Бо ти її в колготки любиш ховати!

Вона обурено ляснула мене долонькою по спині.

— Ти що, знущаєшся з мене?!

— Розумієш, — сказав я, хапаючи її в обійми і впиваючись зубами в плече, — колготки можуть порватися, граната випаде — і як вибухне… у-у!

…коливаючись дедалі швидше й швидше, аж врешті перед очима рушили й попливли убік червоні плями, котрі, пульсуючи, накладалися на її обличчя, яке невпинно зростало й ось постало переді мною широким планом, ритмічно кидаючись із боку на бік, відкриваючи й закриваючи рота в безгучних зойках, щоразу глибше вгрузаючи в подушку, — й коли перший імпульс, неначе блискавиця, пронизав моє тіло, то переді мною знову неначеб відслонилася ота запона, і якимось внутрішнім зором, дуже чітко й реально я побачив оте містичне видиво: розпечена сіро-жовта пустеля з пологими пагорбами, що поросли верблюжою колючкою, бляклий небосхил, де, провалюючись за обрій, згасає руде вечірнє сонце, а потім, іще чіткіше й реальніше — чорний розтруб вогнемета, котрий видавався таким великим, що сливе цілком закривав усю оцю велетенську панораму; і знов огненна дрож пробігла мені по хребту, підіймаючись аж до основи черепа, й вибухнула нестерпним, сліпучо-білим полум'ям, пожираючи мій мозок…

…дивовижно біле й трепетне тіло, котре звивалося піді мною, кидаючись у ритмічних спазмах, густі русяві коси, що розметалися навсебіч, солодко лоскочучи мої плечі, широко відкритий рот, який хапав повітря, не в змозі перевести подих від нестерпної, болісної втіхи…

…ранок, який волошково зайнявся у вікні, звістуючи, що надходить новий день — і несе з собою нове зло й нову ненависть, і насильство, і біль, і розчарування, котрі одвіку панують в цьому проклятому світі, тому що ми виходимо з темряви — і в темряві щезаємо, так і не втямивши, навіщо ми жили, й любили, і раділи…

…сіро-жовта пустеля, котра зненацька здригнулася, наче від землетрусу, пішла глибокими вогненними тріщинами, і я відчув нараз, що тану, розтікаюся по ній і щезаю назавжди, наче вода, що всякає в розпечений пісок.

Над містом висів шпаркий морозяний туман. Сонце щойно зійшло, й коли ми виїхали на міст, який нависав над залізничними коліями, то чавунні поручні ще були геть опушені інеєм.

— Далі? — поспитався з-за керма Барабаш.

— З мосту з'їхав — і прямо! — буркнув я, набираючи номер на своєму мобільнику.

Барабаш глипнув на мене через плече.

— Ти впевнений, що ми застанемо цих блеків?

— А зараз перевіримо! Гало? — сказав я в слухавку. — Пітон? Клієнти на місці? Ну, які клієнти… оті ж, із Африки хлопці! Нгвамбе з його людьми… Ну! Ага, зрозуміло… Що? Ми зараз будемо… Групу не знімай… поки що все.

— Що, — поспитав Барабаш, — не повтікали?

— Холера їх не візьме! — буркнув я, ховаючи телефон. — Гайда!

Джип скотився з мосту й, наддавши газу, стрімко рвонув по шосе. Проїхавши кілометрів з десять, він звернув о ліву руч і, обігнувши майдан, припаркувався біля височенної кам'яниці, облицьованої декоративною цеглою. «Ройял-отель» — написано було над входом.

— Не поняв! — здивовано вигукнув Барабаш. — Що це вони тут понаписували? Рояль — це ж ото така штука, що пальцями грають!

— Відставити балачки! — суворо сказав я. — Пістолет?

— Зі мною! Може, калаша прихопити? Я сіпнув за клямку дверцят.

— Заспокойся… Мочити ми їх не будемо — побалакаємо трохи, та й годі!

Біля готелю стояв сталево-синій вольво, і в ньому стирчала стрижена довбешка Пітона. Ми зайшли у вестибюль і побачили ще двох оперативників, котрі вдавали, що читають газети. Один з них ледве помітно кивнув, і я втямив, що ситуація не змінилася.

— Поверх? — поспитав Барабаш, коли ми зайшли у ліфт.

— Третій! — буркнув я, перекладаючи свого парабелума в бокову кишеню. — Глушника накрутив?

