Олександра Шелковенко

Оповідання

© Олександра Шелковенко aka Саша Шло, 2007

© підготовка fb2, jin, 2008

Радимо почитати короткі еротичні оповідання української письменниці Саші Шло, що живе у Пітері. Оповідання для цієї книжки взяті із журналу авторки за адресою http://sasha-shlo.livejournal.com, інші оповідання шукайте саме там.

Кімната

– Ви маєте прийняти душ, - наказали їй.

У душовій Орися роздягнулася і акуратно поклала речі до шафи.

Вона стала під гарячу воду. Духмяний шампунь і делікатне мило вичищували її тіло та волосся. Стіни були дзеркальні і попри густу пару Орися бачила себе. Вона була гарна і струнка. В неї були випуклі, мов виточені з мармуру, груди, пружний живіт... Вона розвела руками губки своєї ретельно виголеної розкішниці і вимила її. Від цих доторків стало добре... тобто, ще краще.

Закінчивши миття, жінка розчесала гребенем густе волосся і зібрала його у хвостик. Вона накинула білий махровий халат і увійшла у Кімнату.

Двоє чоловіків чекали на неї. Обидва - молоді і гарні. В них були атлетичні статури і накачані м'язи. Але у очах світилася ніжність і покора. Обидва були у мініатюрних плавках.

Побачивши Орисю, вони несміливо підійшли до неї. Ніби чекали на наказ. Але вона мовчала. Тільки поманила їх до себе.

Орися торкнулася їх руками. Вона гладила ці могутні тіла - їхні груди, їхні міцні, наче криця, біцепси та тріцепси...

Один з хлопців нахилився до неї і поцілував у щоку.

Це був блондин із великими блакитними очима.

– Мене звати Іванко, - ніжно сказав він.

Інший послідував його прикладу.

– А я - Михасик, - так само делікатно відрекомендувався він.

І тоді вони почали її цілувати. Повільно і ніжно. Їхні губи торкалися її щок. М'які язики лоскотали шию та вуха.

Іванко зайшов із заду і припав губами до Орисиної потилиці. Орися поклала руки на рожеві щоки Михасика і наблизила його голову до себе. Вона знайшла губами його губи. Він цілувався вміло, але не настирливо. Ніби соромився взяти ініціативу. І Орися просунула язичка поміж його губами.

Від Михасика приємно пахло м'ятою. Вочевидь, він щойно почистив зуби доброю пастою.

Вони захоплено цілувалися, поки Іванко спускав халат, оголюючи її плечі. Він цілував Орисину спину. Язик хлопця повільно ковзав вздовж її хребта. І вона відчувала, як мурашки задоволення пробігають її тілом. Спереду Михасик притулився до неї. Вона відчула , як його груди припали по її грудей. Його міцна нога сковзнула поміж її ніжками, але Орися відвела її. Ще не час. І Михасик підкорився. Навіть якось засмутився, що зробив щось не те.

Орися обійняла його. І тоді він поклав руки на її сідниці...

Іванко спускався усе нижче. Він цілував тепер її поперек. Потім знов підподився на ноги - повільно... І тоді його язик повторював увесь свій шлях вздовж хребта - знизу і до гори, до потилиці.

Михасик теж почав спускатися. Його руки гладили Орисине тіло. Його губи вкривали поцілунками її груди - то одну, то іншу. І зрештою вони зімкнулися на її соску... Потім на другому...

Іванко почав цілувати її сідниці. А тим часом, його пальчики обшукували її перед. Вони ледь-ледь торкалися ніжної щілинки розкішниці. Іванко не давив, не м'яцкав. Він ніби обслідував її. Так, мабуть, ювелір доторкається до коштовної перлини. Губи його цілували її усюди - сідниці і... поміж ними. А Михасик вкривав поцілунками груди і живіт.

Взявши Орисю на руки, вони поклали її на широке, у півкімнати, ліжко. Вона лежала на спині, а хлопці продовжували пестити її. Іванко взяв до рота соскок лівої груді, а Михасик - правої. Їхні руки обшарювали її усю. І Орисі навіть стало трохи соромно... але лише на мить.

Хлопці опустилися на них і почали лизати розкішницю. Вони робили це по черзі. Потім спробували разом. Іванко був трохи зверху. Михась - дещо нижче, і його язик делікатно обшарював вхід до Орисиної печерки. Іноді цей нахабний язик спускався що нижче.

Іванко опанував клітором... Чотири долоні гладили Орисині сідниці. Чийся пальчик намацали вузеньку дірочку поміж ними, але навіть не намагався увійти. Просто залишався біля неї.

Хлопці почали рухатися синхронно. Орися відчула, що тремтить. Тільки б вони не зупинилися! Тільки б...

І вона кінчила.

Хлопці миттєво відчули це. Вони залишили розкішницю, лягли поруч з Орисею і обійняли її з двох боків.

О, як добре було у цих міцних чоловічих руках! Як надійно!

– Я правда можу вимагати усе, що захочу? - спитала Орися.

– Правда... правда... - промуркотіли Іванко та Михасик.

– Тоді... Станьте передімною. Поруч один до одного.

Хлопці послухалися. Тепер вони стояли перед ліжком на повний зріст - усміхнені і раді, що на них дивляться. Іванко поправив коротке волосся. Михасик почав стріляти у Орисю очима.

– Я хочу бачити вас... цілком, - сказала та. - Зніміть ваші плавки!

Хлопці засмутилися. Зрештою, Михасик переборов сором'язливість. Він солодко посміхнувся і почав виконувати наказ. Орися побачила його прутень. Михасик хотів закрити його руками, але жінка не дозволила.

Іванко нерішуче стояв.

– Ну же! - наполягала Орися. - Ну добре, я тобі допоможу...

Вона підійшла до хлопця. Погладила руками його мужнє тіло. Торкнулася сідниць і... того пагорба, що так сильно випирав з-під плавок. Вона притулилася щокою до чоловічих грудей. Двома пальцями відтягнула тканину і зазернула під неї. Велетенський прутень був зігнутий у двоє. І як тільки він вмістився у такі маленькі трусики?

– Тобі нема чого соромитися, - ніжно заохотила Орися. Вона почала знімати з Іванка плавки. Прутень звільнився з полону. Він напівстояв, вражаючи Орисю своєю красою.

Орися поманила Михася і стала на коліна. Два прутні хиталися перед її очима. Вона взяла їх у руки. Такі могутні! Прямо-таки богатирські. Хіба ж не такі були у наших славетних козаків та гайдамаків минулого?

– Ви наче Залізняк і Гонта, - сказала вона хлопцям.

Ті засмутилися від компліменту.

Орися водила по прутням руками, відкриваючи та закриваючи шкірки. Вона роздивлялася блискучі гладкі голівки - і знов ховала ці перлини від себе. Їй подобалася ця гра. Нарешті вона звела свої іграшки разом і наблизила до них губи. Вона пестила їх одночасно - один та інший. То засувала до рота, то відпускала на волю, вкриваючи поцілунками. Її язик ніжив ці два велетні.

Іванко та Михасик стогнали від насолоди.

Прутні напружилися до максимуму. Орисі захотілося мати їх у собі, у середині. Не відпускаючи прутні, вона підвела хлопців до столу і сіла на нього, відсунувши у бік ведро з шампанським. Жінка розставила ноги і притягнула до себе прутень Михасика. Орися терла голівкою свої губочки, пестила нею клітор. Дівочий сік стікав на скатертину. Відчувши, що готова, Орися почала вводити прутень у себе.

– Ах! А-ах! - казав Михасик. - Проказниця... Шалунка...

Він важко задихав.

Міцний як залізо прутень увійшов до кінця. Михасик почав рухатися. І кожен рух був приємним.

– Ах, яка ти ніжна жінка, - шепотів він на вухо. - В мене такої ще не було! Ах, яка насолода!

Він рухався все швидше - ніби поспішав оволодіти її тілом. Потім різко вийшов і обдав спермою Орисін живіт. Біла рідина текла до низу. Орися зібрала її рукою у розтерла собі груди.

Настала черга Іванка. Той рухався повільно, але впевнено. Попри усю своє сором'язливість, попри усю наївність, цей хлопець легко вгадував, чого хоче жінка. Його великі блакитні очі ніби заглядали у середину Орисиною душі. І від цього погляду її сповнювала ще більша ніжність до цього казкового богатиря, до цього новітнього Вирвидуба.

– А! А-а! А-а-а-а! - стогнав він від насолоди при кожному русі жінки. І його прутень, мов античний таран, заглиблювався у середину - і майже повністю виходив геть, щоб, за мить, повернутися знов.

– А-а! Ще! Я хочу тебе! - кричав хлопець від насолоди. - Ааааааааааааааааааа!

І вони знесилено впали у обійми одне одного.

Михасик налив у бокали холодне шампанське.

Орися піднесла напій до рота і з насолодою ковтнула шиплячу рідину. Їй було добре!

Хлопці сиділи біля неї на ліжку. Вони поклали голови на її плечі.

Орисі захотілося заснути, прямо тепер, біля цих двох велетнів.

Але це було заборонено Правилами.

– Перепрошую, Ваш час вичерпано! - пролунав металевий голос з динаміка, що висів на стіні.

© Олександра Шелковенко (Саша Шло)

У новорічну ніч

Мотря сумно подивилася на календар. Тридцять перше грудня. Ось і ще один рік позаду. А вона так і не втілила у життя свою мрію!

Мотря мріяла позбавитися волосся на розкішниці. Назавше... Є ж бо такі технології... Але лазер коштував дорого - починаючи від 300 доларів. Багато разів починала Мотря відкладати гроші. І щоразу, коли потрібна сума майже збиралася, ставалося щось непередбачене, що негайно вимагало грошей. І все доводилося починати з нуля.

Так вона й жила...

Мотря зазирнула попід подушку. 75 доларів! Скільки ж ще чекати?! Але вона вже знала відповідь. Все життя...

І так їй сумно стало! Так боляче!

Одягнулася Мотря якнайтепліше, та й вийшла на вулицю.

Було вже темно. Йшов сніг. Світили маленькі різнокольорові ліхтарики. Усі хатинки у селі були прикрашені до свята.

Але Мотрі не хотілося святкувати. Самотньо стояла вона під ліхтарем і думала про своє.

– Ой, мрієчко ти моя, мрія! - сумувала дівчина. - Не вдасться вже мені тебе здійснити! Заплакала Мотря.

Адже раптом... Гей! Чи то вітер у ясному полі віє? Чи то Дніпро великий шумить? Ні! Подивилася Мотря у небо - й очам своїм не повірила! Їде поміж зірками Дід Мороз на своїх санах! А поруч - Снігуронька. Керує Снігуронька оленями та й на Мотрю задивляється.

Раптом зупинилися сани. Опустилися вони до Мотриних ніг. Виходять Дід Мороз та Снігуронька до Мотрі.

– Здоровенькі були, дівчино ясно! - каже Дід. - Як тебе кличуть?

– Та це ж Мотря Кайдашенко, - каже йому Снігуронька. - Привіт, Мотрю!

– Вітаю і вас, любий Дідоньку Морозе та добра Снігуронько! - вклоняється Мотря.

– То ось воно як! - Дід Мороз радіє. - А чи була ти, Мотрю, чемною дівчиною?

Засоромилася Мотря, розчервонілася уся.

– Та була ж, була! - каже за неї Снігуронька. - Я її у чарівне дзеркальце бачила!

– То є дуже добре! - похвалив Мороз. - Ну то яке в тебе, Мотреньку, найзавітніше бажання?

Хотіла Мотря відповісти, але Снігуронька її випередила. Підбігла до Діда, та й шепоче йому щось на вухо. Подумав він.

– Ну, добре! - каже. - Адже це Новий Рік. А у Новий Рік здійснюються навіть найнеможливіші мрії. Ну, то роздягайся, Мотрю, та й сідай на моє сидіння.

Знов почервоніла Мотря.

– Але ж я змерзну, - сказала вона.

– Не бійся, - заспокоїла її Снігуронька. - Я тебе зігрію!

І вона поцілувала Мотрю у губи. І так тепло стало від того поцілунку. Аж гаряче! Відчула це Снігуронька, і почала її роздягати. Зняла з неї шубу, і шапку, і все інше...

Мотря стояла на снігу голою і босою, але холодно не було.

Снігуронька теж скинула з себе шубу. Тепер вона стояла поперед Мотрею зовсім голою. Їхні тіла зустрілися. Від Снігуроньки віяло приємною прохолодою.

– Яка ти тепла, - ніжно сказала Снігуронька і знов поцілувала Мотрю у губи.

Мотря насмілилася торкнутися її гарного тіла. Вона ніжно гладила нову подружку. Тонкі Мотрині пальці доторкнулися до Снігурчиної розкішниці. Розкішниця була без жодної волосинки!

– Ти теж це зробила? - не повірила Мотря.

– Тааак, - солодко промуркотіла Снігуронька, цілуючи її шию.

– Час вже починати! - проголосив Дід Мороз.

Не припиняючи поцілунків, Снігуронька посадила Мотрю у сани. Дід Мороз делікатно розвів її ноги. Він встав перед Мотрею на коліна і уважно подивився на її розкішницю.

– Яка вона в тебе гарна! - сказав Дід.

Він щось дістав зі свого великого червоного мішка.

– Що це? - злякалася Мотря.

– Це - чарівний епілятор. Він назавше очистить твою розкішницю від волосся.

– Ах! Нарешті моя мрія здійсниться!

– Здійсниииииться... - промуркотіла Снігуронька. Вона цілувала Мотрині груди. Її губи були ніжними, наче свіжий сніг.

Стоячи на колінах, Дід Мороз наблизив чарівний епілятор до Митриної розкішниці. Той зашумів. Мотря відчула приємні доторки до свого тіла. Вона аж затримтіла від насолоди. Хотіла подивитися на низ - що там робиться? Але не могла: Снігуронька обіймала її ніжно, але міцно. Вона не припиняла своїх солодких поцілунків.

– Ось і все! - оголосив Дід Мороз. - Жодної волосинки не залишилося! Але тепер треба згобити спеціальний чарівний масаж...

Він торкнувся розкішниці губами. Мотря відчула його прохолодний подих на своїх губках. Язик Діда Мороза жадібно відшукував її клітор.

Це було приємно, дуже приємно.

– Ааааххх!

Дід Мороз та Снігуронька водночас пестили її тіло. Тепла насолода сповнювала Мотрю. Вона знов застогнала... і втратила свідомість.

Мотря прокинулася у своєму ліжку. Був вже день. Годинник показував дванадцяту годину. Мотря подивилася навколо. Все було як завжди.

Невже це був лише сон? Але ні, не може бути!

Вона відкинула ковдру і зазирнула під трусики. Потім недовірливо помацала себе рукою.

Розкішниця була голою, зовсім-зовсім без волосся!

© Олександра Шелковенко (Саша Шло)

Писюн

Я пам'ятаю, як ти вперше показав мені свій писюн. Це було у першому класі. Ти переплутав туалети і зайшов до дівчачого. Інші дівчата позакривалися, хто чим, а я не встигла. І ти побачив мене...

Мені було соромно. Я не знала, що робити, і сказала: тепер твоя черга.

І тоді ти показав мені...

Пахло лавандою і жасміном - то був аромат духів нашої прибиральниці Ганни Богданівни. Дотепер цей запах асоціюється в мене з тобою.

Минуло тридцять років, але я не забула. Щоночі згадую той ранок, твій писюн і... тебе.

Вчора я зустріла тебе у тролейбусі. Ти майже не змінився - тільки підріс і почав лисіти.

Я запросила тебе до дому і пригостила зупою та чоколядою. Ти їв мовчки, з надхненням.

Потім приготувала для тебе чай з лаванди та жасміну. Ти випив.

Тоді насмілилася:

– Покажи мені свій писюн... як тоді...

Ти захитався. Потім рішуче підкорився.

Я відразу побачила зміни. За тридцять років твій писюн виріс, змужнів...

І ти терпляче чекав, поки я надивлюся на тебе.

А потім сказав: тепер твоя черга.

Я відвела тебе до туалету і показала все, що мала.

Ти дивився на мене сором'язливо і трохи налякано.

Раптом зізнався:

– Всі ці роки я думав лише про тебе.

Ми повернулися до кімнати, відкрили вино. І пили його, пили...

Зранку ти запропонував поцілувати мене. Я відмовилась і ти пішов на роботу.

А я залишилася.

Ну чому воно так у житті? Ось я - така гарна, така розумна, а щастя немає.

Зателефонувала подружці - в неї те саме. Зустрілися з нею, випили мартіні... І заплакали.

(c) Саша Шло

Кава з молоком

Коли я була маленькою, тато часто забирав мене з дитячого садочку. Ми разом гуляли у парку, а потім йшли до їдальні.

Це були найкращі моменти у моєму житті. Я сиділа поруч з татом. Він розповідав якусь історію, а я сиділа поруч і їла смачні пельмені, запиваючи їх кавою з молоком.

Цікаво: аж дотепер смак тої радянської кави асоціюється в мене з татом. "Кава" - то лише назва. За смаком це радше гаряче молоко. розведене водою. Щоправда, з легким кавовим присмаком. Дуже легким.

Можливо, це смішно. але навіть тепер, повз роки, ота бурда зі совкової їдальні здається мені найсмачнішим напоєм у світі. Може, через тата?

Він помер, коли мені було вісім років. З тих пір мені самотньо. Я люблю мою маму, попри всі наші щоденні сварки. Але це інше...

Жоден з цих чоловіків, що, після татової смерті, пройшли через мамине ліжко та життя, не залишив по собі ніякого сліду. Жодного з них я не могла назвати татом.

Свого першого хлопця я зустріла у чотирнадцять років. Як і слід чекати, він був старший від мене. У свої вісімнадцять він був зовсім ще дитиною. Це я розумію тепер. А тоді він здавався мені дуже дорослим, мужнім, і все таке. Лицарем на білому коні. А як же ж, курсант військового училища. Майже офіцер...

