Валерій Лапікури, Наталя Лапікура

Вилов бандюг по-науковому

Передмова

«Коли були ми молодими…»

В останній рік двадцятого століття пішов на пенсію, дослужившись до полковника, останній із легендарної команди київського кримінального розшуку шестидесятих-семидесятих років. І тепер уже ніхто у старовинному будинку «присутственных мест» на Софійському майдані нічого не знає, і ніколи не чув про мого друга Олексу Сироту, капітана міліції, старшого інспектора розшуку.

Ми зустрілись і потоваришували у середині шестидесятих (Господи, яка сива давнина!) у стінах Київського Університету. Я вчився на російській філології, а Олекса просиджував години і штани поверхом нижче — на філософському факультеті. Точніше, на факультеті марксистсько-ленінської філософії. Бо про інші філософські школи та течії в радянських вузах або не згадували взагалі, або ж поминали побіжно і з виразом неприхованої гидливості на викладацьких мордяках.

Ми з Олексою належали до майже вимерлого нині племені шестидесятників. У нас були спільні кумири: у літературі — Хемінгуей, у живопису — Чурльоніс і Красаускас, у поезії — Євтушенко і молодий Вінграновський, у кіно — геніальний актор Інокентій Смоктуновський і режисер Михайло Ромм із його рафінованими «Дев'ятьма днями одного року» та «Звичайним фашизмом». Ми обожнювали молодих «бітлів» і Булата Окуджаву. До речі, ці два поняття: «покоління шестидесятників» і «люди шестидесятих років» не тотожні. Самі шестидесятники називали себе «дітьми хрущовської відлиги». Отої короткої пори з 1956-го по 1964-й рік, гучної і вражаючої, як постріл, пори — хоч і ерзац, а все ж таки свободи. Все, що було потім — то лише відлуння шестидесятництва. Хрип Володимира Висоцького, фільми Параджанова, Ільєнка та Осики, кінематограф Тарковського і Шукшина — то вже дісталося нашим молодшим братам і сестрам…

Ми увійшли у доросле життя, назавжди отруївшись п'янким повітрям хрущовської «відлиги». І на те не було ради: на щастя для влади, шестидесятників було дуже мало, фізично мало. У покоління наших батьків (рік призову 1920-25-й) були інші проблеми, аніж плодити дітей.

Наше покоління не вірило в Бога і співчувало бідним арабам, котрі в 1967-му році стали «жертвами ізраїльської агресії». І все ж, і все ж, і все ж… Підсвідоме почуття внутрішнього протиріччя вело нас не туди, куди вказували партія та уряд. Замість виховувати майбутніх будівників комунізму у дуже середній радянській школі, я прилаштувався працювати літературним редактором Телерадіокомітету. А Олекса, несподівано для всіх, пішов до Київського карного розшуку, у відділ особливо небезпечних злочинів.

Нещодавно мені до рук трапила книга з ономастики, себто, науки про власні імена. Там стверджується, що над усіма Олексами-Олексіями тяжіє карма бути захисниками знедолених. Повірте, ми зеленого поняття не мали ані про ономастику, ані про карму: нас хвилювали зовсім інші проблеми: де дістати і як зварити справжню каву, в якій пропорції треба розвести сухим вином марочний портвейн для коктейлю «Золота осінь» і, нарешті, чи десь насправді є презервативи з вусиками, чи то брехні тих, кому пощастило побувати «за бугром».

Ми були молодими, і це тішило, хоча створювало певні проблеми. Бо покоління наших батьків сприймало нашу молодість як нахабне зухвальство на адресу їхньої заслуженої старості.

Соловейчики перебудови, всі оті перезрілі хлопчики-демократики обізвали часи нашої молодості застоєм. Бог їм суддя. Поквитаємося на тому світі, в існування якого ми врешті-решт повірили. Бо і в часи так званого застою люди, незважаючи на заклики компартійних ідеологів, підкрадали — і по дрібничці, і «в особливо крупних розмірах», калічили один одного і навіть (о, жах!) убивали ближніх своїх. Сексу в Радянському Союзі, як відомо, не існувало. Існував, виявляється, сексуальний ґрунт, на основі якого процвітав цілий букет злочинів, передбачених кримінальним кодексом. І наркоманія не перестала бути наркоманією від того, що її соромливо перейменували в «залежність від певних ліків та медичних препаратів». Тож у відділі Головного управління МВС міста Києва, де працював дипломований філософ Олекса Сирота, роботи було — тільки встигай підхоплювати. От лише ніхто, крім особливо посвячених та потерпілих, і не здогадувався про справжній розгул злочинності у Радянському Союзі. Бо старе гасло зловісного Лаврентія Берії: «Немає людини — немає проблеми» за часів Андропова і Чебрикова було замінене на: «Немає інформації — немає проблеми». Не так кровожерливо, як у 1937-му, зате не менш ефективно.