— Атож!

— Дивися, без потреби не смали… а то я знаю тебе, обревка!

— Не сумлівайся! — сказав Барабаш, перевіряючи обойму. — Всьо буде чотко… пойняв?

Коридор було застелено червоною килимовою доріжкою. Я зупинився біля дверей номера й делікатно стукнув у них кісточками пальців.

— Хто? — поспиталися з того боку.

— Офіціянт. Сніданок замовляли?

За дверима загупали кроки. Потім лунко клацнув замок, і в щілину висунулася здивована чорна мармиза. В той же момент я кинувся вперед і, підкидаючи мурина потужним аперкотом, влетів досередини.

— Не рухатися, блеки! — заревів Барабаш, вимахуючи пістолетом. — Хто смикнеться, — уб'ю, на хрін!

За столом сидів кремезний негр із кривою близною під оком. На шиї в нього була фігурка у вигляді трьох переплетених змій. Ще один, справжній велет метрів зо два заввиш і з грубелецькими руками й ногами, — стовбичив коло вікна.

— Кассонго Нгвамбе? — поспитав я, переступаючи непорушне тіло охоронця.

Крем'язень зціпив зуби й нічого не сказав.

— Ти, бугаяко… — скомандував Барабаш велетові. — Обернувся до стіни, хутко! Вперся руками…

— Він не розуміє! — озвався раптом Кассонго.

— Значить, застрелимо! — задоволено сказав Барабаш. — Це в нас хутко, раз-два — й суши лапті!

— Скажіть своєму охоронцеві, щоб не хапався за зброю, — втомлено сказав я, сідаючи в фотель. — Ми прийшли поговорити, а не здіймати стрілянину.

— Хто ви?

Я дістав своє детективне посвідчення й кинув йому через стіл. Він глянув на нього, й лице його змінилося.

— Що ж ви хочете?

— Поговорити! — повторив я. — Але передовсім накажіть своєму охоронцеві, щоб він не чинив дурниць… а то мій колега ще застрелить його!

Кассонго повернувся й сказав кілька слів велетові. Той кинув на нас із Барабашем насторожений погляд, але з місця не рушив.

— Ну?

Я відкинувся на спинку фотеля.

— Ми, себто фірма «Тартар», знаємо, що ви прибули з Намбабвії, виконуючи таємне доручення її монарха. Воно стосується жінки на ймення Леся, котра привласнила якісь цінності, що належать королівській родині… Ви звернулися до бригади «білих колготок», щоб вони допомогли вам повернути викрадене. — Я зробив паузу. — Але ви пішли найгіршим шляхом!

— Чому ж? — спокійно поспитався він.

— Ця бригада не сьогодні, то завтра буде знешкоджена. Віра Агафонова на прицілі в спецслужб, її обов'язково заарештують. Звідки ви її знаєте, до речі?

— Вона працювала в нас за контрактом… ще тоді, під час війни! Що ще?

— Керівництво фірми уповноважило мене запропонувати вам наші послуги! — діловито сказав я. — Ми можемо знайти для вас те, що ви шукаєте. Ми влаштуємо так, що ви не матимете проблем з правоохоронними органами й зможете без перешкод виїхати з України. Наша ціна за ці послуги — двадцять процентів од ціни того, що викрала ця особа!

Кассонго подумав.

— Як я розумію, вибору в мене все одно немає?

— Звичайно! — посміхнувсь я. — Бачите, якби ми провадили нечесну гру, то взагалі не зверталися б до вас із цими пропозиціями. Ми зайнялися б Лесею й відібрали б у неї те, що вона привласнила… для нас це не становить жодних проблем!

— Гаразд! — втомлено сказав Кассонго. — Нам потрібно від неї небагато… По-перше, вона повинна повернути нам фінансові активи родини Нгвамбе, які знаходяться на рахунках зарубіжних банків… Це близько п'ятдесяти мільйонів доларів, і знав про них лише король та ще вона… Між іншим, ви не змогли б ними скористатися, — рахунки іменні. Тепер друге. Коли почався заколот, вона зуміла втекти на літаку в Південно-Африканську республіку і, втікаючи, прихопила особистий архів короля. Серед інших документів знаходяться результати геологорозвідки, яку п'ять років тому провадили в Намбабвії французи. Відомо, що вони відкрили алмазне родовище, буквально друге в світі за величиною… — Він раптом зупинився. — Ви знаєте, чому стався заколот?