Він став моїм першим чоловіком. Це сталося на горищі нашого будинку. Будинок був старий, ще дореволюційний, тому горище було великим і навіть затишним. Ми кинули на підлогу його шинель...

Для нього це теж було вперше. Не буду вдаватися у подробиці, але нічого гарного з того не вийшло. Щоправда, дівочість я тоді всеж-таки загубила.

Потім були інші - досвідчені і не дуже, дорослі і зовсім ще підлітки. З деякими було добре. З іншими - так-сяк. Жодний мене не влаштовував. Кожного з них я підсвідомо порівнювала з татом - і ніхто не витримував конкуренції.

Мені двадцять сім. Не заміжня. Дітей немає. Симпатична...

Як то кажуть, все при мені, і попереду ціле життя.

Але мені вже не цікаво.

Я йду на кухню. Розводжу молоко водою. Додаю трохи кави - зовсім трохи! Підігріваю і п'ю. Знайомий з дитинства смак: кава з радянської їдальні. Навіть смішно.

Ніхто з друзів не знає про ці мої "гастрономічні експерименти". У цьому є щось недозволене. Щось, про що не варто казати. Це трохи як мастурбація - але значно інтимніше. Про мастурбацію я іноді говорю з подружками чи коханцями. Про це - ніколи.

Я пробувала зустрічатися з жінками. Нічого цікавого. Є ніжність, є приємні моменти, але... весь час бракує чогось. Чогось головного. Не іронізуйте: я не маю на увазі член. Члени можуть бути і штучні. Бракує якогось... почуття? Не знаю, як пояснити.

Ось що смішно: щоб мене спокусити, чоловікові достатньо було б пригостити мене кавою-з-їдальні. Того б вистачило на всі сто. Натомість, вони купують шампанське, лікери, а якщо й замовляють каву, то справжню - міцну і якісну.

Втім, мені байдуже, і я йду з кожним, хто не встиг показати себе повним ідіотом чи жлобом.

Йому близько сорока. Одягається зі смаком. Освічений, делікатний. Розведений два роки тому. В нього двоє дітей, що залишилися з його колишньою. Він забирає їх на вихідні.

Ми зустрічаємось по буднях. Вечеряємо у якомусь кафе. Якщо добра погода, сідаємо на його машину і їдемо поза місто. Гуляємо лісом. Коли набридає, повертаємося до машини і кохаємося.

Мені подобається з ним. Він добрий і завжди готовий вислухати. Проте не мямля і вміє постояти за себе... і за мене.

А ще він вміє кохатися. Один з небагатьох у житті, хто довів мене до оргазму. Справжнього. Коли майже втрачаєш свідомість. Коли ти - вже не ти, не така. Коли на якись момент опиняєшся поза реальністю. І коли настільки добре, що не вистачає слів, щоб нормально це описати.

Таке стається дуже рідко, майже ніколи. Сьогодні, на приклад, не такий день.

Він, як завжди, ніжний. Цілує мене куди треба і як треба. Гладить мене руками - не замало і не забагато. Знає, де і коли торкнутися...

Тепер - осінь. Ми - у машині і навколо - ліс. Ми не роздягаємося повністю: вже холодно, та й у будь-який момент може хтось з'явитися. Якись заблудлий грибник, чи, ще гірше, сільські хлопці з недопитою пляшкою горілки.

Він піднімає мою спідницю і знімає трусики. Його голова зникає під подолом. Він вміє, вміє. Лиже мене, цілує... І я заплющую очі. Відчуваю кожний його рух. І посміхаюся, від насолоди. Це так приємно!

Так мало чоловіків вміє робити це як треба. Та й навіть жінок...

Я починаю стогнати. Майже як у порнофільмах, тільки по справжньому. І він розуміє, чого мені хочеться. І робить все можливе...

Я відчуваю його палець на своєму анусі. Він не заходить у середину - просто масажує ззовні. Так зараз і треба.

Його губи граються моїм клітором. Язик ходить зверху до низу, зупиняючись саме там, де мені цього хочеться.

Я кінчаю.

Він перегортає мене на живіт. Спідниця задирається на спину. Стоячи рачки, я бачу, як він спускає брюки і дістає член. Це мене збуджує.

Він вкриває мої сідниці поцілунками. Легенько торкається губами моїх губочок. Потім входить у мене. Він рухається рівномірно і впевнено. Не поспішає і не уповільнюється занадто. Знає, що і як я люблю.

Я кінчаю раніш від нього. Він ще напружений.

Я поправляю спідницю. Потім знімаю з нього презерватив, вкритий моїм соком, і беру його член до рота. Він кінчає швидко. Я ковтаю його сперму - мені подобається її смак.

– Тобі добре зі мною? - питаю я його, поки ми їдемо до міста.

– Дуже, - відповідає він.

– Я тобі подобаюся?

– Так.

За вікнами - сіре небо і золоті дерева.

– А ти хотів би, щоб я завжди була біля тебе? - насмілююся я.

Він уважно дивиться на мене.

– Але ж ти знаєш, що це неможливо, - відповідає він. - В кожного з нас своє життя...

Знайома пісня.

"В мене ніякого життя немає," - хочу сказати я. Але мовчу. Ніхто не любить плакс.

– Я хочу від тебе дитину, - раптом кажу я. "Дура! - лаю саму себе. - Цього не можна казати. Особливо тепер."

Але вже сказала.

Він знов дивиться на мене.

– Це правда? - здивовано питає він.

Я кажу, що так.

Він починає розповідати про відповідальність, про безсонні ночі, про брудні пелюшки та памперси.

Я не слухаю. В мене болить голова.

– Знаєш, я голодна, - кажу йому. Це також правда.

Ми зупиняємось біля якогось ресторану. Навіть не ресторану, а дешевої забігаловки, що якимось дивом збереглася з радянських часів.

– Будь ласка, дві порції грецького салату, - замовляє він. Він знає мої смаки.

– Га? - обзивається офіціантка.

Він терпляче повторює.

– А в нас тільки пельмені та кава, - повідомляє жінка.

– Пішли звідси? - пропонує він мені.

Але мене влаштовує таке меню.

Ми їмо пельмені.

– А де ж кава? - питає він.

– Зараз, - байдуже каже офіціантка.

Вона приносить два гранованих стакани зі світло-сірою рідиною.

– Що це?! - розлючується він, але я його зупиняю.

– Все добре, - кажу.

Я беру його руку у свою. Іншою піднімаю стакан і ковтаю.

Той самий смак.

Не знаю чому, але на очах в мене сльози.

– Що з тобою? - занепокоєно питає він.

– Нічого... Розкажи мені щось цікаве.

Він розповідає про свою подорож до Австрії. Я слухаю, посміхаюся жартам. Серце чомусь б'ється сильніше.

Допиваю каву і доїдаю пельмені.

Ми встаємо. В мене кружиться голова. Ступаю за поріг кафе і втрачаю свідомість.

Поступово приходжу до тями. Лежу на дивані, у великій кімнаті. Затишно. Де я? Потім пригадую: це його квартира.

Він підходить до мене.

– Тобі треба відпочити, - каже він. - Лікар сказав, що це звичайна втома...

Він приносить мені горнятко зеленого чаю. Поїть, наче дитину. Накриває ковдрою.

– Відпочинь, моя хороша...

І потім:

– Я буду у сусідній кімнаті. Якщо щось треба...

Вночі я прокидаюся. Мені вже краще. Тихо-тихо піднімаюся з ліжка. Нечутно відчиняю двері до його кімнати. Він спить. Обережно знімаю з нього ковдру. Він лежить на спині. Це добре...

Я відтягаю його труси і звільняю член. Відчуваю, як він напружується у моїх руках. Так, здається, достатньо...

Я сідаю зверху і вводжу член до свого тіла. Треба щоб він кінчив якнайшвидше. Починаю рухатися.

Він прокидається.

– Що ти?...

Але я закриваю йому рота рукою і посміхаюся. Рухаюсь швидше. "Кінчай! Ну кінчай же!" - думаю я.

Ще кілька рухів, і він кінчає. Я відчуваю це. Намагаюся затримати його у собі як найдовше. Потім перегортаюся на спину. Уявляю собі, як його сперма стікає стінками моєї піхви у глибину тіла. Посміхаюся.

Він починає хвилюватися.

– А чи ти?...

Він хоче спитати, чи я охоронилася.

– Все буде добре, - заспокоюю його я.

Все справді буде добре. Сьогодні саме той день, що треба. Один з "найнебезпечніших". Я знаю, що все вдалося. Я матиму дитину. Від нього.

Він цілує мене.

– Тобі сподобалося тепер? - питаю я.

– Так... дуже...

(c) Саша Шло

У Єгипті

Біля піраміди Хеопса Ярополк повернув ліворуч і вийшов до Нілу. Він опинився посеред великиго майдану. Навколо було багато народу - єгиптяни у своїх довгих тогах, шустрі вавілоняни, греки з амфорами на плечах, етеопи... Здавалося, цілий світ зібрався тут, у Мемфісі. Бракувало лише наших трипільців...

Ярополк вкрився від сонця у тіні статуї сфінксу та дістав з валізки пергамент. Він записував туди все, що бачив на чужині. "Як повернуся на рідне Трипілля, - мріяв він, - Ухилюся дідові-Дніпру. Аж потім зберу усіх родичів та сусідів та й росповім про далекі краї, що я їх бачив..."

Раптом Ярополк впіймав на собі чийся погляд. Він підвів очі. Прямо напроти нього стояв величезний фараонський палай. З вікна другого поверху на нього дивилася гарна молода жінка.

– Ходи до мене! - покликала вона по-єгипетськи.

Ярополк постукав у двері. Воїни відкрили.

– Мені на другий поверх, - пояснив Ярополк.

– Знаємо, добрий чоловіче, - відповів начальник - Піднімайся оцими сходами.

Ярополк йшов палацем. Двоє молодих рабів сипали перед ним червоні троянди.

На другому поверсі він опинився у великій залі. Стіни були зроблені з білого мармуру, прикрашені золотом та діамантами. На троні зі слонової кістки сиділа та сама жінка, що дивилася на нього з вікна.

– Здоровенькі були! - привітав її Ярополк.

– Привіт тобі, о гарний чужинце! - відповіла жінка.

– Як ти дізналася, що я чужинець? - здивувався Ярополк.

– Ти говориш з акцентом, - пояснила прекрасна незнайомка. - Звідки ти? З Атлантіди? Чи з Лівійської пустелі? Чи, може, з далекої країни Сіпанго?

– Я - з Трипільської культури! - гордо відповів Ярополк.

– Ой, правда? - красуня привстала з трону. - З самого Трипілля?

– Так.

– Ой, яка радість! Я така горда, що ти зазирнув до мене у гості! Адже ваша Трипільська цивілізація - найвища у світі. Нам, єгиптянам, треба в вас вчитися.

Ярополк скромно посміхнувся.

– Та нічого, в вас теж не є зле, - делікатно відповів він.

– Ну сідай, сідай зі мною обідати, та й розповіси про свій рідний край на берегах Борисфену.

– Борисфеном нашу річку назвають чужинці, - виправив Ярополк. - А наші трипільці назвають її Дніпро.

– Ой, вибач... - жінка почервоніла.

– Гей, слуги! - гукнула вона. - Принесіть мін другий трон для нашого гостя! І поїсти!

– Слухаємося, о господиня наша! - хором відповіли раби.

– Як тебе кличуть, о прекрасний чужинце? - спитала господарка палацу.

– Я ся назваю Ярополк. А тебе як звати?

– А я - єгипетська фараонка Нефертіті.

Минали години. Давно вже було з'їдено обід, випито вино. А вони все сиділи у тронній залі. Нефертіті уважно слухала розповідь Ярополка за рідний Трипільський край, за його могутню цивілізацію та витончену культуру.

– Як ти цікаво розповідаєш! - казала вона час від часу. - У нас, у Єгипті нічого такого ще немає!

Так вони сиділи до вечора.

Аж коли за вікнами стало темно, Нефертіті схаменулася.

– О, премудрий чужинце Ярополк! - сказала вона. - Що робиш ти сьогодні ввечорі?

– Та буцімто нічого.

– То ходімо зі мною! В моєї подружки сьогодні вечірка. Це як раз тут, у сусідньому палаці.

В подружки було багато гостей. Тут зібралася вся єгипетська еліта - вельможі, воєначальники, жреці та жриці.

Всі пили вино і їли різні страви.

Подружка зустріла Нефертіті разом з молодим хлопцем.

– Мене звуть Термутіс, - сказала подружка, - А це - мій син Мойсей.

– Дуже приємно, - сказав Ярополк.

– А це - відважний і мудрий чужинець Ярополк, - сказала Нефертіті. - Він - з Трипільської культури.

– А де це? - спитала Термутіс.

– Що Ви, мамо, встидайтеся! - сказав Мойсей. - Трипільська культура - найбагатша і наймудріша у цілому світі! Адже саме трипільці навчили вавілонців будувати висячі сади Семіраміди, а тольтеків - їхні дивовижні міста. Саме вони допомогли китайцям побудувати Велику Стіну. Та й наші єгипетські піраміди не втрималися б без трипільських технологій!

– Так і є, - підтвердив Ярополк.

– Мій Мойсей все знає! - похвалилася Термутіс. - Він перечитав всі папіруси, які тільки знайшов. Дні і ночі сидить у Олександрійській бібліотеці.

–Та годі Вам, мамо! - засоромився хлопець. - Я знаю тільки те, що нічого не знаю...

Свято тривало. Нефертіті знайомила Ярополка з різними впливовими людьми. Ті засипали його питаннями. А як там у Трипіллі? А що там нового? Воєначальний Радамес цікавився стратегіями козацького війська. Жрець Рамфіс цікавився Релігією Трипільського Народу. Всі мріяли запозичити трипільський досвід.

До Ярополка підійшов Мойсей.

– Ви, трипільці, для мене зразок мужності і беззавітної любові до Батьківщини, - признався хлопець. - Ви плекаєте дідівські традиції та правдиву народну духовність. Підносите свої етнічні цінності. А наші... Ех!

– Які це наші? - не зрозумів Ярополк.

– Та наші ж юдеї. Тільки тобі скажу, я не є єгиптянин, я юдей. Але наші юдеї забули свою юдейську мову та культуру, запозичили чужинське, єгиптизувалися. Наші діди лежать, а над ними могили синіють. А онуки? Їм байдуже! Єгиптянам жито сіють! За шмат гнилої ковбаси у них хоч мати попроси, то віддадуть. Я б оту свинячу ковбасу взагалі заборонив!

Ярополк зрозумів, що йдеться про отой маленький народ, що єгиптяни тримають у рабстві.

– То єднайтеся! - порадив він. - Разом вас багато! Вставайте, кайдани порвіте! Боритеся - поборете!

– Дякую за пораду, - з щирою вдячністю сказав Мойсей. - Як стану дорослим - все зроблю як ти кажеш. Поведу народ мій у землю юдейську, і буде в нас своя етнічна держава, як у вас, трипільців. А наразі наша Юдея запродана фімістімлянам, самарітянам...

Вечірка скінчилася пізно.

– Можна я заночую у тебе в палаці? спитався Ярополк.

– Та звісно, - відповіла Нефертіті. - Де ж ти пійдеш у таку ніч?

Вони поверталися до дому удвох. Зірки вкрили небо. З Лівійської пустелі дув гарячий вітер. Тихо шепотіли пальми та бамбук.

Між двома палацами був сад, де у тіні бананових дерев ховалися статуї богів. Понад дахами палаців і храмів височіли піраміди.

Нефертіті взяла Ярополка за руку. Вони йшли мовчки, насолоджуючись тишею та гармонією.

Раптом вони почули сміх і поцілунки. У місячному сяйві вони побачили чоловіка та жінку. Вони обіймали і цілували одне одного.

– Це Аїда зі своїм коханим, - прошепотіла Нефертіті.

– Хто вона?

– Та принцеса з Етеопії.

– А це шо, Радамес біля неї?

– Точно, він. Ти його знаєш?

– Та трохи. Дуже захоплюється козаччиною. Тут, на Нілі теж є пороги - то він собі думає теж зорганізувати Січ.

Закохані почали роздягати одне одного, вкриваючи молоді чисті тіла поцілунками та іншими пестощами.

Аїда впіймала губами великий напружений прутень Радамеса. Він застогнав, перегорнув її і наблизив свої губи до її чарівної вологої розкішниці. Проте, навіть перебуваючи до гори ногами, принцеса не випускала з рота своєї здобичи. Так вони милували одне одного, а темна єгипетьська ніч ховала їх під своїми крилами.

– Поза 69, - роздумливо сказав Ярополк. Він пригадав Батьківщину, береги Дніпра, садок вишневий коло хати.

– Чому саме щісдесят-дев'ять? - не зрозуміла Нефертіті.

– Це такі є наші трипільські цифри, - терпляче пояснив Ярополк. - Шість пишеться це дев'ять, тільки навпаки. Ми винайшли цифри, а потім навчили їм індусських арійців. Тапер дехто назнає їх "індійськими". Але ж вони наші, трипільські!

– Яка ж ота Трипільська культура людяна! - мрійливо сказала Нефертіті. - Правдивий зразок для усіх інших національностей!

Аїда звільнилася з палких рук Радамеса. Вона поставила військового на руки, поклавши його ноги собі на плечі. Губами вона продовжувала пестити його скарб. А він, стоячи на руках, торкався ротом її розкішниці, і від тих доторків усе Аїдине тіло здригалося від насолоди.

Нефертіті притулилася до Ярополка.