Дотепники жартували, що детективний жанр у СРСР виродився в одну-єдину форму: сценарії урочистих концертів до Дня радянської міліції. Щоправда, і там траплялися непередбачувані грандіозні проколи. Не було секретом, що учасникам таких концертів на сцені вручали лише квіти від імені керівництва МВС, зате за кулісами — коштовні подарунки від того ж керівництва. І от — одна, звідусіль облауреачена і винятково народна артистка приперлася невдовзі після концерту на теж традиційний телевізійний «Голубой огонек», зодягши розкішну старовинну брошку філігранної роботи, офіровану їй міліцейськими генералами. Триклятуще телебачення, бодай йому, показало презент крупним планом, і вибухнув гучний скандал. Якась стара, хирлява недорізана інтелігентка впізнала сімейну реліквію, викрадену у неї з квартири за якийсь час до отого концерту. Я вже не знаю, як видряпувалася московська міліція з тієї халепи, але сталінська лауреатка більше ніколи не з'являлася на людях з вищезгаданою прикрасою.

На щастя — чи на нещастя — Олекса Сирота не мав жодного стосунку до подібних махінацій начальства і навіть його безпосередні командири, тодішнє керівництво Київського ГУ МВС, у такі високі сфери не допускалося.

— Наше діло собаче, — часто любив повторювати Олекса, — унюхав слід, догнав, вхопив і притяг до хазяїна. А решта — то лірика.

Була лише єдина, не пов'язана з розшуком, область людської діяльності, про яку Олекса міг натхненно говорити годинами: мистецтво варити каву. Він зажив слави одного з кращих у Києві кавоварів і кавознавців. Бо сучасному поколінню, розбещеному доступністю до широченної палітри кавових сортів, гатунків і відтінків, важко зрозуміти, чому тоді вважалося вищим пілотажем підсмажити куплені у продмазі кавові зерна рівно настільки, аби лишень знищити запах цвілі. Або — як, маючи під рукою лише два сорти натурпродукту: «кава в зернах» і «кава мелена», досягти несхожості смаку продукту висхідного — залежно від способу приготування! Він міг, навіть не куштуючи, лише з самого запаху визначити, що у чашці: «мокко», «арабіка» чи звичайнісінька «робуста». А ви кажете — «Чібо-ексклюзив», «Моккона», «капучіно»… Про існування таких прибамбасів нам знати було «не положено».

Треба сказати, що ця обізнаність допомогла колись Олексі перехопити одну з перших у історії Київського карного розшуку великих партій наркотиків. Я розкажу про це згодом. А зараз — про те, чому епіграф кожної з повістей — то рецепт кави від Олекси Сироти. Це не тільки тому, що за кавою та чаркою доброго коньяку мій друг оповідав найцікавіші історії зі своєї служби. Просто чомусь Олексин підхід до розкриття чорних кримінальних справ якось невловимо перегукувався зі способом приготування улюбленого чорного напою.

І останнє зауваження у нашій передмові. Уважні читачі першого тому «Інспектора і кави» напевне звернуть увагу на те, що у другому томі з деяких Олексиних розповідей зникає один із постійних персонажів — начальник відділу карного розшуку ГУ МВС по м. Києву, він же Полковник, він же Полкан. То не авторська забаганка. Просто у той період знадобилося, як тоді казали, зміцнити керівництво органами внутрішніх справ у одній із областей. Безпосереднього начальника Олекси і Старого і перекинули туди — у тимчасове відрядження. За його відсутності розшуком знов, як і в старі часи, керував Старий.

Вилов бандюг по-науковому

Якщо є підозра, що тобі підсунули старі кавові зерна, прогрій їх на сухій пательні з очищеним зубчиком часнику. Кофеїн злякається — і дремене назовні. Отут ми на нього й чекали!

З рецептів Олекси Сироти.

— Як ти вважаєш, хто може бути дурнішим від міліцейського замполіта? — підкинув мені якось питаннячко Олекса.