— Та звідки ж! — буркнув я.

Кассонго взяв зі скриньки на столі тонку чорну сигару й став її припалювати.

— Як тільки стали відомі результати геологорозвідки, про них пронюхала компанія «Де Бірс» і вирішила накласти лапу на це родовище… — озвався він, пахкаючи сигарою. — Але король М'Кола Нгвамбе відмовив їм — угода з французами передбачала розвідку, а якщо результат буде позитивний, то й право на видобуток. Далі «Де Бірс» діяла дуже швидко: їхній ставленик підняв племена, котрі мешкають на півдні Намбаб-вії, і штурмом узяв столицю. Король М'Кола Нгвамбе загинув, французьких геологів повбивали під гарячу руку… але по тому, як родина Нгвамбе відвоювала владу, французька компанія відмовилася вдруге провадити розвідку! Нам не повірили, що геологи знайшли аж таке велике родовище, — адже не збереглося ні документації, ані жодного з учасників експедиції…

— Чому ви не порозумілися з Лесею?

— Вона відмовилася з нами говорити! Ця жінка ненавидить н'тлубу, ненавидить всю королівську родину… — Він посміхнувся. — Вона була єдиною білою жінкою з-поміж п'ятидесяти чорних дружин короля. І з нею, як у нас водиться, спали всі чоловіки з роду Нгвамбе, — а нас, до речі, більше двох сотень…

Барабаш вилаявся й пробурмотів щось нерозбірливе.

— Ну, — сказав я насмішкувато, — це не пішло їй на користь… А ви не зверталися офіційними каналами до уряду України?

Кассонго зареготав, кашляючи й пирскаючи димом.

— Хто ж не знає, — озвався він урешті, — що у вас найбільш корумпована держава в світі! Я навчався тут п'ять років у політехніці, так що надивився… Ні, друже, в цьому випадку ми мали б хіба що головний біль!

—І ви гадаєте, Віра Агафонова найбільше підходить на цю роль?

— Дорогий друже, — сказав Кассонго, випускаючи хмару диму, — якби не ви… ви, особисто… вона давно вже виконала б наше завдання! Річ у тому, що Леся не знає, за чим сюди ми приїхали… архіву вона взагалі не надає значення, й він зберігається у неї в офісі, розумієте? Прямо в сейфі, де його легко вилучити! Але саме ви не дали Вірі Агафоновій зробити цього три дні тому, а потім застрелили двох її бійців, які мали вас ліквідувати, а крім цього, ще й поранили когось там… Саме ви і є причиною в усіх наших невдачах! До речі, — він глянув на годинника, — ви запізнилися з вашою пропозицією!

— А це чому? — настороживсь я.

— Щойно бригада «білих колготок» захопила Лесю Нгвамбе. Це мало відбутися о десятій, а зараз вже чверть на одинадцяту…

Я вилаявся й, вихопивши слухавку, квапливо набрав номер.

— Гало? — загорлав я схвильовано. — Гало, Пітон?

— Якого дідька ти там стирчиш! — загорлав той і собі. — Якісь проститутки щойно викрали цю лесбіянку! Ти чуєш мене чи ні?

— Звідки ця інформація?

— Мої люди за нею стежили… ти що, забув? Вони бачили викрадення, але не мали інструкцій втручатися!

— Урилова повідомили?

— Він підняв на ноги всіх мєнтів! Будемо сподіватися, що ці стерви не втечуть! Що далі?

— Знімай групу — й притьмом туди! Поки що все. — Я сховав телефон і прикро глянув на Кассонга. — Догралися ж ви, хлопці!

— Що там скоїлося? — не втерпів Барабаш.

— Вони й справді її захопили! — сказав я Кассонгові. — Але на хвості в них зараз висить вся міліція. Ви пристаєте на нашу пропозицію?

Він м'яко посміхнувся.

— Виходу все одно немає, правда ж?

— Його справді-таки немає — ні у вас, ані навіть у мене! — заклопотано сказав я. — Може заваритися така хріновина з цим викраденням… Одне слово, збирайтеся — й за мною!

VIII

Барабаш хвацько притис педаль газу, й авто, завищавши протекторами, прикро взяло з місця. Сонце підбилося ген-ген, і калюжі бризкали з-під коліс, з ніг до голови обляпуючи перехожих. Не збавляючи ходу, авто вискочило на міст, і сього ж менту знову задзеленчав телефон.