– О Ярополку! - тихо сказала вона. - О прекрасний чужинце, носію великої Трипільської культури! Благаю тебе, оволодій мною! Опануй моїм чистим молодим тілом! Принеси мені насолоду, гідну богів! Знаю я, що є я лише незначна єгипетська фараонка, а ти - представник могутньої цивілізації. Але ж і я хочу трохи щастя. Зроби мені те, що зробив би гарній трипільській дівчині на берегах могутнього Дніпра, коло рідної тобі біленької хатинки, загубленої у вишневому садочку...

І вона стала перед ним на коліна.

Її руки обійняли його сідниці. Вона розкрила його туніку і оволоділа козацьким прутнем. Вона гаряче цілувала цей могутній жезл, який нагадував гетьманську булаву.

Але Ярополк зупинив її і сам почав вкривати її поцілунками. Він зняв з жінки імператорський одяг і був вражений чарівною красою її гарного тіла. Він цілував і цілував ці багатства - її маленькі але милі груди, її струнку спину, її живіт та шию... Потім цілував пільці її ніг, її коліна, її сідниці. І коли зрештою дійшов до її чисто виголеної розкішниці, Нефертіті застогнала. І його губи цілували її вологу плоть, і його язик не давав їй спокою... Так продовжувалося хвилин десять. Багато разів з губ фараонки злітав стогін насолоди. Багато разів Ярополк призупинявся і починав знов.

– Я не можу більше! Ахххх!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!! - востаннє простогнала Нефертіті. І забилася у насолоді. Потім остаточно розслабилася.

Ярополк зрозумів, що на сьогодні досить.

Вони одягнулися і пішли до палацу.

У спальні їхні губи знов зустрілися.

– В нас ціла ніч попереду, - сказав Ярополк.

– Ціла ніч... - мрійливо повторила Нефертіті.

© Саша Шло

За хлопцями

– Орисю, я більше не можу.

– Тримайся, Дзвіночко! Ще трошки. Ще зовсім трішечки.

Вони йшли засніженим полем. Безжалісна завірюха била у обличчя і валила з ніг. Дівчата шукали шлях поміж заметами, чи не щохвилини провалюючись до пояса у мокрий м'який сніг.

– Ще зовсім не далеко.

– Не мооожу, - простогнала Дзвінка.

– Ну Дзвіночка, ну сонечко! Тільки уяви: тепло... гаряча кава з молоком... гарні хлопці... Ну будь ласочка!

– Не хочу... Нічого не хочу. Залиши мене тут.

– Не залишу!

Орися подивилася навколо. До купола мало бути не більш як кілометр. Якби не ота клята завірюха!

– Ну йди! Йди ж!

Орися із силою підняла подружку на ноги і штовхнула уперед. Дзвінка кілька разів похитнулася, але пішла.

– Так... Добра дівчинка... Ще крок... - підбадьорювала Орися. - Ти все зможеш. Ти дійдеш...

Там, під Куполом, серед тропічних дерев зимового саду, на них чекають хлопці - гарні, привітні, лагідні. А ще - теплі басейни, кава, їжа. Аби тільки дійти...

Дзвінка знов впала. Вона лежала не рухаючись. Сніг падав на її обличчя.

– Дзвінко!!!

Та відкрила очі. Її губи напружилися, намагаючись щось вимовити.

– Дзвіночко! Я з тобою! - закричала Орися.

– Залиш... мене...

Вона хотіла додати "тут", але не змогла.

Орися знов спробувала підняти її. Вона перекинула руку подружки через своє плече і зробила кілька кроків.

Важко... Ще крок... Ще один...

У голові носилися різні думки. Якісь собі дурниці. Чомусь пригадалася рідна хата і гаряча піч. І годинник на стіні. І від цих спогадів стало затишно.

Ще крочок... Ще...

"Молодець... добра дівчинка" - похвалила вона себе.

"Але ж це не чемно вихвалятися" - суворо сказав внутрішній голос.

"Та нічого, я ж тільки трохи..." - відповіла Орися сама собі.

Ще крок...

Головне не думати про теперішній стан. Про що завгодно, тільки не про цю завірюху навколо.

"Боже, як важко..."

"Терпи!" - перервала вона сама себе.

І тоді перед очима постала їхня школа. Ось вони грають у дворі. Дівчата та хлопці розбилися на дві команди і кидаються каштанами. Каштани - коричневі і блискучі. Наче якісь дивовижні перлини. Орися кидає "снаряд" за "снарядом". Ще "постріл" - і Олег вхопився за око. Орися зупиняється і не знає, що робити. "Олежко!" - кричить вона. Він симпатичний... Він... він їй подобається. Вона закохана у нього. І ось тепер...

Вона забуває про гордість і біжить, щоб допомогти йому...

Раптом Олег відриває руку від ока. Він хапає купу каштанів і зі злобою кидає у Орисю. Один за одним. З силою. З ненавистю.

Бум. Бум. Бум. Удар за ударом. Боляче...

Орися отямилася. Завірюха трохи спала.

– Дзвінко! - покликала вона. - Ти мене чуєш?!

Ніхто не відповів. Важке тіло давило на плече.

– Дзві...

Вона обірвала себе. Прямо поперед нею був Купол. Кроків сто...

Вона м'яко опустила Дзвінку на замет.

– Почекай... - сказала вона подружці і побігла у перед.

Вона майже стрибала з одного замета на інший. Кілька разів впала.

Добігла до Купола і зі всієї сили забарабанила у двері.

– Відкрийте!!! Допоможіть!!!

Двері відчинилися.

На порозі стояв Іванко. Махровий халат прикривав його атлетичну фігуру.

– Орисеньку? - здивовано сказав він.

– Допоможи! Там! - простогнала Орися, вказуючи напрямок. - Там моя подружка! Без тями.

– Без тями? - механічно перепитався Іванко. Його великі блакитні очі розширилися з переляку.

Але він взяв себе у руки о миттєво оцінив ситуацію.

– Гей, Максимко! Сергійко! - гукнув він кудись у середину. - Біжіть мерщій сюди! Там дівчина без втратила тяму.

– Тільки одягніться, - по-батьківськи додав він.

Іванко взяв Орисю на руки і поніс її у середину.

– Як же ж ти так наважилася, дурненька? - ніжно казав він. - У таку завірюху...

У середині було тепло. Він стягнув з Орисі засніжену шубу і чобітки і поклав дівчину на диван.

– Зараз, приготуємо ванну... - сказав він, накриваючи її ковдрою.

Стрункий симпатичний хлопчик років вісімнадцяти приніс на підносі горнятко гарячого чаю.

Орися зробила кілька ковтків. Стало легше.

Максимко та Сергійко принесли Дзвінку.

– Що з нею?! - схвильовано закричала Орися.

– Все гаразд, - лагідно заспокоїв Максимко. - Вона спить.

Підійшов Іванко. Він розстібнув Дзвінчину шубу і притулився вухом до грудей. Потім виміряв пульс. Торкнувся губами лоба - чи немає гарячки?

– Це просто перевтома, - констатував він. - Не хвилюйся, Орисю, хлопці подбають про неї...

Ванна була готова. Орисю знов взяли на руки, роздягнули і ніжно опустили у гарячу воду.

Це була справжня насолода. Дівчина заплющила очі і кілька хвилин ніжилася у цьому імпровізованому "морі".

Ванна була велика - цілий басейн, розрахований, мабуть, на десятьох. Не глибокий, але просторий.

Коли Орися відкрила очі, навколо було багато хлопців. Було їм років по двадцять. Всі гарні, з атлетичної побудовою тіла та накачаними м'язами. А очі! І сині, і блакитні, і темно-карі, і зелені...

Хлопці були одягнуті у мініатюрні плавки, що ледве приховували велетенські прутні.

Один за одним, вони спустилися до басейна. Двоє взяли Орисині ноги і почали цілувати пальці. Ще двоє почали цілувати пальці рук. Решта хлопців по трохи приєднувалася. І хтось вже цілував ікри, стегна. Хтось торкався губами ліктів, плечей, живота...

І так добре стало Орисі серед тих поцілунків! Так тепло!

© Олександра Шелковенко (Саша Шло)

Портрет

Я - СУМівка. Їжджу на таборівки, шаную батьків і традиції. Цього літа я виграла змагання зі спортивного орієнтування. Подруга комендантка похвалила мене і вручила приз - портрет Степана Бандери.

Я повісила портрет на стіні своєї кімнати. Тепер коли я засинаю чи прокидаюся, чи роблю уроки, чи поринаю у думки, Бандера дивиться на мене. І я ніби відчуваю його погляд на своєму обличчі. Мене приваблюють його очі. Темні, глибокі, і, здається мені, трохи сумні. Вони ніби заглядають у мою душу. Здається що він - той, хто на портреті, - читає мої думки. Навіть найтаємніші. І я нічого не можу приховати від нього.

Я посміхаюся йому. І іноді мені здається, що його тонкі губи відповідають легкою напівпосмішкою.

Я знаю, я впевнена: він - мій найкращий друг. Він ніколи мене не зрадить. А я - його.

Але це - наша з ним таємниця. Ніхто не повинен про це знати. Тож і ви мовчіть! Мовчіть, будь ласка! Не відкривайте стороннім нашого секрету.

Щоранку я переодягаюся. Скидаю з себе нічну сорочку. Якись час дивлюся на себе у дзеркало. Потім замотуюся у рушник і йду до душу. Повертаюся - і знов залишаюся голою. Одягаю свіжі трусики та ліфчик. Потім - решту одягу.

На початку, коли він тільки з'явився у моєму житті, я ховалася за ширму. Він розумів і відводив очі.

Потім я перестала його соромитись. І він дивиться на мене, голу. І ніжить, і пестить мене своїм поглядом. Я знаю, що подобаюся йому. Мені приємно, що він мене бачить.

Я відвертаюся він дзеркала і дивлюся йому у вічі. Посміхаюся і виходжу на середину кімнати, щоб краще йому було видко. Він трохи червоніє, але я помічаю, як блищать його очі. Так ми дивимось одне на одного кілька хвилин. Потім я одягаюся.

***

Сьогодні я посварилася зі своїм хлопцем. Після школи ми пішли у кіно. Він затягнув мене на якись дурний фільм і прямо там, у залі, почав до мене приставати. Мені стало бридко. Не те щоб я принципово проти таких речей. Я багато читала про відносини між чоловіком і жінкою, і ставлюся до такого цілком нормально. Просто... якось це було не файно. Не своєчасно.

"Та чого ти! - вмовляв мене він. - Все одно це станеться - раніше чи пізніше. Чи ти хочеш чекати до весілля? До двадцяти чи тридцяти років?"

І тут мене прорвало. Просто встала та й вийшла з залу. Він побіг за мною, намагався ще щось говорити. Але я не слухала. Просто йшла собі та й все. Сказала, що хочу побути на самоті. Він, здається, образився... Ну й пек йому! Сам винен! Треба вміти поводитися з жінкою!

***

До дому я повернулася злосна. Впала на диван, зарилася обличчям у подушку і розплакалася.

Потім перегорнулася на спину. Степан дивився на мене зі співчуттям. Здавалося, він хоче плакати разом зі мною.

– Тільки ти мене і розумієш, - кажу я йому. - Степанчику, миленький... Хіба є тепер такі чоловіки, як ти?

Він потискає плечима.

Вмиваюся, їм на кухні, роблю уроки. Ввечері лягаю спати.

У квартирі тепло. Я скидаю з себе нічну сорочку. Так легше дихати...

Заплющую очі.

Засинаю і думаю про життя. Про те, що сьогодні сталося. Невже усі чоловіки такі? Невже їм треба тільки сексу? Не вірю, не може таке бути... Десь на світі має бути Він, Справжній. І перед очима чомусь постає Степан. Такий, як на портреті.

Я прокидаюся посеред ночі. Друга година. За вікном тьмяно світить ліхтар, і від цього напів-світла кімната сповнюється довгими тінями.

Дивлюся на портрет - на ньому нікого немає.

– Де ти? - шепочу я.

І раптом бачу.

Він стоїть переді мною у повний зріст. Як завжди, у своєму гарному костюмі, при краватці. Він дивиться на мене.

– Степане...

Він підходить до мене і стає на коліна перед ліжком. Я простягаю йому руку і він притуляє її до своєї щоки.

– Ти поголився... Заради мене?..

Він цілує мою долоню. Потім пальчики - один за одним.

Я сідаю у ліжку. Кладу руки на його щоки. Гладжу його обличчя.

– Степанчику... мій...

Він у захваті дивиться на мене. Не може відірвати очей. І я знаю, що я для нього найдорожча у світі... І він для мене.

– Степане...

Ми обіймаємося. Мої оголені груди притуляються до тканини його піджака, і я відчуваю, як б'ється під нею його серце. Тук... тук... тук...

Він цілує мене. Ніжно-ніжно. Так мене ще ніхто не цілував. В нього м'які губи...

Він гладить мені спину. Як приємно бути у його обіймах! Ці сильні міцні руки... І я віддаюся йому повністю. Я твоя, Степане... Керуй мною... Володій мною... Кохай мене...

Я притискаю його голову до своїх грудей. Він замирає, притулившись щокою до моєї шкіри. Його губи... Такі ніжні... Ніжні і нахабні губи... Нахабні...

Я посміхаюся і заплющую очі.

– Степане...

І він цілує далі... Я підкоряюся. Мені добре з ним.

– Степане, Степане...

Тепер він цілує між живіт.

– Степане.... Не можна, Степане... Що ти робиш?

Але він не слухає.

Мені і соромно і добре. Степане... Що ти зі мною робиш...

– Не знімай...

Втім, я не наважуюся це вимовити. І він продовжує цілувати мене... там, де не можна... там, де соромно...

Я вчипляюся руками у його волосся і міцніше притуляю його голову до себе.

Що ти робиш? - питаю себе. І не відповідаю. Не хочу думати. Мені добре, чуєте?! Добре...

Степане, миленький! Не зупиняйся! Ні! Так! Степане! Степане!

Я плачу і сміюся водночас. Я сама не своя. Я з ним. З НИМ! Я - його. Він - мій.

Степане мій рідненький... Дякую тобі... За все...

Ти був чудовий. Чудовий...

***

Сонце б'є у обличчя. Невже я проспала перший урок. Ну та й дідько з цим! Солодко потягаюсь у ліжку. Повільно встаю. У тілі - солодка втома.

Степан дивиться на мене з портрета. Я підходжу до нього і цілую у губи.

Він відповідає на поцілунок.

(c) Олександра Шелковенко (Саша Шло)

Олександра Шелковенко

У "Просвіті"

Оксана стояла перед дзеркалом і з сумом дивилася на своє голе тіло. Тіло було гарне. Молоде і струнке. Вона дивилася на своє обличчя - світло-карі очі, чорні брови, повні червоні губи... Потім оглядала решту тіла. Тендітні руки, маленькі, але гарні перса... Ось її живіт... на низу живота - темненькі чорняві волосики, що вкривають Оксанину розкішницю. Стрункі ноги. Але навіщо дівчині уся ця краса? Для кого?

Оксані - 22 роки. Вона закінчила українську філологію. На їхньому факультеті не було хлопців. Хіба один чи два... Але жоден з них не приваблював дівчину. Потім вона вступила до "Просвіти" - і дала обіт дівоцтва. Поклялася собі бути чистою, як Леся Українка. "Відтепер я - наречена Шевченкова" - повторювала вона за іншими дівчатами.

Але ж як важко бути монашкою...

Оксана дивилася на себе і казала:

– Ой коси мої косоньки! Для кого я вас плету? Ой губоньки мої червоненькі! Ніхто вас не поцілує. Ой рученьки мої біленькі! Жодний парубок не візьме вас до своїх. Ой, персоньки мої, персоньки! Що з того, що ви красиві, як ніхто на вас не подивиться та не притулиться головою? Ой розкішницю моя! Де той хоробрий лицар, що оволодів би тобою? Нема лицаря. Не прискаче він до Оксани. Ой! Прости мене, батько Тарасе, за такі думки!

Шевченко засуджуючи дивився на неї з портрету на стіні.

Але Оксана нічого не могла із собою вдіяти. Раптом вона уявила собі лицаря - на білому козацькому коні, у шароварах, вишитій сорочці та з шаблею. Ось він бачить Оксану біля дзеркала. Ось сходить з коня, наближається до неї. Бере за білі рученьки і веде до вишневого садочку коло білої хатинки. Ось пригортає до себе, цілує у оксамитові губочки...

Далі Оксанини мрії зливалися у якись потік - світлий, мов вишневий цвіт. Вона не знала, не хотіла знати, що робитиме лицарь. Але від того "щось" мало бути дуже приємно...

Оксана відкрила ясні очі і впіймала себе на тому, що масажує руками соски на персах.

"Не можна!" - суворо сказала вона собі.

Треба було збиратися. Адже сьогодні "Просвіта" влаштовує вечір пам'яті Івана Франка під назвою "На шляху поступу ми лиш каменярі".

Оксана одягнулася - цнотливо, але ошатно, як пасує чемній українській дівчині.

Вечір проходив у Будинку молоді. Велика зала була майже порожнею. Лише у перших рядах сиділи глядачі. Були вони, переважно, сивочолі. А як ні, то вже напевно старші за сорок років. Молоді майже не було. Окрім Оксани була ще Марійка з місцевого відділення ЛУУ - Ліги Українок України. І ще якись хлопець. Оксана ніколи раніш його не бачила. Хлопець був у білій футболці та синіх порваних джинсах.

"Звідки ти такий узявся? - роздратувалася Оксана. - Чи то не розумієш, що тут - культурний національно-просвітницький вечір?! Ось що бува трапляється, коли молодь відриває себе від чистого джерела рідного слова! Новітні манкурти!"

Хлопець сидів тихо. Він був впевнений у собі і його не хвилювали підозрілі погляди інших запрошених. Він ввічливо слухав ораторів, але Оксані чомусь здавалося, що його нудить. Іноді іронічна пробігала губами хлопця.