— Ну, даішник або дільничний…

— Пальцем у небо! Дурніший від замполіта тільки переляканий замполіт.

— Олексо, ти знову перебрав зі своїми філософськими узагальненнями. Переклади на нормальну мову.

— Прошу. Ти знаєш, що динамівці у суботу продули москвичам — і то у себе на полі?

— Хоч я й не болільник, але знаю. Мій сусіда-пролетар із цієї нагоди побив дружину, тещу запхнув до туалету і забив цвяхами двері, а на додачу викинув у вікно весь запас порожніх пляшок. Тепер його жінка плаче, що нема за що хліба купити. А ще — кричав, що він тому партачеві, котрий «пеналя» не забив, ноги повисмикує, як тільки той по зарплату приїде.

— Не врубався щодо зарплати…

— А ще лягавий! І член товариства «Динамо». Чи ти не знаєш, що наші футболісти рахуються у штаті підшефних заводів? Так ото ж…

— У міліцію дзвонили?

— У рейку. Аж на ранок хтось узяв трубку і сказав, що на п'яних болільників вони не виїжджають.

— Правильно сказав. Не виїжджають. Бо одного разу вже наїхали. На власні дурні голови. Мовляв, п'яний лежить посеред двору у калюжі. Добро, що горілиць, а то б уже давно захлинувся. Ну, приїхали. Викликали машину з витверезника, оформили, спроворили. А з'ясувалося, що то синок самого Ве-Ве. Повертався додому на автопілоті, але підвів стабілізатор. От він і пішов на вимушену посадку. Чи приводнення?… А як із тих придурків знімали стружку, то вони виправдовувалися, що клієнт був такий забрьоханий — у такому «маскуванні» не опізнали б не те що сина члена Політбюро, а й самого генсека.

— Генералу «швидку» викликали чи власними силами відкачали?

— Ображаєш, салага! У нашого Генерала здоров'я на взвод «даішників» вистачить. Але уява у нього теж добре розвинена. Бо вигнав із органів не тільки всіх причетних, а й начальника витверезника. Щоправда, розлютився дуже.

— Я думаю!.. Уявити собі генсека п'яним у калюжі — то важке випробування для генеральської психіки. Але ж, як я пригадую, ти мені про переляканого замполіта обіцяв розповісти, а не про розлюченого Генерала.

— Якого ще замполіта?… А!.. Слухай, як тебе жінки терплять? Ти ж своїми питаннячками кого завгодно з пантелику зіб'єш.

— Терплять. І деякі навіть люблять. Хоча — «моя» вже не раз відзначала наявність у мене особливого таланту заводити розмову на манівці.

— Це не та, часом, розмова, в якій про одруження йшлося?

— А тепер, голубчику, вже ти ухиляєшся від теми.

— Так у кого ж учуся…

— Вчися, вчися і вчися. Але у вільний від спілкування зі мною час. А зараз — валяй про замполіта, якщо не хочеш, щоб я з кави на чай перейшов.

Погроза подіяла. Передмова Олекси однак виявилася дещо задовгою і занадто барвистою, як на позанормативну лексику, тому я перекажу її коротко.

Почалося з того, що всесильний Ве-Ве, повертаючись з програного динамівцями матчу, зірвав зло на безневинних ментах, котрі стирчали вздовж траси по осьовій, як «лом у лайні». (Сам Сирота вжив значно колоритніше порівняннячко). Партійний вождь Радянської України ткнув пальцем в постових і буркнув: «Понаїдали мордяки…». Цю фразу негайно передали на вулицю Богомольця, до Республіканського Міністерства внутрішніх справ. Звідти у підрозділи спустили директиву: «Підтягнути гайки! Підвищити рівень!».

Отой замполіт, бодай би йому, перелякався, що накриється його рекомендація до академії в Москву і вирішив вислужитися. Забіг до Сироти і попросив, аби той, як людина з вищою філософською освітою, підказав якусь роботу Леніна, що має відношення до міліції. Щоби ґрунтовно проробити на політзаняттях. Олекса й ляпнув: «Матеріалізм та емпіріокритицизм». Зазначу, що цей суто філософський труд Володимир Ілліч написав у еміграції, одразу після того, як випадково протаранив головою цюріхський трамвайчик. Тому робота виявилася ну дуже складною для сприйняття.