— Де тебе хрін там носить, бугаїно! — заревів у трубці Урилов. — Ти чув, що твої лесбіянки накоїли?

— Ви тримаєте їх під контролем?

— Муха не пролетить! — радісно загорлав Урилов. — Ми запровадили план «Перехват», перекрили всі вулиці… хріна вони від нас втечуть, ці піддираски! Я їх особисто зґвалтую, нехай-но вони тільки попадуть мені до рук! Я їм покажу, як лесбіянством займатися й чоловіків ненавидіти! Я їх догола роздягну і…

— Скільки їх?

— Одинадцять душ. Усі з калашами й снайперськими гвинтівками. Послухай, вони там цілу купу феміністок перемочили… таке побоїще було в тому собачому товаристві — ну, друга Чечня! Ти де зараз?

— Рухаюся по набережній. Де зустрічаємося?

— Ці просцітутки женуть в напрямку середмістя. У них два мікроавтобуси, й ми не знаємо, в якому та феміністка… Ну, нічого, будемо їх брати за пару хвилин… ясно тобі, коняко з яйцями?

— Ясно! — буркнув я. — Зараз приїду.

Авто звернуло ліворуч і побралося під гору. Кассонго Нгвамбе допитливо глянув на мене, і я махнув рукою — все гаразд, мовляв, по нулях ситуація! Музика в радіоприймачі зненацька урвалася. Передаємо екстренне повідомлення, сказав у динаміку енергійний голос. З неофіційних джерел щойно надійшла звістка про те, що група терористів захопила універмаг «Славутич» і взяла в заручники більше двох сотень відвідувачів. Усі терористи — жінки, є інформація, що вони належать до бригади «білих колготок», які…

Я вихопив телефон і, матюкаючись, набрав номер.

— Гало… полковник? Послухай, що це тут за хріновина по радіо…

— Та я їх повбиваю, цих піддирасок! — розлючено заволав Урилов. — Я їх зґвалтую всіх, а тоді животи порозпорюю й котів туди понапихаю, на хрін! Вони забарикадувались в універмазі, уявляєш? — Він раптом затнувся. — А що, вже й радіво про це балакає?

— Та вже ж! Ти, скот безрогий…

— А виздихали б вони ще маленькими, ці журналісти! — загорлав полковник, наче несповна розуму. — Та звідки ж вони оце беруться… їх убивають, а вони все плодяться, наче кролі! Та нехай-но ми цих просцітуток захомутаємо, — я тоді займуся цими писаками, курва буду! Я своїх агентів як спущу з ланцюга…

— Та не кричи, як скотина… в мене мозок вібрує од твого репету! — перебив я його. — Ти провів переговори з терористками?

— Ні… ми зараз оточуємо універмаг! А ти думаєш…

— Перебалакай з ними! — скомандував я. — А ми зараз під'їдемо та й вирішимо вкупі, що далі з ними робити…

Вулиця, котра провадила до універмагу, була перекрита міліцейським кордоном. Я загальмував коло хідника, й тут же до нашого авта підійшов кремезний драб у камуфляжі й із автоматом на плечі.

— В око зарядити, еге? — поспитався він. — Крутий сильно? Ану вали звідси, поки цілий!

— Заткни пельку, мєнтяро! — обірвав я його. — Й нагукай мені полковника Урилова, в темпі! Що не ясно?

— Тільки бігом нагукай, — грізно скорчив свою звірячу мармизу Барабаш, — а то погони злетять!

Драб роззявив було рота, щоб пригостити нас добрячою порцією матюків, але тут з другого боку підійшов полковник

Урилов. На голові в нього був панцерний шолом, од чого здавалося, наче його банякувата мармиза виглядає з унітаза.

— Ага, ти тут, коняко з яйцями! — Він перевів погляд на Кассонга. — А це що ще за блек, у хріна?!

— Не твоє діло… це наш чоловік! Як обстановка? Урилов підняв забрало й, застромивши руку під шолома,

почухав голову.

— Хрінова! — зізнася він. — Ці лесбіянки засіли на другому поверсі. Троє з автоматами стережуть заручників, семеро зі снайперськими гвинтівками тримають під прицілом територію.

— Хто бере участь в операції?

— Мої люди й антитерористична бригада.

— План? Урилов зітхнув.