– ...І ось тут, - продовжував оратор, - творчість Каменяра ніби відтворює Заповіт великого генія українського народу, нашого національного пророка Тараса Григоровича Шевченка. Прошу всіх встати й заспівати Заповіт.

Всі повставали з місць. Сама не знаючи як, Оксана опинилася поруч із незнайомим хлопцем. Вона чула, як він співає разом зі всіма. Він добре знав слова... Цікаво, хто він і звідки? Оксана перебрала у пам'яті всі просвітницькі заходи за останні два роки. Ні, він не був на жодному з них - вона б запам'ятала.

Коли урочиста частина закінчився, Оксана насмілилася звернутися до хлопця.

– Вам сподобався вечір? - спитала вона.

– Жахливо, - відповів хлопець. - Ніби повернувся у сімдесяті роки.

Оксана була вражена. Як можна таке казати?!

– А що саме не сподобалось? - дипломатично вимовила вона.

– Все, - просто відповів хлопець. - Отой патос, оці застарілі штампи, банальні приклади...

– Але ж це наша українська духовність! - перервала Оксана. - Наша доленька - нести її народові! Відкривати людям скарбницю рідної культури!

– Народові? - з іронією повторив хлопець, дивлячись на глядачів. Їх було не більш від тридцяти.

– Це тому, що люди не знають про нашу діяльність. Бо їм замулили очі, відірвали від рідного коріння! Ми, просвітяни, намагаємось це змінити!

– Я бачу, - з не меншою іронією сказав хлопець.

І тоді Оксану прорвало:

– Та хто ти такий, щоб нас засуджувати?! - несподівано для себе розлютилася вона. - Що ти сам зробив?!

Хлопець м'яко посміхнувся до неї.

– Я роблю те що можу, - спокійно зауважив він. - Те, що вважаю необхідним.

– Тобто? - спитала Оксана.

– Тобі й справді цікаво?

– Так... правда...

– Тоді ходімо.

Вони піднялися на порожній балкон і сіли у крісла. Звідси було видко спорожнілу сцену та вицвілі декорації. На декораціях було зображене українське село, на фоні якого позувала вагітна Катерина. Катерина залишилася тут ще з торічного Шевченківського вечора, пережила вечір Лесі Українки та Панаса Мирного і дотягнула до Франківського.

Хлопець розповідав. Їх було коло тисячі - зі всієї України. Їхня організація назвалася "Дія". Ні, вони створили її самі, без допомоги. Навіть без фінансування. Їхня мета? Говорити українською.

– Це все? - здивувалася Оксана.

– А хіба цього замало?

Говорити українською усюди - у містах та містечках, у потягах та літаках, у автобусах та маршрутках. Не треба патріотичних лекцій. Не треба цитувати великих поетів. Просто жити: купувати хліб, питати котра година, їздити у автобусах, розмовляти про сучасну музику та роботу. Але все це - українською. Хай люди знають, що наша мова живе не тільки у підручниках, селах та на заході. Що нею можна спілкуватися і на сході, у містах. Що її носіями можуть бути молоді сучасні хлопці та дівчата.

У розпачі хлопець взяв її за руку. Оксана не відібрала її. Дівчину заворожував цей незвичайний цікавий чоловік, такий на схожий на Миколи Даниловича, їхнього керівника.

"Каменяр, - подумала вона про хлопця. І раптом, несподівано для самої себе: - Мій каменяр..."

Оксана відчула подих хлопця на своїй щоці. Вона бачила, як його обличчя наближається до неї. І раптом їхні губи зустрілися.

Це був порив! Оксана не розуміла, що робить. Не впізнавала себе. Без сорому дозволила вона хлопцеві себе цілувати. І він користувався дівочою слабкістю. Його нахабні губи обціловували її щоки, шию... Він підвів її руки до свого обличчя і почав цілувати пальці та долоні. Оксана не зупиняла його.

Аж потім сталося немислиме. Хлопець підвів у гору її вишиту блузку, розстебнув ліфчик і доторкнувся губами до її оголених персів.

Попри страх і сором, Оксана відчула, що їй це приємно.

"Я низька! Пропаща! - думала вона. - Що сказала би Леся Українка?! А Пророк?"

Перед очима матеріалізувався образ Кобзаря.

"Встидайся, дівко!" - казали його очі.

Це додало Оксані сил.

– Ні... - простогнала вона. - Ні! Зупинися!

Хлопець підкорився. Він здивовано дивився на неї.

– Я... не можу. Я порядна. - намагалася пояснити вона. - Ти хороший, але... я... віддана Кобзареві та просвітницькій діяльності.

– Ну то як знаєш, - потиснув плечима хлопець. Він поцілував Оксанину руку та пішов геть.

"Зачекай!" - хотіла вона гукнути йому у слід. Але не наважилася.

Весь наступний тиждень вона думала тільки про нього. Пригадувала його слова, його голос. Навіть суворий погляд Кобзаря на портреті нагадував їй іронічну посмішку незнайомця.

"Він герой, - думала Оксана. - Справжній козак! Ой, де ти тепер, козаченьку?"

Він з'явився несподівано.

У той вечір Оксана залишилася черговою у "Просвіті". Вона вимила підлогу і відкрила томик Коцюбинського.

На вулиці йшов дощ. Великі краплі били у віконне скло.

Хтось постукав у двері.

– Це я, - сказав знайомий голос.

Оксана відчинила. Хлопець стояв на порозі. Він був весь мокрий.

– Ходи до мене! - сказав він і Оксана не могла не послухатись.

Він обійняв її великими сильними руками і притулив до себе.

Дощ лив на них з неба, але їм це було байдуже.

– Як довго я чекала на тебе! - прошептала вона.

– І я... - сказав він їй на вушко.

І тоді він поцілував її у щоку. Оксана не зупинила його.

– Ходімо до "Просвіти"? - запропонувала вона.

Він погодився.

– Нам треба ся переодягнути, - зауважила дівчина. - Ось тобі правдиве козацьке вбрання!

Вона відкрила гардероб Етнічного ансамблю українських народних танців "Просвітяночка" і обрала найкращий козацький костюм. Для себе вона взяла костюм Марусі Чурай.

– Почекай на мене тут... - сказала вона хлопцеві.

Оксана зайшла за ширму, зроблену з агітаційного плакату Конґресу Українських Націоналістів.

Зняла з себе мокрий одяг.

– Ой ти, дівчино, з горіху зерня! - подумала вона, подивившись на себе у дзеркало.

Раптом почула кроки хлопця. Не спитавши дозволу, він зайшов за ширму.

Ой, лишенько! Він був голий!

Оксана хотіла закричати, але негідник закрив їй рота гарячим поцілунком. Він взяв дівчиноньку на руки і посадив її на стіл, на відкритий "Кобзар", що вона читала на ніч. Дівчина відчула під сідницями знайомі сторінки. Вона заплющила очі і дозволила хлопцеві робити все, що той хоче.

А він хотів багато. Він цілував її гарячими палкими губами, і Оксана поринула у солодке море насолоди. Його губи безупинно гуляли чистим дівочим тілом. Оксана відчула несподіваний, але нічний дотик: хлопець цілував маленькі губочки її розкішниці.

"Ой, розкішнтцю! Розкішницю моя, - подумала Оксана. - Ось і дочекалася ти свого хороброго козака..."

Хлопець завзято пестив її. Дівчина відчула, як краплиночки її соку стікають на мудрі сторінки "Кобзаря". "Кохайтеся, чорнобриві!" - пригадала вона заповіт Пророка.

Хлопець зупинився. Він став біля неї на повний зріст і зробив щось таке, від чого стало боляче.

Оксана не ворухнулася. "Тримайся, дівчинонько, - сказала вона собі. - Чи не такі муки перейшов козак Байда? А Залізняк? Гонта? Мученика праведного де поховали?..."

І вона терпіла.

"Ой ти, честь, честонько дівоча! - думала Оксана. - Ось і загубила я тебе! Що ж, що ж тепер зі мною буде?"

Все закінчилося. Біль зник. Хлопець ніжно цілував Оксанине обличчя та руки.

– Я покажу тобі справжнє життя! - обіцяв він. - Познайомлю тебе з іншими братами та сестрами. Разом з нами ти понесеш промінь україномовності русифікованому населенню сходу!

Оксана зачаровано слухала його. Вона вже знала, що так і буде.

Вона опустила ясні очі на сторінку "Кобзаря".

"Довго-довго кров степами текла, червоніла..." - прочитала Оксана. Наступні рядки закрила свіжа плямочка крові.

– Текла-текла, та й висохла! - пригадала дівчина.

(c) Саша Шло

Сімнадцять

– Завтра одягнеш оце! - категорично сказала мама. Вона дістала з шафи неприродно-зелену сукню. - Ану приміряй, донечку!

– Не буду я це носити, - сказала Олена.

– Та як же ж так? Мама старалася, купувала... Я все для тебе роблю! А ти?

Мама зробила паузу, щоб Олена змогла оцінити всю глибину власної невдячності.

– Швидко скидай з себе оті дурні джинси та одягай сукню!

– Не буду, - повторила Олена. - Мені вона не подобається. Я тобі ще удома, ще у Харкові це казала. Ще у магазині, коли ти обрала це страхіття.

– Ой, лишенько! Як же ж з тобою важко! Годуємо тебе, одягаємо, а ти нам такі коники викидаєш!

– Олено! - втрутився тато. - Ти маєш розуміти, що завтра ми йдемо до музею! Треба одягнутися ошатно!

– А ви питалися, чи я хочу до того музею?

– Олено! - суворо сказав тато. - Це музей народного мистецтва! Кожна цивілізована людина має його відвідати. Хіба ти не знаєш, що народне мистецтво - це неосяжний скарб, що нам його залишили минулі покоління? Музей народної творчості - це храм! Туди не можна йти будь-як. Тому не вибрикуйся, а одягни гарну сукню, що обрала тобі мама.

– Чуєш, що тато каже?! Я не хочу, щоб ти ходила як бомжиха!

Олена подивилася на себе у дзеркало. Джинси були нові і модні.Бездоганно-чиста футболка гарно облягала її молоде тіло. Легкий макіяж влучно підкреслював природну красу.

– Це у твоїй сукні я буду як бомжиха, - сказала Олена.

– До того, як ти намазюкалася! - продовжувала мама. - Хто це чув, вживати стільки помади?! Завтра щоб цього не було! Взагалі, ніякої косметики.

– А ще, Олено, - зауважив тато, - Раніш ніж приміряти сукню, поясни мені, коли ти почнеш готуватися до університету.

– Але тато! - запротестувала Олена. - Я вже склала вступні іспити! Мене вже зарахували!

– Олено! Університет - це дуже серйозно. Ти маєш вже тепер перечитати всі книжки за перший семестр. Що до початку занять. А ти поводиш себе, як дурепа! Замість того, щоб вчитися, перечиш мамі. Сьогодні ж почнеш вчитися!

– Та ніхто ж так не робить! Поглянь навколо! Всі мої подружки тепер відпочивають!

– Твої подружки - ідіотки безглузді! - розлютився тато. - Замість того, щоб думати про навчання, витрачають час на дурниці. Ну, то видко в них такі батьки! Але ми з мамою такого не допустимо. Ми зробимо з тебе людину! Ми приїхали до Львова, щоб показати тобі музеї та пам'ятники архітектури. Але це не звільняє тебе від серйозної праці.

– Я не...

Він перейшов на крик:

– Негайно міряй сукню! А потім - ось! - він дістав з валізки якусь книжку. - Поки не прочитаєш першу главу цього підручника, спати не підеш! Бо справді, як бомжиха...

– Самі ви!... - Олена вибігла з номеру і хлопнула дверима. Вона збігла по сходах на перший поверх і вийшла з готелю.

Хотілося плакати. "Ну чому?! Чому вони це зі мною роблять?! Що я їм зробила?"

Було вже темно. Олена йшла містом. Вона безцільно блукала старовинними вулицями, навіть не помічаючи їхньої краси.

Їй бракувало тепла. Якби тепер хтось був поруч! Хтось, хто не засуджує. Хто зрозуміє.

Але нікого не було.

У барі було напівтемно. Грала гучна музика. Олена простояла на порозі кілька хвилин: зайти чи ні? Вона ніколи ще не бувала у справжньому барі...

Потім наважилася.

Приховуючи невпевненість у собі, вона перетнула напівпорожню залу і сіла біля стойки.

– Чого пані бажають? - спитав її бармен.

Олена потиснула плечима.

– Маємо мартіні, джин-тонік, бладі мері, львівське пиво...

– Мартіні, - про всяк випадок сказала Олена.

Вона ковтнула Мартіні. Цікаво... і смачно. Вона ковтнула ще. І ще... Стало трохи краще.

"Мені сімнадцять років, - думала Олена. - Я вже повнолітня. Але вони не розуміють... Доколи вони ставитимуться до мене, як до дитини? До двадцяти? Чи до тридцяти?"

Олена заплющила очі.

"Я людина. Я теж чогось варта. Навіть якщо живу за їхній рахунок. Але ж я ще вчуся..."

Вона пригадала слова тата: "Ти маєш вже тепер перечитати всі книжки за перший семестр!"

Але ж це дурниці! Ніхто так не робить! Дурниці...

– Вона працює? - тихо спитався чоловік.

– Не знаю, - байдуже сказав бармен. - Вперше її бачу.

– Ну то зараз перевіримо.

"Я доросла... - думала Олена. - Мені вже сімнадцять років..."

– Скільки? - спитав чоловічий голос.

– Сімнадцять, - відповіла вона.

– Що?

– Сімнадцять, - впевнено повторила Олена.

Вона відкрила очі і побачила незнайомого чоловіка.

– Але нас двоє... - сказав він. - Окей?

– Окей.

– Тоді ходімо.

Олена послухалась.

Вони вийшли з бару і сіли на заднє сидіння машини. Водій повернувся до них.

– Привіт, - сказав він Олені.

– Привіт, - по-дорослому відповіла та.

– Скільки, Ромко? - звернувся він до приятеля.

– Сімнадцять, - відповів той.

– Ні фіга собі!

Вони поїхали. Олена відчула руку сусіда на своєму коліні. Інша торкнулася її грудей. "Як у фільмах" - подумала вона.

– В тебе гондони є? - несподівано спитав Роман.

– Ні... - відповіла Олена.

– Блять... Місю, зупини!

Машина стала біля кіоску. Роман вийшов і повернувся за хвилину.

– Тепер все гаразд, - проінформував він.

– Куди їдемо? - спитав Місь.

– Як завжди.

Машина в'їхала на алею парку, зупинилася і погасила фари.

Роман розстебнув брюки. Він протягнув Олені якись пакетик.

– Натягни його на мене, - наказав він.

Олена розгублено подивилася на пакет. Потім на Романа.

– Звідки ти така взялася? - сказав той.

Він розірвав пакет і дістав звідти презерватив. Потім стягнув труси. Олена побачила напружений член. "Як на картинках," - подумала вона.

Вона дивилася, як Роман натягає презерватив на член.

– Полуничний, - чомусь пояснив чоловік. - Ну, працюй дівчинко!

Він нахилив Оленину голову так, що член опинився біля її рота.

– Вперед...

Олена невпевнено торкнулася члена губами.

– Давай, давай, підбадьорив Роман.

Олена почала ссати.

– Добра дівчинка, - заохочував чоловік.

Місь вийшов з машини та відкрив задні двері.

Олена відчула, що він стягає з неї джинси, трусики... Вона не опиралася.

Раптом стало боляче. Олена напружилася всім тілом.

– Гей, обережно! - гукнув Роман. - Не стискай так!

Біль посилився. Олена ледь втрималась, щоб не закричати. Вона вчепилася пальцями у обшивку сидіння і почала швидко рухати язиком.

– Так... - казав Роман. - Добре... Таааак!

Він зупинив Олену рукою і дістав член з її рота. Потім стягнув презерватив і викинув його на траву.

– Кінчай швидше, - сказав він Місеві.

Той продовжував єлозити дівчину. Швидко. Різко. Входив- виходив-входив знов. Олена майже плакала від болю.

Місь востаннє різко всадив член у дівоче тіло... і повільно вийшов.

– Все! - оголосив він.

Олена сіла. Крізь силу натягнула труси і джинси. Поправила одяг. Хитаючись наче п'яна, вона вийшла з машини.

Ось, тримай! - Роман протягнув їй якись папірець. - Як домовлялися. Здачі не треба.

Чоловіки поїхали геть. Олена залишилася сама.

Біля ліхтаря вона подивилася на папір: 20 американських доларів.

Олена вмирала від втоми. Їй все ще було боляче. Зібравшись з силами, вона дошкандибала до найближчої лавочки і заснула.

Прокинулася від холоду коли вже світало. Страшна слабкість у цілому тілі.

Нестерпно хотілося у пісяти. Олена підвелася і пішла до кущів. Потім, вже встаючи, вона помітила на трусиках сліди крові.

Вулиці були майже порожні.

– Вибачте, я шукаю готель "Галицька скарбниця", - спитала Олена в прибиральниці.

– Гезди! - лаконічно відповіла та, вказуючи напрямок. Вона зміряла дівчину недобрим поглядом.

– Дякую, пані...

У фойє готелю на неї чекав тато. Видко було, що не спав він цілу ніч.

– Де ти була?! - гукнув тато і вдарив Олену по обличчю.

(c) Саша Шло (Олександра Шелковенко)

Він

Він думає, що володіє мною. Він приходить ввечорі, або на вихідні. Я готою йому їжу. Потім йдемо до ліжка. Я роздягаюся, лягаю і покірно розставляю ноги. Дивлюся, як він натягає презерватив на свій напружений член. Мене це не збуджує, мені не огидно - мені просто байдуже.

Він входить у мене. Занадто швидко, і від того трохи боляче. Але я вже звикла.

Він із силою стискає руками мої груди. Занадто. Але я нічого не кажу. Мені легше мовчати.