На замполітове горе, в Міністерстві його ініціативу сприйняли, як належить, себто, як неприховане знущання над інтелектуальним рівнем радянського міліціонера. І влиндили за повною програмою. Замполіт наскаржився Генералу, і той прийняв суто соломонове рішення:

— Дайте цьому дотепнику такий «висяк», аби в нього не залишилося часу не те що на політичні жартики, а й на перекури.

Далі — слово самому Олексі.

Олекса Сирота:

Якби я знав, що все так обернеться, то не заводився б із нашим «комісаром паніки». Хоча цей представник «керівної і рушійної сили радянського суспільства» мене таки дістав. Так от, не встиг я зранку дійти до свого кабінетика, а там уже сидить Старий і труїть моїх тарганів своїм «біломором». І замість «добрий день»…

— Олексо, скільки тобі казати, щоб ти не спалював свої нерви на ідіотів! Хіба ти не знаєш, що останнім порядним комісаром був Семен Руднєв, царство йому небесне…

Я думав, що обійдеться уважним вислуховуванням в стонадцятий раз партизанських спогадів Старого. Аж ні!

— Витягай, хлопче, зошита і пиши з чистої сторінки: «Дублянки».

— Шеф, тільки не це…

— Ти що, вирішив, що тебе за політичні анекдоти в «обехаесес» переводять? Ну, наш Генерал, звичайно, звір, але ж не настільки. А потім, цього товару в жодному магазині немає, навіть по блату і за дуже великі гроші. Так що, синку, «розкрадання соціалістичної власності» відпадає. Залишається чистий кримінал — по лінії нашого відділу. Але спочатку кажи, що ти про це знаєш. У нашому ракурсі.

— Дублянка… Хутряний виріб. Ті, що моряки з-за бугра привозять, з телячого хутра. Наші, самопальні, — чи то з баранів, чи то навіть з кози. Відрізняються від класичної шуби з лисиці або цигейки тим, що у дублянках, як у кожухах, хутро — всередину.

— Нам, Сирота, щось схоже після війни видавали. Кожушок офіцерський, білий. Строк служби — десять років! Хрущов, паскуда, відмінив. Він нашого брата на дух не переносив. Навіть міністерство з МВС у якесь МОГП перейменував! (Міністерство охорони громадського порядку — авт.)

— Хрущов багато чого зробив! Але ж нам стару назву повернули.

— Назву повернули, а кожушки — ні. Це вже Леонід Ілліч недогледів. Хоча, у Росії, кажуть, видають. Але виключно у північних районах і тільки старшим офіцерам… Гаразд, мені переводитися запізно, а ти слухай. Почім цей дефіцит у нас в Києві, знаєш?

— Цікавився для загального розвитку: Самопальний — п'ятсот, але можна сторгуватися за чотириста. Канадська дублянка майже на тисячу за штуку тягне.

— От бачиш, тисячу за штуку. Середня зарплата за дев'ять місяців бездоганної чесної праці. Ми з Чапаєвим університетів не кінчали, але що таке співвідношення товару і попиту, я знаю. Тому коли ще тільки вперше побачив оці дублянки на дівчатках із хору Вірьовки — з гастролів привезли — одразу сказав: «Ну, скоро наші баранеси дочекаються, що кримінальний елемент почне їх із шкури витрушувати».

— Вгадали, на мою голову?

— Вгадав, Сирота, вгадав. Тримай кримінальну справу. Аби служба медом не здавалася. Доповідай щодня. Доки ці шминдрики, поки що невідомі правоохоронним органам, більшої біди не наробили.

Коли за старим партизаном зачинилися двері, я підсунув до себе товстелезну папку і голосно гукнув:

— Таргани, виходьте! Дідо вже пішов.

Але вони чомусь мені не повірили. Зате я вже через кілька хвилин переконався, що робити козу партійній номенклатурі небезпечно для здоров'я. Бо першу дублянку вульгарно вкрали. Хоча ні — не вульгарно, а за старою, вже призабутою схемою, розробленою в незапам'ятні часи театральними злодіями. Була така порода, вони спеціалізувалися на крадіжці… ні, не хутряних виробів, а всього лише гардеробних номерків. Потім їх спільниці в антракті забирали чужу шубу і спокійнісінько зникали. Прийом відомий, описаний в радянських детективах. Та на щастя для кримінального розшуку, театральний Київ — то не Москва чи Ленінград. Вогнищ культури — всього нічого: Оперний, російська драма, театр Франка і оперетка. Плюс філармонія. І — знову ж таки, київська особливість — гардеробницями працюють такі ветерани Мельпомени, що всіх відвідувачів не те що в обличчя, на ім'я-по батькові знають. І їхній одяг теж, до останнього ґудзика. Тому перша ж спроба якоїсь недофарбованої лахудри одержати канадську дублянку під номерок, вкрадений у народної артистки республіки, закінчилася для злодюжки дуже кепсько.