— Як завжди… — неохоче буркнув він. — Підземними комунікаціями бійці проникають на перший поверх, потім газові й світлошумові гранати — й гаття! От тільки заручники постраждають… А ще, бугаїно…

— Ну, що ще?

— Я провів переговори з Вірою Агафоновою. Вона висунула такі умови: ми повинні надати їм вертоліт Мі-24 з повним боєкомплектом, гроші, наркоту і… коротше…

— Ну, що ти мнешся? — не втерпів я.

— Вони хочуть тебе, коняко з яйцями! — видихнув Урилов. Барабаш крутнув головою й матюкнувся. Я зобразив на

своєму обличчі криву посмішку.

— А якщо я відмовлюся?

— Якщо за півгодини ми не передамо тебе в їхні собачі руки, то буде розстріляно перших десять заручників! — Урилов так заматюкався, що аж міліціянти пообертали голови в наш бік. — Біда вся в тому, що ці три піддираски з автоматами перемочать заручників, перш ніж їх устигнуть захавати. Ми навіть спробували зробити хронометраж ситуації — й виходить, що на випадок штурму з двохсот душ уціліє насилу четверть!

— Отже, мені доведеться йти… іншого виходу немає! — зітхнув я. — Тепер ось що…

— Ну, скот безрогий?

Я коротко виклав йому свій план.

— Найголовніше, — підсумував я, — вилучити папери, які вони захопили в офісі «Україночки»! Це нелегко буде зробити, бо тут, бачу, вся прокуратура з'їхалася, — але це наші з тобою гроші, розумієш? Їх треба вилучити буквально на десять хвилин, — щоб клієнт відібрав з них те, що його цікавить! — Я показав на Кассонго Нгвамбе. — Ти вже постарайся, друже… щоб я даремно не ризикував своєю собачою шкурою!

— Нічого, коняко з яйцями… зробимо! Полковник Урилов грошенята зі своїх рук не випустить… будь спок! — Він глипнув на мене своїми свинячими очицями. — Ну що, погнали?

Я відчинив схованку в дверцятах джипа й дістав звідти крихітний радіомікрофон у вигляді шпильки. Тоді увіткнув його за лацкан шкірянки.

— Прийом у радіусі півкілометра, — сказав я, розглядаючи себе в бокове дзеркало. — Як тільки я справлюся, наваліться всіма силами — і починайте штурм!

Майдан перед універмагом був геть порожній. Хилилося за полудень, і в калюжах відбивалося сліпуче сонце, котре стояло простісінько над головою. Я зітхнув і, взявши мегафон, підніс його до вуст.

— Віро Агафонова! — страшенним громохким ревиськом розлігся над площею мій голос. — Говорить Оскар. Я згоден виконати ваші умови.

Урилов безцеремонно видер у мене рупора.

— Значить, так! — ревонув він, мов скотина. — Оскара ми вам віддаємо. Вертуху приженуть за чверть години. Просимо вас тільки за одне — просимо, а не вимагаємо! — не чіпати заручників. Нехай котра просцітутка тіки зачепить…

— Ти здурів, скот безрогий! — вигукнув я, забираючи в нього мегафон. Тоді знову підніс його до вуст. — Говорить Оскар. Не стріляйте, я йду!

Я поклав рупора на дах машини й, не поспішаючи, вийшов з-за авт. Сонце пекло немилосердно. Сніг танув, і струмочки стікалися до хідників, дзюркочучи в каналізаційних решітках. Чутно було, як десь далеко прогудів тролейбус. Помалу простуючи через майдан, я просто-таки фізично почував, як в мене ціляться відразу з кількох стволів. От якби тільки не смальнула яка худобина здуру… По хребту стікав піт. Видно було, як над універмагом безтурботно кружляють голуби. Я перетнув майдан, і в мене ніхто не вистрілив. Шкляні двері універмагу були відчинені навстежень. Я увійшов у вестибюль і зупинився. Довкруги стояла тиша.

— Віро! — крикнув я.

— Стоять! — гаркнули десь наді мною. — Расстегнул куртку, быстро!

Я поволі розстебнув шкірянку й розвів поли, показуючи, що зброї при мені немає.

— Руки на затылок! По лестнице — пошел!