Я просто чекаю, поки він кінчить. Сама я не кінчаю з ним ніколи... майже ніколи.

Він думає, що це і є справжній секс. А я не хоче його розчаровувати. Мене навіть розважають його спроби створити імідж палкого коханця, Справжнього Чоловіка, секс-супермена.

Йому не везе з жінками. Вони використовують його, але він цього не розуміє. Використовують, щоб самовпевнитись. Або помститися чоловікам. Або просто як живий замінник фалоімітатора. Потім викидають. Але він і цього не помічає.

Мені його шкода. Зрештою, мені навіть подобається ця його наївність.

Інколи в нього не стоїть. Тоді він лягає біля мене і я беру його член у свою руку. Я ліниво масажую його скарб, аж поки той не збільшується до потрібних розмірів. Він просить мене взяти його член до рота Я відмовляюся. Відбрехуюся, ніби це протиречить моїм принципам. Кажу щось за гігієну. Роблю вигляд, що мені огидно.

Насправді, мені просто байдуже. Я могла б це зробити, ще й як! Але не для нього. Не тепер.

Одного разу я попрохала його полизати мою ..... . Він рознервувався, приховуючи свою сором'язливість. Потім гордо пояснив, що він не "лизунчик". З тих пір я не хочу старатися заради нього.

Зранку, або по обіді, він одягається і йде геть. Певно, у свій гуртожиток - розповідати друзям, як він мене "їбав".

Але мені байдуже. Хай тішиться!

Я залишаюся сама. І тоді починається справжнє. Мої мрії.

(с) Олександра Шелковенко

У підїзді

Оленка та Іванко познайомилися у Львові на День Злуки. Балакаючи за українську історію, вони непомітно для себе зайшли до найближчого підворіття.

Раптом Іванко зрозумів, що Оленка його хоче:

– Я хочу тебе! - простогнала вона.

Іванко швидко підняв її спідницю і вставив свій гарячий прутень до її бандурки. Оленка відразу ж кінчила. Іванко теж кінчив, але не поспішав витягати на поверхню свою машину насолоди. Він продовжував знаходитися у піхві, поки Оленка не кінчила ще три рази. Тоді він поклав прутня до її рота. Оленка відчула від цього неземну насолоду і кінчила ще раз. Іванко став на коліна і почав робити кулі... куні... (дуже складне слово, але ви зрозуміли). Він швидко і потужно лизав її блягузницю. Це дало йому таку насолоду, що він кінчив аж два рази.

Тоді вхопив руками великі перса Оленки і поклав поміж ними свій довгий напружений прутень. Оленка кінчила від насолоди.

Побачивши це, Іванко теж поспішив кінчити. І як тільки краплинка сперми впала Оленці на губи, вона кінчила знов.

Переконавшись, що Іванко тільки що кінчив, Оленка почала вилизувати від сперми його прутень - і Іванко застогнав від насолоди.

Тоді він вхопив партнерку за її дупку - і миттєво всунув туди свого вкрай збудженого прутня. Оленка закричала від насолоди:

– Єби мене швидше!

І кінчила водночас з Іванком.

– В мене ще ніколи не було таких оргазмів! - палко зізналася дівчина.

– Це тому, що сьогодні свято нашої державності, - пояснив Іванко.

(c) Саша Шло

У кущах

Принц та принцеса кохали одне одного. Навіть і не кохали, а... подобалися, вобщім. Їй бракувало мужика поруч, а він хотів здаватися собі крутим.

Одного разу вони втекли з лекцій і пішли до парку. Він взяв з собою татове шампанське, вона наробила канапки.

Вони випили по два літри шампанського, закусили канапками, та й полізли до кущів...

За півгодини звідти виповзла напівгола принцеса. Принц спав у кущах і храпів на цілий парк.

– Видко отруївся моїми канапками, - подумала принцеса.

Але вигляд у неї був цілком задоволений.

(c) Саша Шло

У Гавані, втеча

Офіцер КДБ Юрій Горін уважно слухав інформаторку.

– Ні, компаньєро, - казала та іспанською, - "Чіка" із темним волоссям ходила до нього вже тиждень. Я не повідомляла Вас, бо думала: чіка - росіянка і знає, що робить. То не є моя справа слідкувати за комуністами, особливо з Русії. Але два дні тому з'явилася ота білявка...

– Продовжуйте, компаньєра, - заохотив Горін.

– І я подумала: що дві комуністки можуть так довго робити у компанії класового ворога? Тоді почала придивлятися.

– Далі?

– Одного разу вони забули зачинити двері. Я зазирнула... Ке венгуенца! - із обуренням гукнула вона. - Всі троє були голі! Уявляєте собі, компаньєро?

Горін уявив.

– Сеньор колишній власник ліг на підлогу. Білявка лягла поруч, але у іншому напрямку. Вона поставила свою "чучу" біля рота сеньора. Який сором! Інша "чіка" теж лягла: вони тепер складали трикутник. Вона поставила свою "чучу" біля рота білявки, а сама взяла до рота пеніс сеньора колишнього власника. І ці безстидники почали пестити одне одного ротами - одночасно. Клянуся революцією, компаньєро, все так і було!

– Потім? - спитав Горін. Ця історія цікавила його все більше.

– Отримавши насолоду, вони пійшли до ванної кімнати і почали мити одне одного. Вони часто миються, компаньєро! Зовсім не економлять газ, потрібний для революції!

– Це дуже зле, - засудливо похитав головою Горін. - Природні ресурси - запорука комуністичного будівництва.

– Потім дві чики про щось говорили мовою, яку я не розумію. Гадаю, що російською. Сеньор мовчав, тільки іноді щось казав іспанською. Мені здається, що він робить вигляд, ніби нічого не розуміє, а насправді прислухається до їхніх слів...

– Цікаво, дуже цікаво, - зауважив Горін.

– З першою "чікою" сеньор розмовляв якоюсь не зрозумілою мені мовою. Але то була не російська, компаньєро!

– А яка?

– Я не знаю. Але сеньор колишній власник колись казав, що він украіньано. Може це ідіома де Украніа?

– Незмовірно... - сказав Горін російською. - Втім...

Раптом у його пам'яті з'явилася стара формула: "український буржуазний націоналіст". Але тут, на Кубі? Втім, факти не залишали місця для сумнівів. "Галина ж з Полтави, - пригадав він. - Полтава - це УРСР. Та й прізвища у неї Гнатенко..."

– Але у присутності білявки вони розмовляли лише іспанською, - казала інформаторка, - а ту іншу мову не згадували. Ніби щось приховували від неї.

"Треба якнайбільше фактів, - подумав Горін, - Кожна деталь..."

– ...Ось я й кажу, компаньєро. Перша "чіка" переконувала білявку щось зробити. Та, здається, соромилась. Але потім погодилась. Тоді сеньор зняв з себе брюки, і я побацчила його пеніс. Білявка невпевнено стала перед ним на коліна. Спочатку вона взяла пеніс у руки і почала його роздивлятися. Потім почала гратися з ним пальцями. Від цього пеніс сеньора напружився, став великий і твердий. Тоді підішла перша "чіка", поклала руку білявці на голову і легенько штовхнула уперед. Вона щось сказала російською. Білявла поцілувала пеніс сеньора губами. Потім торкнулася його язиком. Потім - о компаньєро! - почала вилизувати його від початку до самої голівки. І потім взяла його до рота.

Горін уважно слухав.

– Спочатку білявка спробувала засунути до рота цілий пеніс. Але він виявився завеликий і вона ледь не вдавилася. Тоді випистила частину пеніса на волю, Залишина у роті тільки голівку. З того, як рухалися її щоки я зрозуміла - білявка тримала голівку руками і лизала її зсередини.

Горін важко дихав.

– Але перша "чіка" знов підішла. Вона витягла пеніс з рота подружки і стягнула з нього шкірку. Аж потім знов поклала до рота білявки. А сама почала цілувати сеньора колишнього власника у губи. А сеньор опустив руку на її "чучу" і почав її гладити. А іншою гладив сідниці цієї жінки. І я зрозуміла, що сеньор кінчає. Білявка трохи злякалася, і хотіла випустити пеніс, але перша "чіка" - з темним волоссям - знов притримала її голову - і та почала ковтати сперму, що лилася до її рота. У цей момент, чорненька стала на коліна поруч з нею, відібрала в неї пеніс і поклала вже до свого рота, злизуючи залишки сперми. І тоді ці дві "чіки" лягли на підлогу удвох, так, що "чуча" кожної була напроти обличчя іншої. І почали лизати одна одну.

– Потім? - видавив з себе Горін.

– Потім вони знов помилися - усі разом - і десь пішли. Вони про щось говорили, але я запам'ятала лише одне слово - як же ж воно? Здається, "аеропорт"...

Горін напрягся. Змова. Буржуй спокушає двох радянських пілоток і примушує видати військові таємниці! Втім, може це й збіг обставин? Може емігрант просто хотів побавитися? А дівчата не виявилися морально стійкими? Раніш ніш повідомляти когось, треба розібратися самому. Може все обійдеться? А може він, Горін, розкриє серйозну справу і отримає орден Леніна?

Але тепер він не міг думати як треба. Він був занадто збуджений. Що робити?! Що? У пошуку відповіді, він озирав кімнату. Його очі зупинилися на інформаторці. Не розуміючи, що робить, він підійшов до жінки і спустив брюки. Швидким нервовим рухом він вставив пеніс до її рота.

Інформаторка не звикла сперичатися з начальством. Раніш, ще коли вона працювала прислужницею у плантаторському будинку, вона без жодних сперичань виконувала будь-які прохання старого пана. За першим його натяком вона йшла за ним до кабінету і нахилялася, підводячи довгу спідницю. Або сідала на масивний дерев'яний стіл і розводила ноги. Або старанно пестила його руками чи ротом.

Тепер, коли революція стільки зробила для неї, коли товариш Кастро подарував кімнату у центрі Гавани (їй, селянці!), коли революсіонаріос призначили її депутаткою міської ради, коли за співпрацю із КДБ росіяни надсилали їй спеціальний продовольчий пакет, вона не могла відмовити комуністу... а тим більше такому ввічливому компаньєро.

Горін тримав руками її голову. Його член виходив і знов заходив до її рота. Він брав її у рот наче у піхву - різко, нервово, жорстко. І вона старанно відповідала на його рухи.

Горін швидко кінчив, примусивши жінку проковтнути сперму.

– Нікому не кажіть про те, що сталося, - суворо наказав він.

– Я розумію, компаньєро, - серйозно сказала та. - Це потрібно для революції. Чоловіки не можуть без жінок... Навіть, коли вони комуністи. Це мій революційний обов'язок, компаньєро!

Горін вийшов з кімнати. Треба було поспішати. Треба якнайшвидше все перевірити. Аеропорт... найпростіше було б зателефонувати кубінським колегам, щоб вони оточили об'єкт і затримали трьох коханців. Але він занадто добре розумів: те що сталося будуть вважати його особистим пропахунком. Чим менше людей про нього знатиме, тим краще. До того, можливо, що вся ця "змова" - плід його фантазії... Він добре знав Гульнару Рахімову. Ця дівчина щиро вірила у комунізм, у радянську владу... Навряд чи вона стала б свідомо допомогати ворогові. Якби тільки з нею поговорити!

Горін сів до службової машини.

– До військового аеропорту! - гукнув він водієві.

Машина поїхала старою Гаваною. Вона рухалася повільно, надовго зупиняючись біля світлофорів, поступаючи шлях автобусам...

– Швидше! - гукнув Юрій.

– Але ж тут такий рух! - запротестував водій.

Горін дістав пістолет і притулив дуло до його потилиці.

– Зараз чотири сорок п'ять, - сказав Горін. - Якщо за тридцять хвилин ми не будемо на місці, я пристрілю тебе, як скаженого пса. Питання є?

Водій натиснув на газ.

Горін дивився на водія. Він міцно тримав у руці пістолет. Він бачив, як довге холодне дуло торкаються людського тіла. Цілком несвідомо він почав водити пістолетом по широкій потилиці водія. "В жінок це ерогенна зона, - чомусь подумав він. - А в чоловіків?"

Щоразу, коли Горін діставав зброю, його охоплювало якесь хвилювання, якесь незвичне збудження. Він міг хвилинами сидіти у кімнаті, торкаючись свого пістолета. Чистячи його, пестячи... І коли він приставляв зброю до жіночого тіла... Чи навіть до чоловічого.

Гаряче сонце палало у небі. Від спеки машина розпалилася. Горіну почало здаватися, що на водійському місці сидить жінка. Він почав ніжніше рухати зброєю - не залишаючи жодної крапки на потилиці.

Водій їхав на максимальній швидкості. Він на ввежав ані на дорожні знаки, ані на інші автомобілі. Пішоходи із криками втікали з тротуарів. Машини різко гальмували.

Горін продовжував свою страшну гру.

– Швиииидшееее, - з насолодженням шепотів він. - Поспішаааааай...

Рівно за двадцять одну хвилину машина зупинилася біля аеропорту. Горін вистрибнув з неї і побіг. Біля літовища застиг на місці: військовий літак піднімався у небо. Жодної помилки: це літак Рахімової та Гнатенко.

Горін підвів пістолет та вистрілив. Але запізно. Літак був вже занадто високо...

У пілотській кабіні було затишно. У кріслі першого пілота сиділа Галя. Гуля сиділа поруч. Пляченко - трохи позаду.

– Товариш Гевара хоче подивитися на Гавану з неба! - казала Галя. - Це - секретне партійне доручення. Я тільки що отримала дозвіл від Юри Горіна.

– Ну, якщо навіть товариш Горін дозволяє... - сказала Гульнара.

Пляченко поклав їй руку на плече і Гуля її погладила.

– Милий, - сказала вона. - Кієрес вольвер, керідо?

– Сі, карінья - відповів Петрусь.

Він підсунувся ближче. Обійнявши Гулю ззаду, він почав цілувати її потилицю. Потім шию. Потім вони почали цілуватися.

– Я ж так не зможу допомагати Галі, - жартівливо запротестувала Гуля.

– Нічого, я й сама впораюсь, - запевнила та. - Бавтеся собі як хочете.

Гуля обернулася до Пляченка. Вони обійнялися. Його губи цілували її обличчя. Його руки заволоділи її спиною та сідницями. Гуля скинула з себе формену сорочку та спустила спідницю. Вона жадібно притулилайся до українця.

Тепер вони роздягали одне одного.

Потім кожен почав вкривати поцілунками тіло партнера. Вони гралися, як хотіли. Їхні гарячі губи пестили найсолодші частини тіла, нічого не залишаючи поза увагою.

– Мені бракує твого рота... отут, - прошепотіла Гуля, притуляючи голову Пляченка до своєї розкішниці.

І він відгукнувся на заклик. Потім перегорнувся на спину. Тепер Гуля була понад ним. Не відриваючись від її статевих губок, він притиснув її голову до свого члена.

– Тільки не поспішайте... - попрохала Галя, - Я дивлюся за вами у дзеркало. Якумога повільно. Ну прошу...

І, пригадавши щось, додала:

– Транкіло, Педро, пор фавор!

Вона вела літак однією рукою. Іншу опустила попід спідницю. Вона водночас слідкувала за польотом та за друзями. Їй було добре.

"Аби тільки вони не закінчили зарано... - думала вона. - Втім..."

Пляченко та Гуля лизали одне одного повільно. Дуже повільно. Вони нікуди не поспішали. Насолоджувалися кожною миттю цього чарівного кохання. Він не знімав своїх долоней із сідниць дівчини, вона підсунула свої під сідниці Пляченка. Дивлячись у дзеркало, Галя не могла зупинити свою руку. Вона кінчила швидко... і відчула, що хоче знов.

Зробивши зусилля над собою, Галя нарешті звільнила вологу руку. Переконавшись, що Гульнара цілком зайнята членом Пляченка, дівчина притягнула до себе рацію і тихенько зоговорила англійською, яку вивчила у позаминулій главі, коли сварилайса з Пляченком через кунілігус. Людина на іншому боці спочатку нічого не розуміла, потім відповідала недовірливо і, зрештою, змінила тон. Тепер до Галі зверталися привітно і впевнено.

– Я більш не можу стримуватись, - гукнула тим часом Гуля. - І Пляченко прискорив темп. Гуля не відставала.

Вона кінчила першою, але на жодну мить не припинила роботи.

– Кінчи мені до рота! - прохала вона, знов всуваючи члена поміж губами.

І Пляченко кінчив. Дівчина безсило впала на нього.

Пляченко облизав губи, на яких ще залишився жіночий сік.

– Одягайтеся! Швидко! - раптом гукнула Галя.

Друзі почали розшукувати одежу.

– Ну будь ласочка... - прохала Галя.

– Зараз, кохано, - українською відповів Пляченко.

Гульнара здивовано подивилася на нього.

– Що це ?... - вона не закінчила.

Дівчина здивовано дивилася у вікно.

– Це Маямі, - спокійно пояснила Галя.

– Так ми...

– Втікли до Америки.

– Що?!

Гуля не знала що робити. У відчаї вона вхопила пістолет.

– Там нема набоїв, - зауважив Пляченко.

– Хто ти?

– Я назваюся Петро Пляченко. Мої батьки були українці, але я вже народжений на Гавані.

– Зрадники! Вороги! - Гуля розплакалася від бессилої злості.

– Гулечку! - ніжно сказала Галя.

– Гулечку... - м'яко і лагідно повторив Пляченко. - Ми тебе дуже любимо.

– Ми тебе... кохаємо... - додала Галя. Вона поставила літак на автопілот і разом з Пляченком обійняла плачучу подружку.

– Ми з тобою. Ми тебе не залишимо.

Вони почали цілувати Гульнару. Вона ще не була одягнута - і друзі удвох пестили її голе тіло. Пляченко ніжно розвів її ноги і ввів член у середину. Галя не випускала зі своїх губ її соски.