Від автора: Сучасному молодому читачеві важко навіть уявити собі класичну ситуацію радянського покупця, коли магазини були заповнені товаром, але що-небудь порядне і потрібне щастило дістати або у спекулянтів, або з-під прилавку (знову ж таки, з переплатою). Бо радянська легка промисловість працювала не для споживача, а для плану. А план можна було виконати за допомогою того ж самого дефіциту, який скромно іменувався «товаром підвищеного попиту». У ті роки в Полтавській області в глухому районі місцева торгівля раптом видала аж тисячу процентів плану. «Стахановцям» вручили прапор, хтось навіть одержав орден, а потім з'ясувалося: через чиюсь описку в центрі до району замість двох машин горілки привезли аж два вагони оковитої. Народ і це подужав!

А щодо виробів зі шкіри та хутра, то вони в Радянському Союзі вважалися супердефіцитом і розподілялися виключно серед найвищої номенклатури та їх родичів. Пригадую, якось втрапив я по рознарядці імітувати згорьовану громадськість на похоронах одного з українських радянських керівників. Була така народна забава — піввідгула за похорони, повний відгул за першотравневу демонстрацію. Так от, покійника виклали у Жовтневому палаці культури, де він за життя не був, здається, жодного разу. Та головне не це, а добрий батальйон близьких і рідних небіжчика. Вони сиділи навколо труни, вбрані, наче близнюки, в однакові французькі шкіряні реглани. І притискали до грудей шапки з пижика. А жіночки були ще й в італійських дефіцитних чоботях на товстій світлій підошві «манна каша». І весь оцей дефіцит лише підкреслював одну-єдину думку, виразно прописану у кожного на лобі: «Що ж ми тепер будемо носити?».

Олекса Сирота:

Назавтра Старий заловив мене на недозволеному. Я стояв посеред свого кабінету і тренувався швидко вихоплювати з-під пахви пістолет і прицілюватися в уявного бандюгу. Загалом, такі вправи у нашій Управі не лише не заборонялися, а й заохочувалися. За однією маленькою різницею. Я підвищував свою професійну майстерність, прицілюючись не у стандартну мішень, а в портрет Леоніда Ілліча Брежнєва, зодягненого у маршальський мундир. Свого часу цю «парсуну» роботи якогось народного художника з вірменським прізвищем приніс і особисто причепив мені на стіну придуркуватий замполіт зі словами: «Хай вам буде соромно перед партією, товаришу Сирота!».

Так от, вихопив я черговий раз пістолет (магазин з патронами, звичайно, лежав у сейфі), стрімко обома руками зафіксував його на лінії «око-ствол-ціль» і вже збирався клацнути бойком всуху, коли за спиною рипнули двері. Я механічно, не опускаючи зброю, як вовк, усім корпусом — обернувся на звук. Двері миттю і з гуркотом зачинилися, потім тихенько прочинилися на кілька сантиметрів і в щілину встромився чийсь потужний кулак. За мить добірний партизанський мат із того боку уточнив, хто він. І хто я.

Коли Старий наважився увійти, пістолет уже спочивав у кобурі, а я сидів за столом і незворушно, з олівцем у руках читав свіжий номер журналу «Радянський міліціонер». Мій безпосередній начальник оглянув інтер'єр кабінету так, наче бачив його вперше в житті, потім відхилив полу мого піджака, тицьнув пальцем у порожній отвір у рукоятці пістолета аби переконатися, що він справді розряджений і зітхнув так гірко, аж зашелестіли сторінки журналу.

— Слухай, ти, жертва важкого повоєнного дитинства. Знову клацав? Макаренка на тебе немає. Як уже руки сверблять, купи у «Дитячому світі» пугача, ящик пістонів і бабахай собі, доки не очманієш. Але вдома. І на кухні, а ще краще — у нужнику. Бо доклацаєшся. Знав я одного такого, на тебе схожого, — після війни. Так він доклацався. Прострелив собі галіфе, а своїй коханці — дупу.

— Це часом не наш замполіт був?