Насилу ступаючи нога за ногою, я підійшов до східців, які провадили на другий поверх. Дивно, але страху я не почував геть, — мене охопив якийсь крижаний спокій, в якому розчинилися геть усі тривоги. Так і в бою — перше збудження минає, а далі працюєш, як машина, не зважаючи на те, що тебе можуть застрелити… У вуха штовхнув багатоголосий гомін. Я підняв погляд — і, стоячи на пару сходинок нижче, побачив спочатку ноги в десантних черевиках, а потім і саму Віру Агафонову, котра держала мене під прицілом калаша.

— Иди… иди сюда, козлик! — прошепотіла вона й облизнула пошерхлі губи.

Я ступнув іще пару кроків і зупинився, наглядаючи, як дрижить її палець на спусковому гачку.

— Кру-гом! Вперед — шагом марш!

Виконуючи команду, я по-військовому розвернувся через ліве плече — й уздрів торгову залу з її вітринами, столами та всяким іншим причандаллям, складеним у барикади попід вікнами, й ціле кишло людей, котрі сиділи й лежали на підлозі, спідлоба косуючи в наш бік, і трьох дівчат у спортивних костюмах і з автоматами Калашникова, з котрих цю юрму порубати — як раз плюнуть було, а то й швидше…

— Вот он, пацанки! — озвалася ззаду Віра Агафонова. — Теперь вертушку дождаться — все будет ништяк!

Я кинув оком довкруги й утямив, що ситуація не така вже й кепська: тут було четверо стрільців, а решта, напевно, засіла нагорі, звідки можна було тримати під вогнем усю територію. Якась жінка з-поміж заручників обернула голову й глянула в мій бік. Я придивився уважніш і мало не вилаявся од несподіванки: в ній можна було, звичайно, упізнати Лесю Нгвамбе, — але для цього треба було мати ще й крихту фантазії! «Білі колготки» не церемонилися з нею: ліве око геть запливло здоровезним синцем, коси нагадували зачіску божевільної кавказької вівчарки, а гожий писок був якось неприродно вивернутий убік, — напевне, її добряче з'їздили по мармизі прикладом, коли брали в полон.

— О, — насмішкувато вигукнув я, — і ви тут, ваша королівська величносте! А казав же ж я, що ми з вами ще зустрінемося, правда?

Мене стусонули стволом по нирках. Віра Агафонова добре знала больові точки: хвилини зо три я просто звивався долі й кусав губи, не в змозі промовити й слова.

— Команда была: молчать! Что не ясно, казьол?

— Дайте мне его… мне, пацанки! — швидко заговорив інший голос. — Я же его урою, на хрен, щас… ну, пустите, пустите же меня к нему, суки!

Я розплющив очі й побачив чорняву дівчину, котра билася в руках своїх подруг.

— Да че ты, Выдра… не вспапашивайся! — сказала Віра Агафонова, забираючи в неї автомат. — Ну, нельзя, чтобы он так легко отделался… понимаешь?

— Да пустите… пустите, падлы! Он же Белку грохнул, ненаглядную мою… любовь мою единственную! — репетувала Видра, пориваючись до мене, і глянувши їй у вічі, я втямив, що вона перебуває під дією важких наркотиків. — С кем же я теперь буду спать, горемычная… ну, дайте, дайте мне казла, я на кусочки буду его резать!

Вона по-звірячому завила й раптом звисла на руках, наче мішок.

Ось він… фемінізм! — гірко подумав я, наглядаючи за тим, як її опускають під стіну. Починається все з гендерних досліджень… а кінчається — убивствами й наркоманією!

— Ну че ты, маленькая… нельзя же так! — Віра Агафонова втерла піт з чола й поправила ремінь автомата. — Мы вот поиграемся с ним, дерьмо заставим жрать… Людишек нельзя мочить — лучше им лапки оторвать, как лягушкам, и пускай дальше живут… наслаждаются жизнью! — На поясі затріщала рація. — Да, слушаю… Движения не наблюдается? Контрольное время — десять минут! Дальше? Мочим всю эту кодлу — и пропади оно все пропадом!

Я застогнав і помалу перевернувся на спину.

— Послухай, Віро… — озвавсь я ледве чутно. Вона хижо вишкірилася.

— Слышь, пацанки… петушок запел! Въехал наконец, что ему будет… — Вона присіла переді мною й заглянула в вічі. — А мы тебя, сладкий наш, сейчас будем кастрировать! А знаешь, за че?

— Ні, — прошепотів я, імітуючи безсилля, — не знаю… За що, Віро?