– Ми кохаємо тебе, - повторював Пляченко.

Гуля заридала знов.

– Рідні ви мої, - сказала вона крізь сльози. - Я нікого ще так не кохала, як вас двох. І ніхто мене так не кохав, як ви. Ви - моє щастя! Ви - мій комунізм!

Літак опускався на літовище Маямі.

(c) Саша Шло

У Гавані, у ванні

Гульнара Рахмонова чіпляла над своїм ліжком фотографію Брежнєва. Дівчина була струнка. В неї було світле волосся і блакитні очі.

– Вона правда татарка? - тихо спитав Пляченко. - Бо татусь мені розповідав, що всі татари - із вузькими очима та на конях. Він дуже знався на ріжні наційональності..

– Серед волзьких татар десь третина - світловолосі, - так саме тихо пояснила Галя. - Я колись проходила у Казані практику...

– Привіт, Гулю! - гучно сказала Галя російською. - Що це ти робиш?

– Як що? - здивувалася та. - Ти хіба не знаєш? В нас тепер новий Генеральний секретар ЦК КПРС, товариш Брежнєв!

– Це він? - Галя вказала на фотографію.

– Так, - із ніжністю сказала Гуля. - Дивись на нього. Він справжній чоловік - сильний, рішучий. Вже хто хто, а він швидко побудує в нас комунізм.

Галя ввічливо погодилася.

– Ех, як би я хотіла зустріти такого чоловіка, як він! - мрійливо вимовила Гульнара. - Але всіх справжніх вже розібрали...

– Гулю! - перервала її Галя. - Дозволь відрекомендувати тобі мого нового знайомого.

Вона покликала Пляченка.

– Це - Педро Гевара, перший секретар Гвантанамського обкому компартії Куби. У Гавіні він по партійних справах.

– Родич Ернесто Че? - схвильовано спитала Гуля.

– Це його двоюрідний брат, теж з Аргентини.

Гуліни очі заблищали.

– Ес мі аміга Гульнара Рахмонова, авіатора руса.

– Буенос діас, компаньєра! - ввічливо сказав Пляченко. - Сой Педро. Но абло русо, но абло украіняно, но абло татаро, соляменте кастіжяно. Перо коноско: "здрасті", "таваріщ", "пажєлуста", "Лєнін" і "водка".

– Пожалуйста, товаріщ! - привітно посміхнулася Гульнара.

– Гулю, тут така справа, - змовницьки сказала Галя. - В нас тут гарячої води немає - треба розігрівати у баняках. А в товариша Гевари - службова квартира у центрі міста. Там є ванна і газова колонка...

– Та якось не зручно... - сказала Гуля.

– То годі! Він сам запропонував. Уявляєш собі - гаряча ванна!

– Че, компаньєрас! - гаряче підтримав Петрусь "Гевара". - Бієнвєнідо! Мір, дружба, комунізмо!

– Ну, гаразд... - погодилася Гуля. - Тільки зберу речі.

Галя перехопила погляд, що її подружка кинула на Пляченка. І несподівано для себе відчула, що ревнує. Тільки кого з двох?

– Че, акі, - сказав Пляченко, відкривши двері ванної кімнати. Він запалив газову колонку і вийшов.

– Тільки ось що... - сказала Галя. - Це комуналка... До того, треба економити газ та воду... Тобто, митися нам доведеться разом.

Вона хвилювалася: що як Гуля відмовиться?

– Ну звісно, - сказала Гуля. - Ми ж не буржуйки, щоб митися окремо. При соціалізмі економіка має бути економною...

Ванна повільно наповнювалася теплою водою з і стоячого душа.

– Ну що? - спитала Галя. Вона почала розстібати блузку.

Гуля, здавалося, не помічала її хвилювання. Вона швидко стягнула з себе верхню одежу.

– Допоможи мені розстібнути бюстгальтер, - попрохала вона.

Пальцями, що майже не слухалися, Галя розщепила гачки. Під тканиною вона відчувала гарячу спину подружки.

Бюстгальтер впав на підлогу і Гульнара повернулася. В неї були гарні великі груди...

"Зрештою, всі ми - змаскалені підсовітники, - подумала Галя. - Тому хай вже будуть груди, а не перса!"

Не соромлячись Галя, казанка стягнула з себе труси. Тепер Галя бачила Гулине лоно із коротеньким світлим волоссям. "Невже Гуля голить це місце? - подумала вона"

– А ти що ж? - спитала Гульнара. - Поспішай, поки ванна не переповнилася!

Галя нарешті впоралася із блузкою та скинула на підлогу спідницю.

– Ти що, так і будеш купатися? - з іронією спитала Гульнара. Вона вже стояла у ванні. - Я на тебе чекаю...

Відчуваючи, що тремтить, Галина зняла труси та бюстгальтер.

– Що з тобою? Тобі холодно? - спитала Гульнара. - Ходи до мене, я тебе зігрію.

Галина стала під душ. Гульнара обійняла її та притулила до себе.

– Зараз буде тепліше, - вона почала розтирати Галину спину.

Галини груди торкалися грудей Гульнари. Рухи подружки уповільнилися. Тепер вона гладила Галину спину. Галина щільніше притулилася до Гульнари. Та взяла її за сідниці.

– В тебе дуже гарна попа, - сказала Гульнара.

("Шлях би трафив отих мовознавців, - подумала Галя, чомусь переходячи на галицький діалект, - Ми на Кубі, а "la popa" то є іспанське слово, най у словник подивляться. До сраки мені їхня "дупка"!")

– В тебе теж, - відповіла Галина. Вона теж спробувала погладити подружку по спині... і відчула, як Гульнара напружилася. Гуля обняла Галю.

Зверху на дівчат лилася тепла вода. Галя нахилила голову і поцілувала Гулю у шию. Гуля підняла підборіддя, підставляючи шию для Галиних губ. Галя не примусила чекати на себе. Її руки гладили потилицю Гульнари, її поперек, її сідниці. Гуля масажувала сідниці Галі.

Дівчата почали цілуватися. Якись час вони гралися губами одна одної. Дотики ставали все ніжнішими і довшими. Язики дівчат почали невпевнено просуватися уперед - і зрештою зустрілися. Язики почали невміло пестити один оден.

Галя повільно перервала поцілунок.

– Так ми ніколи не помиємось, - жартівливо сказала вона. - Хочеш, я намилю тобі спинку?

– А давай домовимось - я буду мити тебе, а ти - мене, - запропонувала Гульнара.

Дівчата почали намилювати одна одній тіла. Вони починали з ший і плач. Потім спустилися до грудей.

– Які вони в тебе гарні! - сказала Галя. Вона повільно милила кожний сосок подружки. Гульнара робила те саме з нею.

– Аххх...

Тепла вода змивала мило. Дівчата пестили пальцями соски, ніби перевіряючи, чи добре вони вимиті. Галя не витримала і поцілувала Гулин сосок. Вона надовго припала до нього, смоктаючи і облизуючи його рожеву шкірку. Потім перейшла на інший. Гуля закинула голову від задоволення. Вона провела намиленою мочалкою по животі Галі... потім по її сідницях.

Галя випустила нарешті Гулини груди з рота.

Дівчата помили одна одній ноги, попестили сідниці... Залишався лише низ живота.

Гульнара торкнулася рукою статевих губ подружки.

– Яка в тебе брудна пися, - жартома сказала вона. - Треба її негайно помити...

Галина посміхнулася.

– А в мене? - спитала її Гульнара.

Галина доторкнулася до Гулиної вульви. З награною серйозністю вона оглянула це місце. Мов лікар, розсунула статеві губки... провела пальчиком по входу до піхви.

– Писю треба мити, - солодко повідомила дівчина. - Твоя пися прохає на це. Вона чекає...

– Тільки давай сядемо у ванну, - запропонувала Гульнара.

Дівчата вимкнули душ. Вони сіли у воду. Руки кожної з них лягли на вульву подружки. Дівчата почали обережно мити одна одну. Їхні дотики були м'які і ніжні. Вони розводили одна одній губки, пропускаючи воду у середину. Вони вимивали кожен міліметр навколо кліторів. Пальчики кожної шукали вхід до подружки. І, знайшовши його, намагалися заглибитися у середину. Миття перетворилося на щось інше. Дівчата ніжно пестили одна одну пальцями. І водночас цілували губами одна одну - шию, груди, вуха.

– Аааа, я не можу більше, - застогнала Гульнара. Галя глибоко ввела у неї палець. - ааах... Галю... подружко... ти прєлєсть...

Ногою Галя відкрила пробку. Вода почала виходити. Тепер дівчата сиділи у порожній ванні.

– Зачекай... - Галя витягнула пальця з Гуліної піхви. Вона нахилилася, і спробувала дотягнутися губами до клітора подружки.

Але у ванні було не зручно.

Галя скинула на підлогу товсті махрові рушники, що їх приготував Петрусь. Вона посадила на них Гульнару і розставила їй ноги.

– Що ти робиш? - здивувалася та. - Ти хочеш робити це... ротом?

– А що тут такого? - весело спитала Галя. - Ми ж чисті. Я сама тебе вимила.

І вона почала пестити Гульнару губами.

Вперше у житті Галя лизала жіночу вульву. Але вона знала, що сподобалося б їй - і робила те саме Гульнарі. Вона пригадала, як лизав її Пляченко. "Треба бути не гіршою, - із посмішкою подумала вона. - Я ж жінка!"

Гульнара стогнала від насолоди. Дівочий сік стікав на махрові рушники, залишаючи солодкий запах. Не перериваючи пестощів, Галя знов ввела палець.

– Дооообре... - шепотіла подружка. - Тільки... так бракує чоловічого члена... усередині...

– Ти хочеш чоловіка?! - із насмішкою спитала Галя, на мить відриваючи рота від клітора подружки. І відразу ж повернулася до чарівного горбика.

– Тааааак... Будь-якого... Тільки - відразуж.... тепееееер...

Галя відкрила двері.

Пляченко, який весь цей час спостерігав за дійством, увійшов. Він швидко скинув одежу.

Гуля трохи злякано подивилася на нього: що він тепер подумає про неї?

– Че, еста бьєн, - лагідно заспокоїв її Петрусь.

Він нахилився і ніжно поцілував дівчину у губи. Потім поклав руки на її груди, які він ні за що б тепер не назвав "персами".

– Товариш Геварааа... - захоплено прошепотіла Гуля. - Ви кращі від самого Фіделя...

Пляченко закрив двері. Галя відірвалася від Гулиної писі.

Пляченко обійняв дівчину за плечі і підвів. Потім ніжно нахилив. Тепер Гуля спиралася руками о краї ванни. Її босі ноги стояли на махровому рушнику.

Пляченко повільно ввів свого прутня до її піхви.

Галя не залишила подружку. Вона цілувала її губи, пестила руками груди.

Пляченко рухався рівномірно, сильно заглиблюючись до Гулиного тіла. Галина не могла вже контролювати свого збудження. Вона стала у ванну так, щоб її щілинка опинилася біля обличчя Гульнари.

Та припала губами до рожевих губок подружки. Гульнара інстинктивно почала цілувати Галину писю. Потім почала її лизати. Вона жадібно притулялася ротом до клітора подружки. Вона ковтала її сік. Забувши про сором, вона проштовхнула язика у Галину піхву. Галя міцніше притулила її голову до себе. Напівзаплющеними очима вона дивилася на Пляченка. Йому теж було добре.

На якусь мить Петрусь вийшов. Потім максимально заглибив члена до тіла Гульнари. Та прогнулася - і розслабилася. У той самий момент Пляченко знов вийшов з неї - і гаряча біла сперма полилася на спину дівчини. Гуля востаннє провела язиком по клітору Галі. Галя відчула, що кінчає.

– Е ні, зачекай... - вона знов притулила Гулину голову до своєї щілинки. Пляченко підійшов і почав цілувати Галині соски.

– Ахххх, - сказала Галя і кінчила по справжньому.

Розслаблені, всі троє повалилися на махрові рушники на підлозі.

"Добре, що цю ванну кімнату будували ще до Кастро, - подумала Галя. - Така велика, що місця на підлозі стає всім! Добре ще, що в Петруся знайшлися такі великі і теплі махрові рушники..."

(c) Саша Шло

У Гавані, вдень

– Що ти робиш? - спитав Пляченко. Галя дістала з сумочки бинт та шматок вати.

– В мене починаються місячні...

– Що починається, вибач?

– Ну, менструація...

– І ти збираєшся робити прокладку з цього? Е, ні!

Пляченко відкрив шухляду. У далекому кутку він відшукав пачку тампонів.

– Зачекай... - сказав він. Він розсунув дівчині ноги і акуратно ввів тампона у середину.

– Тобі зручно? - перепитався він. - Порухайся трохи.

Галя невпевнено пройшлася кімнатою.

– Ну як, нічого?

– Нічого... - сказала дівчина. - Але звідки в тебе це?

– Це ще від Інес...

– Хто це така?

– Моя колишня дружина. Вона тепер у Маямі... принаймні, так казали.

– Чому ви розійшлися?

– Не знаю... Мабуть були занадто різні.

– В тебе були інші жінки, крім неї... і мене?

– Були. - коротко сказав він.

– Багато?

– Яка тепер різниця...

– Переважно, чоловіки люблять вихвалятися своїми перемогами.

Пляченко потиснув плечима.

– Яка різниця, що і як було?

В нього було багато жінок. Якщо секс з жінкою дорівнює володінню нею... До революції йому належав готель та маленьке кабаре зі стриптизом. Акторки, що бажали отримати роль будь-якою ціною... Самотні американки, що шукали пригод... Жінки так званого "вищого світу" Гавани, у якому любовні пригоди є невід'ємною частиною політики... Всі вони проходили через його ліжко. Проходили - і йшли далі. Пляченкові залишалися тільки спогади. Він пам'ятав їхні обличчя. Заплющивши очі, знов відчував їхні губи на своєму прутні, і свої - на їхніх кліторах. Пригадував їхні піхви - широкі та вузькі, глибокі і не дуже, досвідчені і зовсім ще дівочі - із темним, рудим чи світлим волоссям навколо. Пам'ятав запах кожної з них, змішаний з ароматом духів. Пам'ятав , як його прутень заглиблювався у жіночі тіла - спереду чи ззаду. І як відчувалися з середини їхні піхви, а інколи - й ануси.

Але навіщо все це Галині? Це - інтимне, це давно вже минулося.

– Можна я подивлюся на твій пеніс? - спитала Галя.

Пляченко розкрив халат. Галя взяла прутень у руку. Він був великий і теплий. Вона із цікавістю роздивлядася цей орган.

– А яка була твоя колишня дружина?

– Дуже розумна, дуже вибаглива. У чомусь наївна...

– Я про інше. Якою вона була у ліжку? Що ви робили разом?

– Та майже все... Ігри, секс у незвичайних місцях, 69...

– 69? Що це?

– Це коли жінка та чоловік пестять одне одного губами, одночасно.

– Як пестять?

– Він цілує і лиже її піхву, а вона бере до рота його прутень.

Дівчина перелякано подивилася на нього.

– Бере прутень до рота?! Але ж це огидно!

– Багатьом жінкам це подобається, - зауважив Пляченко.

– Я десь чула, що таке буває. Але думала, що на таке здатні лише шльондри та збоченки.

– Ні... Багато нормальних жінок.

– І тобі таке часто робили?

– Часто...

Галя не спускала очей з прутня. Він трохи напружився. Вона знов провела по ньому рукою. Видко було, що він їй подобається.

– Цікаво, а я б змогла? - спитала вона саму себе.

Пляченко обняв її і провів рукою по спині.

– Помий його! - несподівано рішуче сказала вона.

Пляченко пішов до ванної кімнати. Коли повернувся, Галя сиділа на ліжку зовсім гола.

– Я готова, - сказала вона.

Пляченко став біля неї. Вона взяла прутень двома руками. Стягнула шкірку з голівки. І обережно торкнулася прутня губами. Потім ще раз. За якусь мить ціла голівка потонула у її роті. Пляченко відчув, як її язик облизує голівку його прутня. Це було приємно. Він взяв руками її голову і почав керувати її рухами. Тепер він брав її у рот, наче у піхву. Дівчині було це цікаво. Вона зробила знак, щоб він не поспішав. Її язик хотів вивчити кожну клітинку його прутня. Вона лизала його і цілувала, випускала на мить - і знов ховала у роті...

Петрусь відчував насолоду. Давно вже йому не було так добре. Він вже не міг стримуватися. І коли Галя знов міцно стиснула губами оголену голівку прутня він кінчив.

Дівчина відсунула голову і сперма потекла їй на підборіддя. Галя не знала, як реагувати. Її обличчя висловлювало суміш страху і зацікавлення. Вона невпевнено ковтнула... потім облизала губи... потім омочила палець у спермі і поклала до рота.

– Це як рисовий відвар, - сказала вона і посміхнулася.

*

– Треба зробити тобі кунілігус, - зауважив Пляченко.

– Але ж в мене менструація... - нагадала Галя.

– Шкода. Тепер читачі подумають, що автор - чоловік.

– Чому?

– Це гендерна лінгвістика: якщо людина пише про кунілігус - то вона є жінка, а якщо про міньєт - то чоловік.

– А може краще додамо певні українські риси? - сором'язливо запропонувала Галя.

– Та ти що здуріла?! - вийшов з себе Пляченко. - Тоді читачі вирішать, що ми їх неправильно зрозуміли.

*

Пляченко приготував каву. Галя пила її з насолодою.

– ...То ти кажеш, всі твої друзі емігрували? - повернулася вона до попередньої розмови.

– Майже... Одного розстріляли - він був офіцером контр-розвідки. Інший вступив до Партії, займає велику посаду і намагається позбутися компрометуючих зв'язків з минулого. Решта - у Маямі.