— Ні, наше ляпало тоді ще з бузинової цвиркалки у себе в селі курчат обливало. А то мій одноліток був. Але все одно — дурень.

Я нагострив вуха і попросив:

— Товаришу підполковник, у деталях, будь ласка.

— Іншим разом, салага. Підрости. Бо якщо у деталях, то ти стільки не вип'єш.

Від автора: Старий і справді розповів згодом Олексі цю абсолютно неймовірну і водночас стовідсотково правдиву історію нещасливого флірту повоєнного капітана міліції з генеральською дружиною. Олекса, у свою чергу, довго дражнив мене обіцянкою якось переповісти, але витрусити подробиці мені вдалося лише після привезеної мною з відрядження пляшки «ризького бальзаму». Знаєте — воно того вартувало.

Олекса Сирота:

Старий пройшов до вікна, відчинив кватирку і забрав у мене журнал:

— А до речі, Робін Гуде, як там справи з дублянками?

— Справи? Вивчаю.

— Ну-ну! Поспішай, бо погода підпирає. З понеділка обіцяли заморозки на грунті, а наприкінці тижня і морозець у повітрі. Саме час пофраєритися у хутряному імпорті перед іншими жлобихами. А відтак — і сірі вовчики повиповзають (тьху-тьху-тьху, аби не наврочити!). Працюй.

Перед тим, як вийти, Старий влучним щиглем спровадив недопалок у відчинену кватирку. Я, до речі, кілька разів намагався зробити те ж саме — не вийшло. Двічі пропалив штору, а від третього — рикошетом у куток — зайнялася корзина зі сміттям.

Знав би де впасти — соломки підстелив би. Аби наше «тьху-тьху» допомагало, плювалися б ми всім розшуком з ранку до вечора. Першу модницю пограбували ще до заморозків на грунті. Як завжди, інформацію в Управі одержали із запізненням. Знову підклали свиню пінкертони з райвідділу. Подали у зведенні цю історію як факт «насильницького викрадення сумки господарської з харчовими продуктами та деяких особистих речей у громадянки Н.».

Пояснюю для особливо нетямущих: кожен факт пограбування негайно подавався на саму гору, на Богомольця, у зведення міністру. І відповідно, з гори всім врізали. А «насильницьке викрадення» — це з одного боку наче й те саме, а з іншого боку — не те. Скажімо, заґавилася тьотя — і у неї сумку з рук висмикнули. А щодо особистих речей, то без суттєвого уточнення: «здерли дублянку вартістю тисячу крб.» усе це виглядало зовсім безневинно. Ну подумаєш — може, ті особисті речі у вигляді пари колготок лежали у сумці з трьомастами грамами вареної ковбаси. Такий епізод взагалі уваги не вартий, тому подається лише в міську Управу — і то в загальному зведенні, під грифом «для ознайомлення».

До того ж, діялося це на Оболоні, котра, як відомо, являла собою суцільний Вавілон після падіння горезвісної вежі: ні тобі магазинів, ні тобі світла на вулицях, ні тобі порядку, ні тобі транспорту нормального. Одне щастя — нові квартири, щоправда, без гарячої води, з гнилою столяркою, перекошеними вікнами, дверима, що вилітають від могутнього чхання в коридорі, — але все те дрібниці. Бо головне — квартира, на яку радянська людина чекає в середньому двадцять років.

І ще одна, суто міліцейська особливість таких от районів. Вони забезпечують для всього міста основну статистику по квартирним крадіжкам. І це природно. Доки сусіди один з одним познайомляться, доки замки і двері поміняють, злодюги пошарудять. Але начальство наше всієї цієї об'єктивності не сприймало і довбало з однаковою енергією що печерських ментів, що оболонських. Тому філологічні тонкощі наших колег ми розшифрували лише після третього епізоду. Та й то — через те, що третя потерпіла прорвалася до нашого Генерала і влаштувала йому бучу. Чергового на вході перевели постовим на ту ж таки Оболонь, але громадянку довелося прийняти, вислухати, а потім вхопитися за голову. Бо насправді, виявляється, не якісь там «ближче не встановлені одинаки чоловічої статі без особливих прикмет» вихоплювали у роззяв господарські сумки. Жінок стовідсотково грабувала організована злочинна група і то в спосіб, досі Київському кримінальному розшуку не відомий.