Її обличчя потемніло, а зіниці запульсували, то розширюючись, а то звужуючись до розмірів макового зерна.

— Слышь, Кукла… ножик с тобой? — обернулася вона до дівчини, котра держала мене під прицілом.

— Ну! Дать, что ли?

— Дай, касаточка! — Віра Агафонова взяла здоровецького стропоріза й, висолопивши гостренького червоного язика, з утіхою лизнула вістря. — У-у… кайф! Щас кастрируем тебя, нежный ты наш… а сделаю я это не потому, что ты урыл наших пацанок, нет! — Її руки ходили ходором, голос то пропадав, то піднімався до найвищих регістрів. — За то я кастрирую тебя, что такой вот, как ты… конь такой вот с яйцами… мразь вонючая…

— … зґвалтував тебе, еге? — допоміг я їй. Вона глянула на мене й знову лизнула вістря.

— Мне было пятнадцать лет! — хрипко видихнула вона. — У него был ножичек, вот как этот… понял, да? И он этот ножичек мне, девочке невинной, к горлышку…

— Й щоб помститися йому, ти стала спортсменкою? — насмішкувато поспитав я в неї. — І тому ти стала комсомолкою? І кагебісткою? І активісткою? І вбивцею, отакою, як ти є… тому ти стала, еге?

Її обличчя з великими чорними очима й гострим носом, котрий скидався на дзьоб ворони, перекосилося кривою посмішкою. Вона кивнула вістрям ножа на Куклу, яка стовбичила над нами.

— Видишь Куколку, золотончик мой? Красивая пацаноч-ка — щечки как фарфор, глаза как агаты, фигурка… ух! Трахнул бы ее, да? — Я кивнув, і вона ще раз ошкірилася своєю жахливою посмішкою. — А вот хрен тебе на рыло, жеребец вонючий! Куколку я трахаю, любезницу мою, лапочку мою сладкую. а ты, казлина, больше никого уже трахать не сможешь!

Вона махнула ножем, і мої джинси репнули в паху, наче їх бритвою хто розтяв. Сього ж менту Видра, яка сиділа під стіною, стрепенулася й плигнула, хапаючи її за руку.

— Дай, я его урою, Коблиха! — завищала вона. — Дай мне, дай… за Белочку дай мне его порезать, сука!

Коблиха, подумав я насмішкувато… ну-ну!

— Кукла… помоги! — крикнула Віра Агафонова, відкида-ючись назад, але Видра вчепилася за ножа й потягла його до себе, а потім, утративши рівновагу, зненацька повалилася на нього всеньким тілом.

Довгий клинок з рівчачком для стікання крови увійшов попід ребра, наче в масло.

— Выдра… ты че, проститутка! — злякано скрикнула Кукла, кидаючись до неї…

… але я, випрямляючись мов пружина, захльоснув її одною ногою вище ступні, а другою за п'яту — й, підсікаючи, повалив додолу. Коблиха відреагувала блискавично — я простяг руку до її автомата, однак вона випередила мене, і єдине, що здужав я вчинити, це схопити його за накладку і рвонути вгору. Постріл бахнув над самісіньким вухом; балістична хвиля оглушила мене, як обухом, але я, тримаючи автомат одною рукою, простяг другу і, вхопивши Коблиху за горло, повалив її горізнач. Вгорі майнула тінь; я обернувся — й уздрів Куклу, яка випростувалася на всенький зріст, прикладаючи автомат до плеча; удар об підлогу не забив їй памороки, на що я так сподівався, й ось уже ствол глянув мені в вічі… аж зненацька він хитнувся й, описавши круту дугу, пірнув униз — Кукла стояла й хилиталася туди-сюди, а замість голови в неї було щось таке, як розтрощений гарбуз, із якого текла густа коричнево-сіра маса; сього ж менту в вухах наче репнула пробка, й по барабанних перетинках ударила шпарка, наче вогонь, автоматна черга — я глянув убік і побачив, що дівчина, яка чатувала заручників, лежить долі, а коло неї стоїть Леся з автоматом в руках і, вирячивши очі, смалить у білий світ, як у копійку.

— Па-аадла! — заверещала Віра Агафонова, відчайдушно намагаючись загилити мене в зуби стволом.

— Лежати, лежати… — сказав я, притискаючи її до підлоги. — Куди ти поспішаєш, Віро… давай же поговоримо!