– А ти чого не поїхав?

– Не знаю... Спочатку вірив у Кастро. Потім не хотів вірити, що він зв'язався з комуністами. Потім думав, що нічого в них не вдасться. Потім сподівався, що Штати все це зупинять. А коли після ракетної кризи зрозумів, що червоні прийшли на завжди - було вже запізно.

– А тепер? Тепер ти хотів би втекти?

– Тепер - так. Але кордоні перекриті.

– Знаєш, все що то мені розповів... За УНР, за червоний терор... Я не можу більш жити у Радянському Союзі. Я хочу бути українкою, а не "радянською людиною". І... я хочу бути жінкою... Мені дуже добре з тобою.

Пляченко поцілував її у губи. Знов почав пестити її перса.

– Але ж мені тепер не можна кохатися, - зауважила вона. - В мене менструація...

– Є чимала інших засобів, окрім вагінального - сказав Пляченко. - Ти хіба не читала "Пан і пані"?

– А що це таке?

– Ах, правда, цей часопис ще не з'явився. Ми у шістдесятих роках, а він з'явиться у дев'ятьдесятих, та й те у західному регіоні. Автор була чи був би там зіркою.

– А чому "була чи був"?

– Бо глава ще не дописана. Стать автора цілком залежить від того, чи вдасться вставити кунілігус.

– Вставити кунілігус - це якось еротично.

– Еге ж! Не дурна ми є героями порнографічної прози!

Пляченко ковтнув кави.

– Хочеш я візьму тебе ззаду? - м'яко спитав він.

– А це як?

– У анус...

Галя здивовано подивилася на нього.

– У попу?!!

– Тище! Бо зараз один читач з Мозамбіку нас приб'є нафіг. "Попа" - то є москальське слово. Тре казати "дупка".

– Але ж це - гомосексуалізм... - сказала вона.

– Гомосексуалізм - це якщо між двома чоловіками. А якщо між чоловіком і жінкою...

– Але ж це неприродно...

Пляченко поклав руки на її сідниці. Він цілував її перса, намагаючись випадково не назвати їх "грудьми". "А може я неправильно розумію читачів? - думав він. - Але краще перестрахуватися..."

– Я хочу тебе... - прошепотіла Галя. - Тільки...

– Не бійся... Я буду дуже обережним...

Пляченко дістав останній презерватив із мастилом (при Кастро таких вже не дістати!) і натягнув його на напружений прутень. Він поставив Галю на коліна. Кінець прутня уперся у дірочку її анусу.

Пляченко діяв поступово. Міліметр за міліметром він входив до заднього проходу дівчини.

– Не боляче? - спитав він.

– Трохи... зовсім трохи. Але... якось цікаво... і навіть приємно...

Пляченко зупинився на мить, чекаючи, коли Галине тіло звикне до такого втручання. Потім продовжив.

Врешті-решт, ціла голівка опинилася у її тілі. Пляченко почав повільно рухатись.

– Це приємно... - несподівано для себе зіналася Галя. - Це так добре...

Рука Пляченка лягла на її лобок. Пальці знайшли клітор. Петрусь пестив її спереду і брав ззаду. Він відчував, як пеніс треться о її стінки, як голівка ковзає вузьким входом: туди-сюди, туди-сюди.

Галя була червоною від збудження і насолоди.

– Але всеж-таки шкода, що не можна зробити кунілігус, - зауважив Пляченко.

– Та йди ти вже до сраки зі своїм кунілігусом! - розгнівано сказала Галя.

– Та я ж те і роблю...

– Бери мене... - шепотіла дівчина. - Візьми мою попу. Візьми мій рот. Візьми мене усю!

Пляченко несподівано різко заглибився до неї. Вона гукнула від болю та насолоди... і кінчила. Він також.

– А скільки звідси до Маямі? - спитала Галя.

– Кораблем чи літаком?

– Літаком.

– Коло години... А в чому річ?

– Ти знаєш, що я льотчиця... Ми могли б...

– Втекти? А це реально?

– Все залежить від Гулі... - задумливо вимовила Галина.

– Хто така Гулі? - не зрозумів Пляченко.

– Не "Гулі", а Гуля, - пояснила Галя. - Гульнара Рахмонова. Це моя напарниця. Якщо вона погодиться втекти - все гаразд. Але якщо ні...

– Рахмонова - то, здається, є московське прізвища? - спитав Пляченко.

– Та ні, вона не москвичка, вона з Казані. Татарка.

Пляченко був вражений:

– О, то є велика річ! - сказав він. - Татусь казав, що татари - такий самий поневолений народ, як і наші українці.

– Але ж Гуля - радянська патріотка. Вона вірить у радянську владу, і ніколи не сприятиме "ворожій діяльності". Хіба...

Галя зупинилася, вражена несподіваною ідеєю.

– Ох і розбещив ти мене, - посміхнулася вона. - Такі тепер думки...

– А що? - незрозумів Пляченко.

– Гулю можна спокусити. Мені здається, їй бракує особистого життя. До того ж... я не впевнена, але... не знаю, як сказати. Мені здається, що їй подобаються і дівчата також... Зокрема я...

– Але хіба у Совіцькому Союзі вже є популярні Ж+Ж пари?

– Не більше, аніж кунілігус.

– Ну знов ми за це!

– А ще треба тобі когось зґвалтувати.

– Навіщо? - здивувався Пляченко.

– На вимогу українських читачок. Вони кажуть, що автор - не тільки чоловік, а ще й жінкоподібний.

– Звідки вони це взяли?

– Бо немає жодної сцени насильства. Справжній український чоловік обов'язково вже б когось зґвалтував. Спочатку вдарив би кілька разів по морді, а потім - зґвалтував. Ну будь ласка, спробуй! Може в тебе вийде? Тільки не забудь ще пропити всі гроші...

– Вибач, я того зробити не можу. Навіть заради репутації автора.

– Звідки в тебе стільки політкоректності?

– Та до чого тут політкоректність?! Якщо треба для Української Справи, то влаштую й сцену насильства. Тільки не по "морді".

– Чому?

– Бо "морда" - це русизм. Патріоти мене відразу ж заб'ють ногами. Бити я зможу хіба що писок.

– Ааах, "писок", - з насолодою повторила Галя. - Ітс со сексі!

– Не знав, що ти володієш англійською.

– З таким життям не то що англійською, а й китайською заговориш...

– А тобі ця Гуля... подобається?

– Знаєш, якщо чесно... так. Одного разу ми були разом у душі. І я раптом відчула, що мене приваблює її тіло... Особливо - груди...

– Перса! - крізь зуби зашепотів Пляченко.

– Ой, - Галина почервоніла. - Особливо її перса. Я не гідна була відірвати від неї очей. Вона це помітила і посміхнулася. Я знаю, що якби я зробила тоді крок у перед... Якби я її поцілувала... Вона б відповіла. Але ж мені було так соромно...

– Краще б ти слова "груди" соромилася! Якщо ще раз його вимовиш - влаштую сцену агресії!

– Ну нарешті! Груди-груди-груди!

Розпочалася сцена агресії з елементами кунілігусу. "Вкінець заплутаємо читачів, а особливо - читачок." - думали Петрусь з Галею, не перериваючи сцену агресії. Потім, втомлені, напилися кави з ромом, який не можна купити при Кастро, пожалкували, що підшивку "Пан і пані" ще не надруковано (на неї треба було чекати років тридцять-сорок, та ще й їхати до західного регіону України), пригадали батьків Саши Шло, які сплачують їй чи йому за інтернет, і подумали, що робити далі.

– Ти думаєш, що зможеш її спокусити? - спитав Пляченко.

– Ми зможемо. Бо їй бракує і чоловіка також. Вона сама мені якось зізналася...

– Але як ми це зробимо?

– В мене є ідея!

– А вона любить куні...

Галя вхопила пательню та вдарила Пляченка по голові.

– Ще одна сцена агресії? - спитав він, сповзаючи на підлогу.

(c) Саша Шло (Олександра Шелковенко)

У Гавані, вночі

Зимовий вітер бив з моря і Пляченко застебнув ґудзики на піджаку. Цей білий костюм - одна з небагатьох речей, що залишилася в нього від старих часів.

На Прадо було напівтемно. Вітер ганяв тротуарами недокурки та уривки газет. Пляченко пригадав, як тут було років п'ять тому. Шикарні автомобілі прямували залитим електрикою бульваром. Ошатна публіка гуляла променадом посеред дороги. Звідкись доносився джаз... Де це тепер?

Пляченко звернув на Малекон і пішов уздовж моря. Хвилі били о беріг, кидаючи на Пляченка  свої бризки.

І раптом він почув пісню. Десь у сутінках дівочий голос виводив: "Їхали козаки із Січі до дому, підманули Галю, забрали з собою..." Пляченко не повірив своїм вухам.

Дівчина стояла на набережній і дивилася на море. В неї було густе темне волосся...

– Вибачте, - сказав Пляченко, - Ви є українка?

– Да... Тобто, так... - дівчина здивовано подивилася на незнайомця. - А Ви? Ви також?

– І я... Татко був українець, та й мамка була українкою. То  й я є українець... - він старанно підбирав слова. Вже багато років він не розмовляв рідною мовою. - А Ви з Києва?

– Ні, з Полтави...

– О! То є дуже знано! Мої батьки також були з Полтави.

– А Ви?

– А я вже тут народжений. Майже кубанець.

– Тобто з Кубані?

– Та ні ж, звідси, з Куби! Мій тато був генералом УНР.

– А що таке УНР?

– Українська Народня Республіка. Її потім захопили большевики. Тато з ними бився.

– То Ваш тато був білим?

– Так, в нього була біла шкіра. Та й в мами була біла шкіра.

– Я має на увазі, з Білої Армії. Адже Ви сказали, що Ваш тато бився з більшовиками. Значить він був за царя.

– Та що Ви! - здивувався Пляченко. - Він був патріот. У ті роки...

Несподівано для себе, Пляченко почав розповідати незнайомці історію українських визвольних змагань. Вона слухала уважно, інколи ставила питання. Все це було для неї нове.

Вони йшли нічними вулицями і говорили. Коротеньким провулком вони перейшли з Малекона до Сан Лазаро, а звідти - на Сан Франциско.

Біля одного з будинків Пляченко зупинився.

– Тут є моя хата. Хочете зайти?

Вони піднялися на другий поверх.

– Комуналка? - спитала дівчина, оглядаючи квартиру.

– Вибачте?

– Квартира на багато сімей?

– То була моя власність. Але після революції Кастро все відібрав та заселив сюди інших. А мені залишив одну кімнату.

Кімната була затишна. Пляченко увімкнув світло.

Тільки тепер він побачив дівчину як слід. Було їй років 22 і була вона гарна. На ній була совіцька воєнна форма.

– Ви офіцерка?

– Льотчиця... - відповіла дівчина. - Це дуже цікаве, те що Ви розповіли. Я зовсім нічого не знала про УНР, про гетьмана...

– В Вас були совітські підручники, - потиснув плечима Пляченко. Він увімкнув магнітофон - ще одну пам'ятку дореволюційного життя.

– Хто це співає?

– Карлос Гардель. То є аргентинське танго. Трохи старомодне...

– Мені подобається.

– Хочете рому? - З далекої шухляди Пляченко дістав пляшку темного Бакарді. Тепер таке не дістати. Пляченко тримав цю пляшку для особливих випадків - ось як тепер.

Вони випили. Потім ще.

– Це краще від горілки... - сказала дівчина. - Потанцюємо?

Вона не вміла танцювати танго. Натомість в них з Пляченко вийшло щось подібне на спрощений вальс. Вони притулилися одне до одного. Під військовою формою Пляченко відчував тепло її тіла. Він почав гладити її спину. Раптом вона наблизила свої губи до його і жадібно поцілувала. Поцілунок був гарячий та солодкий. Язик Пляченка опанував дівочого рота. Вона відповідала на поцілунок. Пляченко ближче притягнув її до себе. Його коліно опинилося поміж її ногами. Він почав повільно рухати ногою. Дівчині це сподобалося. Не перериваючи поцілунок, Пляченко почав розстібати її жакет. Дівчина допомагала.

Язик Пляченка опустився на її шию.

– Як це приємно! - сказала вона.

Під жакетом був масивний бюстгальтер. Пляченко почав цілувати її перса крізь тканину.

– Зачекай, - дівчина швидко стягнула бюстгальтер з себе. В неї були гарні соковиті перса. Пляченко із насолодою почав вкривати їх поцілунками. Він легенько притиснув поміж пальцями її рожеві соски. Потім почав їх лизати. Дівчина заплющила очі.

Пляченко стягнув з неї спідницю. Пальці торкнулися дівочої піхви. Вона не заперечувала. Пляченко зняв з неї трусики.

Він поцілував її живіт, потім його губи потонули у волоссі на її лобку.

– Що ви робите! - гукнула дівчина. - Це ж... не можна... Це ж... а...

Губи Пляченка відшукали її клітор. Той швидко набухав. Пляченко лизав його, цілував, трохи надкушував... на мить залишав у спокої і торкався язиком статевих губок. Його язик проковзував усередину.

– Аааа... - стогнала дівчина. - Не зупиняйся...

Пляченко прискорив темп.

– Трахни мене! - прохала дівчина.

Пляченко легенько вдарив її по сідницях.

– Виєби мене!

Пляченко зрозумів. Не відводячи губів від клітора, він розстібнув брюки і звільнив свій напружений прутень. Не дивлячись, від дістав з шухляди презерватив - "Добре, що кімната маленька, - подумав він" - і одягнув прутень. Він підвів дівчину на руках і посадив на край столу. Розвів руками її статеві губки - і повільно ввів прутень поміж ними.

– Єби мене! - знов сказала дівчина. Вона гаряче дихала. - Візьми мене, як проститутку!

Пляченко витягнув прутень і відразу ж ввів його назад. Потім знов і знов. Він не поспішав. Дівчина кричала від насолоди.

Руками Пляченко пестив її перса. Губами цілував її вуха. Його язик торкнувся її потилиці.

– Ще, - прохала дівчина, - Ще!

Пляченко почав рухатися швидше. Його прутень увійшов якомога глибоко у дівоче тіло.

– Таааааааак! - шепотіла вона. Сперма вдарила з прутня. Стримана презервативом, вона накопичувалася наприкінці. Дівчина напружилася... і кінчила.

– Не виходь ще трохи, - попрохала вона. Пляченко послухав.

– Мені ніколи ще не було так добре... - зізналася льотчиця.

– Ти не думай, що я непорядна, - сказала вона. Втомлені, вони лежали у ліжку. - Я не є проститутка...

– Я так і не думаю, - сказав Пляченко. - Ти жінка. І ти маєш право на насолоду. Що ж тут непорядного.

– Я правда вже не дєвочка... -  зізналася вона. - Вже рік...  Річ у тому... В мене був хлопець...

– В тебе є дитина? - з порозумінням спитав Пляченко.

– Та ні... Хлопець... Як же це іспанською? Новіо!

– А, новіо? Жених? - зрозумів Пляченко. - Ти мене вибач, я вчив українську із татусем та матусею, і давно вже нею не спілкувався. Тому не знаю деяких виразів.

– Ви дуже добре говорите українською, - сказала дівчина. - Краще від мене.

– То ти казала, в тебе був новіо...

– Так, рік тому. Обіцяв одружитися, я йому повірила... А він отримав, що хотів, та й покинув мене...

– А хотів він лише статевих стосунків?

– А хіба чоловікам треба чогось іншого?

Пляченко ніжно подивився на неї

– Дівчинко, - м'яко, майже побатьківськи сказав він. - Якби у цьому житті все було так просто... Але ж я так і не знаю, як тебе звуть.

– Я - Галя, - сказала дівчина. - Як у тій пісні про козаків. Знаєте?

– Знаю. Татусь і матуся мені її весь час співаю. А ще оцю: "Дивлюсь я на небо, та й думку гадаю..."

– А Вас... Тобто, а тебе як звати?

– Тут мене називають Педро. Але матуся кликали мене Петрусь...

– Знаєш... Петрусь... мені ніхто ще цього не робив...

– Чого саме?

– Ніхто... не лизав мою... писю...

– Тобі сподобалося?

– Т-так. Це було дуже соромно... але приємно. Мабуть я якась збочена...

– Ні, зовсім ні. Це цілком нормально. Ти хотіла би ще?

Галя сором'язливо промовчала.

Петро поринув під ковдру. Не поспішаючи, він почав цілувати Галин живіт. Руки відшукали щілину її піхви. Промасажувавши її губки, він ввів палець у середину. Він відчув її теплий вологий коридор. Палець рухався краями печерки, ніби щось розшукував. Раптом Галина застогнала. Петрусь ввів ще один палець, сильніше натискаючи на крапку. Його губи ніжно доторкнулися клітора дівчини. Пальці пестили цю солодку частинку Галиного коридору. Язик лизав клітор. Галя кричала.

Петрусь відчув нестерпну напругу. Не припиняючи пестощів, він повернувся на ліжку. Тепер його прутень був напроти Галиного обличчя. Він чекав, що вона візьме його до рота і приготувався відчути на своєму стволі вологі дівочі поцілунки. Але вона лише міцно стиснула прутня у руці і почала його дрочити. Вона рухала рукою різко, із силою оголюючи голівку і знов закриваючи її. Це відбувалося у такт Петрусевим пальцям. Петрусь прискорив рухи. Галя швидше заводила рукою по прутню. Петрусь востаннє стиснув губами вологий її клітор... і вона кінчила. У ту саму мить Петро відчув насолоду. Гаряча сперма вилилася дівчині на груди...

© Саша Шло

Їхали козаки

Галя лягла на сіно і заплющила очі. Її рука сором'язливо сковзнула по-під сукню.