Надвечір, коли вже хороший присмерк і горять ліхтарі, жінці у дублянці перепиняли дорогу двоє молодиків. Жертва ще не встигала зорієнтуватися, Як хтось ззаду затискував їй рота і носа шматком матерії, просякнутої ефіром. Бідолаха вирубалася не стільки від наркозу, скільки з переляку, і її без усякого опору звільняли від хутродефіциту і принагідно (але не обов'язково) прихоплювали сумку з документами, грішми, продуктами. Як ви розумієте, у дублянках шпацирували не змащувальниці буксів зі станції «Київ-Товарна», а значить — гаманці були пухкенькі. Грабіжники з чималим уловом зникали так само несподівано, як і з'являлися.

Наш Генерал уважно вислухав потерпілу, вибачився перед нею і навіть, на загальне здивування, відправив її додому своєю службовою «Волгою». Потім викликав оболонських задрипанців і відвів душу. Кажуть, роздовбон був такий, що генеральський кобель-вівчар, надресирований не боятись ані ножа, ані ствола, перелякано заповз за шафу і довго відмовлявся звідти вилазити. Охоче вірю. Бо після того, як винуватців реанімували, вмили і відпустили перепісяти, їх спровадили до мене.

Тоді я ще не бив лежачих. А тому був, можна сказати, навіть лагідним. Я посадив усіх трьох попід єдиною незайнятою стінкою, яку прикрашав уже згадуваний портрет Л. І. Брежнєва, і навіть трошки розрадив:

— Я розумію, колеги, що в усіх вас було нелегке дитинство, нестача вітамінів, складні житлові умови, неповні сім'ї…

Колеги дружно засопіли у шість дірок.

— …Крім того, ви не хотіли пити риб'ячий жир, а це згубно вплинуло на ваші «ай-кью». По-нашому — коефіцієнт інтелекту. Що, не зрозуміли? На ваші дурні довбешки вплинуло, цапидла ви кастровані.

— Ну, ви, товаришу старший інспектор, нас розумними словами не діставайте. Ви самі спробуйте, як воно — з одного боку зменшити рівень злочинності, а з другого — збільшити її розкриття. Це ж ні на яку голову не налізе, навіть на цю, котра, як ви сказали, цапову. Якщо її зменшувати, то як же вона збільшиться?!

— Нещастячка ж ви мої районні. Вам у шкільні роки ніколи не загадували таку загадку: «Чим більше з неї береш, тим більшою вона стає»?

Нещастячка навіть сопіти перестали — ступор був повний.

— Так, з вами все ясно. Це, щоб ви знали, яма. Колеги щиро здивувалися, а найсміливіший навіть визнав:

— Ти диви! А воно ж таки так… хто б міг подумати!

— А думати треба. Було б чим. Гар'азд, забезпечте мені краще явку всіх потерпілих.

— А як їхати не захочуть?

— Ну, тоді вам один вихід — паняй до ями.

Всі троє рушили до дверей, а останній на ходу щось шепотів і крутив туди-сюди пальцями. Видно, до нього загадка про яму так і не дійшла.

Скажу чесно — я люблю порпатися у слідчих справах, сидячи за столом. Кидатися, як хлопчик, на місце злочину, не дослухавши, що, де і коли — то не для мене. То для дуже красивих фільмів про радянську міліцію. Що там робити — на місці злочину, коли після самого злочину пройшло кілька днів і всі ймовірні сліди давно вже затоптані, заїжджені, засмічені… і взагалі, все, виявляється не так, не тоді і не на цьому місці.

Розмова з першими двома потерпілими виявилася короткою і стандартною, як під копірку:

— Що у вас відібрали?

— Дублянку і сумку.

— Що було в сумці?

— Документи і гаманець з грішми.

— Скільки грошей?

— Не пам'ятаю. Я, знаєте, дуже злякалася.

— Де ви придбали дублянку?

— У комісійному.

— Чек зберегли?

— Ні, бо не думала, що таке вийде.

— У скільки ви оцінюєте завдану вам шкоду?

— Не знаю. Я злякалася. Я й досі ще не заспокоїлася. Це, напевне, через той наркоз.

— Скільки було нападників?

— Не пам'ятаю. Здається, двоє.

— А той, що ззаду підійшов?

— Ой, тоді троє. Не пам'ятаю… може, вже досить? Я себе погано почуваю… після отого наркозу.

— Розпишіться отут, отут і отут.

Ні в яких комісійних, звичайно, вони нічого не купували. Але кому охота засвітитися співучасником спекулятивної оборудки? А раптом, замість повернути вкрадене, саму під статтю підведуть? У нашій могутній великій державі все можливо.