— С-сука! — видихнула вона, до крови закусивши губу.

— Давай, — сказав я, засовуючи їй долоню під комбінезона, — повторимо ту… давню ситуацію, га? Ти ж комсомолка… а я їх полюбляю, у-у! Комсомолок полюбляю, активісток, комуністок, гебісток… В Афганістані муджагіди ґвалтували таких, як ти, а потім розпорювали їм черево й, вивернувши тельбухи, кидали вмирати… щоб усі правовірні бачили, що роблять воїни Аллаха з комуністами. А я, золота ти наша, був у них рабом… полоненим я був, тому що такі, як ти, послали мене туди на смерть… от вони й змушували мене все це робити! — Я дико посміхнувся, й, шарпонувши, роздер їй комбез до самісінького паху. — От давай, комсомолочко, й тобі я зроблю зараз те ж саме!..

…нестерпний сліпучо-білий вихор, од якого я вмент осліп, наче кріт, страшенний грім, який відібрав у мене рештки мого скаліченого глузду, брязкіт розбитих шиб, виття й лемент переляканих людей, затята густа безладна стрілянина десь на горішніх поверхах, і мат, і короткі злі команди, й тупіт кованих черевиків, — аж зненацька хтось перечепився через мене, а тоді здивовано матюкнувся, ухопив за шкуру й поставив на ноги.

— Коняко з яйцями… це ти, чи не ти, блін?!

Я розплющив очі. Переді мною стояв полковник Урилов, і його здорова банякувата мармиза сяяла від утіхи, наче нова копійка.

— Ну… я! — сказав я, струснувши головою. — Що це ви сюди втелющили?..

— Та це «Заря»… світлошумові гранати! Добряче гепнуло, правда ж?

Я знову струснув головою й, похитнувшись, ухопився за Урилова.

— Ну, ти тут, бугаїно, й виставу влаштував… прямо якийсь театр перед мікрофоном, на хрін! Там усі мєнти слухали, що твоя шпилька транслювала, віриш? А прокурор навіть об заклад побився з командиром спецназу, що тебе каструють ці просцітутки, поки ми універмаг візьмемо! Але ж не кастрували? — Я мовчав, похнюпивши голову, й він стривожено глянув на мене. — Чи таки встигли… га, бугаїно?!

Двоє бійців у панцерних жилетах підняли на ноги Віру Агафонову й, хвацько клацнувши кайданами, потягли до виходу. Я знову струснув головою і з жалем глянув їм услід.

— Йолоп же ж ти, полковнику! — сказав я нарешті.

Озеро лежало в ярах, лискуче й темне, мов чорна перлина. Я збавив ходу й, сапаючи, став спускатися в діл. Термометр в наручному годиннику показував п'ять градусів тепла. Десь позаду, хекаючи, насилу плентала Мацюцька. Під ребристими підошвами кросівок зашелестіла блякла трава. Дощ сіявся й сіявся. Я пірнув, намагаючись досягнути дна, й поплив досередини озера. Вода була прозора, мов шкло. Свідомість автоматично відлічувала секунди. Нарахувавши ледве хвилину, я вискочив на поверхню й став жадібно зіпати. Щось плигнуло у воду й, лементуючи, попливло до мене. Я озирнувся й побачив, що це Мацюцька. — Холодно? — поспитав я, підхоплюючи її й притягуючи до себе. — Ой, ні… так гарно, що й слів нема! Й чого я раніше не купалася взимку? — Я обняв її й поцілував у холодні мокрі вуста. Ми відразу ж пішли під воду, потім виринули й, вимахуючи руками, попливли до берега. Над водою бігав Більбонський і, спостерігаючи за нами, сердито гавкав. Мацюцька вже виходила на берег, коли я згріб її в оберемок і, піднявши, поцілував ще раз. — Оскаре! — зненацька озвалася вона, замислено дивлячись у небо. — А що? — тихо поспитав я. — Оце сьогодні вночі я лежала й думала: от же ж вони дурні, ці феміністки… правда ж? — Я озирнувся. Дощ уже вщухав. Хмари помалу рідшали, і крізь них починало прозирати брунатно-жовте сонце. На березі все лементував і лементував Більбонський. — А певно, що дурні! — озвавсь я нарешті й знову припав до її вуст.

Content

Кононович Леонід Феміністка

Леонід Кононович ФЕМІНІСТКА

І

II

III

IV

V

VI

VII

VIII