"Ні, я не буду, - думала вона. Я не для того... Я просто... "

Але рука вже торкнулася цього місця. Тепла хвиля пробігла Галиним тілом. Було дуже соромно... але вона не могла зупинитися. Знов і знов вона торкалася цього чарівного трикутника. Пальці тонули у мокрих волосинках. Майже попри її волі, вони розшукували оцю тонку лінію... і починали гуляти нею. Потім знаходили ту солодку крапку, і... Галя все швидко рухала рукою. Перед очима пропливали чоловіки. Різні. Високі та низькі, чорняві та біляві. Чоловіки були голі до пояса, а інколи... А-а!

Галя здригнулася цілим тілом. На якусь мить їй здалося, що вмирає. Тіло сповнилося неземною насолодою.

Потім все скінчилося. Галя безсило лежала на сіні. Аж потім відкрила очі... і почервоніла: з поза паркану на неї дивилися козаки. Чи давно вони тут? Чи здогадалися, що вона робила?

Козаки уважно дивилися на неї. Їх було троє.

– Бувай здорова, чорноброва! - сказав найстарший.

– Бувайте здорові, хоробрі козаченьки! - відповіла дівчина.

– Як тебе кличуть? - спитав наймолодший.

– Галею... - сказала дівчина.

– Ой ти Галю, Галю молодая! - жартівливо сказав середній.

Галя засмутилася.

– Мене кличуть Убийвовк, - відрекомендувався наймолодший.

– А я - Борщунеїдайло, - сказав найстарший.

– Ковтун, - сказав середній козак.

– А чи не хочеш ти, Галю, поїхати з нами? - спитався Борщунеїдайло.

– Мене мати не пустять, - зауважила Галя.

– А ми її не спитаймося. Що вона розуміє у козацьких справах? Ну, ходи сюди!

Галя послухалась. Сама не розуміючи чому, вона вийшла вийшла на вулицю і підійшла до козаків. Ковтун допоміг їй сісти у сідло поперед собою. Вона відчула, як міцні козацькі руки обіймають її тіло. Як його гаряче тіло притулилося до її спини.

– Краще тобі буде з нами, козаками! - запевнив її Борщунеїдайло.

Вони виїхали за село. Тепер навколо був ліс.

На широкій галявині козаки зупинилися та позлізали на землю.

Борщунеїдайло підхопив Галю на руки і зняв з коня. Його губи торкнулися її щоки, шиї, вуха. Убийвовк поклав їй руки на сідниці. Підійшовши збоку, Ковтун почав гладити Галини перса.

Дівчина не опиралася. Вона не могла і не хотіла їх зупиняти. Навіть боялась цього. Їй було добре.

Козаки почали знімати з неї одяг. Їхні гарячі губи цілували її плечі, перса... Убийвовк пестив язиком її спину.

За мить дівчина стояла перед ними голою.

– До сосни, - тихо сказав Борщунеїдайло.

Козаки підвели дівчину до сосни, що росла посеред галявини. Швидко і впевнено, вони прив'язали її косами до дерева.

Козаки жадібно дивилися на неї.

Галя злякалась. Вона пригадала історії про дівчат, що поїхали з козаками та зникли.

Борщунеїдайло подав знак. Убийвовк і Ковтун водночас підійшли до дерева. Їхні роти вхопили Галини соски. Вмілі гарячі язики бавилися з ними як хотіли - лизали, притискали до ясен, швидко торкалися і відпускали. Галя стогнала від насолоди. Вона не знали, куди ховатися від цього солодкого почуття, що захопило її тіло. Але вона була міцно прив'язана і не могла ворухнутися. Дівчина заплющила очі.

Борщунеїдайло став перед нею на коліна. Його руки прослизнули поміж деревом і Галиним тілом, міцно ухопили дівочі сідниці. Губи козака припали до її піхви. Жадібний язик почав досліджувати трикутник. Він знав, що робити.

Крізь насолоду, Галя відчула, що дівочий сік витікає з її печерки до козацького рота. Борщунеїдайло ковтав його, не припиняючи пестити піхву.

Галя закричала. "Швидше! - думала вона. - Швидше!"

Але козаки не поспішали. Вони пестили її повільно, навмисно розтягуючи солодкі тортури. Галя кричала все гучніше.

Козаки прискорили рухи. Палець Борщунеїдайла сковзнув поміж її сідницями. Дівчина закричала зі всієї сили... і розслабилася.

Наче крізь сон, вона бачила, як козаки відв'язують її від дерева і кладуть на травичку. Під голову підклали щось м'яке та вовняне.

Голоси козаків долітали до неї наче з іншого світу.

– Де ти навчився так лизати, - не без заздрості запитався Убийвовк.

– У турецькому полоні, - відповів голос Борщунеїдайла. - Мене тримали у Царгороді, у палаці самого султану. Одного разу мене випадково побачила його наймолодша дружина. Вона дізналася, де мене тримають - і прийшла зі своїми рабинями. Наказала прив'язати мене до лавки і сіла мені на обличчя...

Він замовк на мить.

– Вона була гарна, її тіло пахло трояндами. Мій язик почав рухатись самий собою. Я пестив її, як міг. Її насолода була для мене найкращою нагородою.

– Та невже ж ти закохався? - спитав Ковтун.

– Та я й самий не знаю... Наступного тижня вона прийшла знов. І ще за тиждень. Вона приходила щосереди, коли султан їздив на полювання. Я вчився. Я знав тепер на пам'ять кожну крапку її піхви. Я впевнено натискав губами куди треба, точно знаючи як і коли...

Він запалив люльку.

– Набавившись, вона залишала мене рабиням. Одна з них сідала мені на обличчя. Друга - позаду від неї, на мій збуджений прутень. Це була наче гра. Та, що отримувала прутень, мала пестити руками перса тої, що попереду. Вони рухалися водночас. І я відчував їхні гарячі піхви - одну на обличчі, іншу - на прутні. На мене стікав їхній сік...

– Навіщо їй було ділитися тобою з рабинями? - спитав Ковтун.

– Нам треба було переховуватись. Якби султан дізнався, нас обох спалили б живцем. Тому вона придумала: якщо хтось дізнається, що до мене ходять - хай думає, що це рабині. Рабиням теж бракувало чоловіків. До того, вони не могли зрадити нас з Сулеймою - їх покарали б за, то, що не донесли раніше.

Друзі мовчки слухали. Борщунеїдайло продовжував:

– За півроку я помітив, що один з євнухів починає щось підозрювати. Я не міг ризикувати Сулеймою. Однієї ночі втік - і повернувся на Січ.

Галя відкрила очі. Козаки допомогли їй одягнутися. Всі сіли на коней. Перед тим, як виїхати з галявини, Ковтун підпалив сосну.

– Навіщо, - здивувалася Галя.

– Нас, козаків, вважають якимися головорізами. Кажуть, нібито ми палимо "непорядних" дівчат живцем, ніби ріжемо полонених... Ми не опираємося. Хочуть боятися - нехай бояться. Інколи це навіть зручно - ось як тепер. Вони чули, як ти кричала, і подумають, що ми тебе спалили живцем.

Галя перелякано подивилася на нього.

– Все одно ти не змогла б повернутися до села - наші українці цінують дівочу "честь". Всі ж знають, що ти поїхала з козаками...

– Куди ж я дінуся? - спитала Галя.

– На Січ, - відповів Убийвовк.

– Але ж жінкам туди не можна... - недовірливо сказала Галя.

– Ти побачиш, що на Січі є багато жінок, - тихо вимовив Борщунеїдайло. - І багато чоловіків, що вміють їх кохати.

© Саша Шло

На горбах

Кинувши ґаздувати із кухлями та пательнями, Дзвінка вийшла з колиби та сіла на ровер. Вона відчула, як холодне шкіряне сідельце торкнулося її дупки. Вітер задував попід сукню, пестив її перса.

Дзвінка поїхала горбами. Було файно: гезди полонини, генди - поля, подекуди перерізані гнилицями.

Біля кирниці вона ся зупинила, злізла з ровера та пішла ледь помітною стежинкою. Стежинка привела її до потоку. Дзвінка почала ся роздягати. Вона скинула сукню - під нею ніц не було.

Дівка зайшла у воду. Холодна течія ледь не збивала з ніг. Дзвінка зачерпнула руками воду і вилила на себе. Вологими руками, вона розправила волосся. Потім обернулася.

На березі стояв незнайомий хлоп і ся дивив на неї.

Дзвінка закрила руками перса.

– Встидайся! - гукнула вона.

– Та я ж тобі ніякої кривди не роблю, - сказав хлоп. - Я афини збираю.

Він вказав рукою на путню з афинами, що стояла поруч. Видко що хлоп був до роботи.

– Я дівка порєдна, - про всяк випадок зауважила Дзвінка.

На хлопі були світлі гачі, чорні мешти та біла сорочка. Та й сам він був файний.

– Відійди! - сказала Дзвінка. Але вже не так впевнено.

Хлоп не рухався з місця.

– Та хіба я тобі заважаю? - сказав він.

Минуло кілька секунд.

"А чого мені встидатися?" - раптом подумала Дзвінка.

Вона відсунула руки. Тепер хлоп міг бачити її великі пружні перса.

Тепер він не відривав від дівки очей. Несподівано Дзвінка відчула, що має над ним величезну владу.

Вода приховувала нижню половину її тіла. Дзвінка знала, що те дражнить незнайомця.

Дзвінка поправила рукою волосся. Потім торкнулася пальцями сосків.

– Хочеш побачити мене всю? - спитала вона.

– Хочу, - шепотів хлоп. Він важко дихав.

– Тоді сам роздягайся.

– Шо? - здивувався він.

– А ти шо, встидаєшся? - нахабно спитала Дзвінка. - Чи в тебе там чогось бракує?

– Та все в мене гаразд.

Він був засмучений. Невпевнено і повільно, хлоп стяг з себе сорочку. Потім довго розбирався з мештами.

– Швидше! - керувала Дзвінка.

Хлоп стягнув з себе гачі. Тепер він був у самих трусах.

Дзвінка зробила крок уперед. Її піхва опинилася над водою. Але не встиг хлоп роздивитись як слід, дівка присіла.

– Далі... - наказала Дзвінка.

Хлоп нерішуче почав стягати труси. Зрештою з-під них висковзнув напружений прутень.

Дзвінка заворожило це видовище. Ніколи ще вона не бачила прутень зблизька. Раніш вона бачила його здалека, у сутінках, коли підглядала як граються на сіні її вуйко та вуйна.

Тепер прутень був поруч - твердий, великий. Хотілося до нього доторкнутися. Дзвінка встала у воді.

Тепер хлопець бачив її піхву. Дівка розсунула руками губки, показуючи хлопцеві свою щілинку.

Той важко дихав. Його прутень досягнув найвищої напруги.

Дівка підійшла. Вона присіла перед хлопцем і доторкнулася прутня. Її пальці почали їм гратися. Раптом вона випадково відсунула шкірку, оголивши гладку голівку. Дзвінці захотілося її поцілувати. Вона повільно наблизила рота і торкнулася губами поверхні.

Потім різко відсунулася. Вона сіла на камінь і розставила ноги. Тоді почала робити те саме, що тоді, коли підглядала за вуйком та вуйною. Вона вміло пестила піхву. Хлоп дивився.

– Підходь, - сказала Дзвінка.

Вона звільнила руку і знов стягнула шкірку з голівки. Потім торкнулася прутня язиком.

Хлоп обійняв її і притиснув до себе. Його руки гуляли її тілом. Перса, сідниці, піхва - все належало йому. Він мацав її всюди. Було соромно, інколи боляче і... дуже приємно.

Зрештою він встав перед нею на коліна. Його прутень уперся у її піхву. У той маленький солодкий горбик, понад самою щілинкою. Дзвінка закричала від насолоди. У цю мить, прутень почав скорочуватися, виплескуючи на піхву білу густу рідину. Дзвінка притиснула хлопа до себе. Його прутень притулився до її живота. Біла рідина стікала тепер на пуп. Дзвінка припала губами до його губ.

Втомлені, вони лежали поруч за кущами ожини.

– Слава героям, - сказав хлопець, дивлячись у синє небо та на золоті лани. - Козацькому роду нема переводу...

© Саша Шло

У книгарні

Після роботи Ігор заходив до магазину вживаних книжок. У далекому кутку, за рогом коротенького коридору, він знаходив поличку з еротичними коміксами. Він довго роздивлявся ці журнали. На сторінках були зображені сексуальні сцени: дівчата, що смокчуть пеніси та ковтають потім сперму; чоловіки, що торкаються пальцями статевих губ, розсовують їх, лижуть клітори; напружені члени, що заходять у жіночі геніталії...

Цього вечора у книгарні було особливо безлюдно. Передивившись для маскування кілька книжок з кулінарії та фізики, Ігор пройшов до "свого" кутка. Тут його ніхто не бачив.

Ігор відкрив комікс і перегорнув кілька сторінок, опинившись на середині чергової історії. Дві дівчини,пестили одна одній груди, цілувалися. Потім опинилися у позі 69...

Ігор почув кроки. Він напружився - цього ще не ставало! Він відчув, що червоніє.

Людина за рогом зупинилася. "Слава богу!" - подумав Ігор. Він перегорнув ще одну сторінку. Історія продовжувалася - до дівчат, що кохалися, приєднався чоловік. Ігор приготувався прочитати текст під малюнком...

У цей момент до нього знов донеслися кроки. З-за рогу з'явилася молода жінка. Ігор сором'язливо прикрив журнал. Він зробив вигляд, що дивиться на поличку зі словниками. "Йшла би ти звідси!" - зло подумав він.

Жінка не звертала на нього уваги. Вона підійшла до полички з еротикою і почала розглядати обкладинки коміксів. Обравши нарешті один з них, вона почала його читати.

Ігор стояв поруч з нею. Жінка, здавалося, не помічала його присутності. Так, ніби йшлося про книги з філософії.

Ігор невпевнено відкрив свій примірник. Якись час кожен читав своє. Нарешті Ігор підвів очі і заглянув до журнали жінки.

На малюнках троє чоловіків кохалися з жінкою. Вони брали її водночас. Перший притримував її голову, вводячи члена до рота. Двоє інших брали її із заду: один член стирчав з виголеної піхви, другий повільно заходив до анусу. Дівчина стогнала від насолоди.

Ігор відчув, що збудився занадто. Раптом жінка торкнулася його ліктем. Він не відсунувся. Вона на забрала руки. Вони підсунулися ближче одне до одного. Тепер вони читали її журнал удвох. Ігор невпевнено обійняв її за талію. Жінка важко задихала. Андрій погладив рукою по її попу. Друга рука лягла на її живіт потім піднялася до грудей. Жінка застогнала.

Правою рукою Ігор підняв її коротеньку спідницю. Його пальці гуляли її сідницями.

Не перериваючи читання, жінка вхопила взяла його ліву руку у свою. Впевненим жестом вона просунула його долонь під спідницю і поклала  її на свій лобок. Під тоненькими трусиками Ігор відчув її гарячі губки. Він просунув руки під тканину.

Його пальці намацали тоненьку щілинку. Щілинка була волога. Ігор обслідував цей вхід. Він розсунув губки і проштовхнув палець у середину. Інший палець намацав клітор. Жінка застогнала.

– Засунь ще один пальчик, - сказала вона не відриваючись від журналу.

Ігор послухався. Два його пальці обслідували цю гарячу печерку.

– Ще...

Повільно і поступово, Ігор ввів третій палець. Потім четвертий.

Тепер ціла його долоня була у піхві дівчини. Великий палець пестив її клітор.

Вона відклала журнал і заплющила очі. Ігор рухав рукою, заглиблюючись у гаряче тіло жинки, потім майже зовсім виходив і повільно засував пальці назад. Сік тік з її губок і капав на підлогу.

– Так... сильніше... - шепотіла жінка, - ще!

Права рука Ігоря теж опинилася під трусами. Він провів нею поміж сідниць. Палець торкнувся ануса незнайомки.

– Давай, - сказала вона. - Трахай мене пальцями. Трахай мене у всі діри.

Ігор змочив палець її соком і знов провів рукою поміж сідниць. Він почав масажувати вхід до дівчачої попи. Ще мить - і неприступні стіни піддалися. Його палець прослизнув у неї ззаду. Решта пальців стиснула сідницю.

Тепер він пестив її з двох боків. Його руки трахали її водночас - ритмічно і впевнено. Жінка стогнала. Ігор торкнувся губами її щоки. Вона повернула до нього голову і вони злилися у поцілунку. Їхні гарячі язики зустрілися. Руки Ігоря запрацювали швидше.

Він відірвався від її рота і вхопив губами її груди. Під тканиною блузки він відчув її соски. Він почав пестити їх ротом. Його руки максимально заглибилися у піхву та анус. Жінка напружилася і забилася у оргазмі. Ще мить - і вона кінчила.

Вона знесилено впала на його плече. Ігор підняв долонь, покриту її соком, і почав злизувати краплі.

Жінка опустилася перед ним на коліна і розстібнула Ігореві брюки. Вона дістала його напружений член. Потім взяла губами голівку і свиснула, просуваючи у рот. Її язик торкнувся вуздечки. Ігор затрясся від насолоди. Ніколи ще йому не було так добре.

Він відчув, як струміння сперми вдарили з його члена до її рота. Жінка ковтала їх, не випускаючи з рота голівку. Вона ссала до останньої краплини.

Потім так само акуратно сховала члена у труси і застебнула брюки. Цнотливо поправила свої трусики, розправила спідницю.

І тоді вони знов поцілувалися...

©Саша Шло

Content

Олександра Шелковенко
Оповідання

Кімната

У новорічну ніч

Писюн

Кава з молоком

У Єгипті

За хлопцями

Портрет

У "Просвіті"

Сімнадцять

Він

У підїзді

У кущах

У Гавані, втеча

У Гавані, у ванні

У Гавані, вдень

У Гавані, вночі

Їхали козаки

На горбах

У книгарні