Скажу по совісті, я покладав надії лише на третю потерпілу. По-перше, її дублянка була пошита з вітчизняної буковинської кози, котра, напевне, так забуцала своїх хазяїв, що вони здерли з неї шкіру і пустили на дефіцит. По-друге, потерпіла була художницею, тому я сподівався, що вона професійно запам'ятала обличчя нападників. Може, ще й намалює по пам'яті — таке бувало. Нарешті, саме ця жінка вчинила ґвалт в кабінеті у Генерала.

Художниця міцно і всерйоз зупинилася десь на межі тридцяти п'яти років і намірялася дожити саме в цій віковій категорії до старості. Треба сказати, це у неї непогано виходило. І лише інша спостережлива жінка чи такий зануда в штанах, як я, зуміли б додивитися, що надмір фарби під очима дами — то не мода така, а старанне маскування зрадливих зморщок.

— Сподіваюсь, шановна, ви все добре пам'ятаєте.

— Нічого я не пам'ятаю.

— Як?!

— По-перше, мене перестріли в прохідняку, де була дуже яскрава лампочка. Вони вийшли так, що добре бачили мене, а я розрізнила самі лише силуети. А по-друге, ота гидота — ну, котрою вони змочили ганчірку — вона мені не по памороках, а по очах вдарила одразу. Сльози полилися, як від нарізаної цибулі. І потім, все це було блискавично. Не встигла прийти до тями — їх уже нема. І дублянки, і сумки… стою, сльози течуть, колготки мокрі, в туфлях хлюпає. Суцільний тобі Рєпін, картина «Не ждали».

— Ви що, ненароком в калюжу вступили?

На моє щастя, в кабінеті на цей момент не було трьох оболонських нещастячок. Вони б мали повну моральну сатисфакцію від того, що одержав я.

— Калюжу? Вступила? Ні, я її зробила, як тільки збагнула, що мене грабують. А чого це ви почервоніли? Можна подумати, що з вами в дитинстві такого не траплялося.

Вона навіть зірвалася на рівні:

— Ви ж не уявляєте, у що мені ця дублянка обійшлась! Я через неї з половиною нашої секції горщики побила.

— Якої секції? Ви ж художниця, а не спортсменка.

— Так ото ж, художниця. Член Спілки художників УРСР. Там у заяві написано! А наша Спілка ділиться на секції: графіки, скульптури, живопису…

— А щодо горщиків — так чого це ви?

— Як чого? Ви хіба не знаєте? Ми ж не міліція, нам двічі на місяць зарплату ніхто не платить. Що заробив, те маєш. Не заробив — нічого не маєш.

А замовлення на базарі не купиш. Його через правління Спілки розподіляють, а потім через керівництво секції.

До мене почала доходити вся ота мистецька арифметика. Потерпіла, напевне, одержала непогане замовлення, бо її дублянка, хоч і вітчизняна, але мінімум на півтисячі карбованців тягла.

— То, звичайно, прикро, що у вас конфлікт з половиною секції. Проте, сподіваюсь, друга половина — нормальні люди?

— Про що ви говорите? З вашими «нормальними» я погавкалася, ще коли вступала у Спілку. Зняли, бачите, ґвалт, що я для протекції з усім правлінням переспала. А я їм у відповідь: брехня! По-перше, не з усім правлінням, бо з Тетяною Яблонською і Надею Кальченко я не спала. У нас трьох, хвалити Бога, нормальна сексуальна орієнтація, не те що у декого з присутніх. А по-друге, як може комусь і колись давала, то виключно у студентські роки. І тільки в силу гострої виробничої необхідності. Бо у мене, знову ж таки, на відміну від декого з присутніх, тато з мамою не заслужені діячі мистецтв і навіть не кандидати мистецтвознавства. Тому моє дитинство пройшло на хуторі Причепівка поміж кропиви, будяків і кози з козенятами. Відтак — підробляла натурницею, доки вчилася. У наших видатних, визначних і відомих. Прізвищ називати не буду, ви їх і так добре знаєте. А якщо з ким щось і було, так культурно і естетично. І в майстерні, а не в Піонерському парку на лавці, як у декого з присутніх.

Абзац! Я роззявив рота і застиг, як армійський старшина, котрий під час виконання державного гімну випадково помітив, що у нього розстібнута ширінка.

Від автора: Перепрошую, але мені знову доведеться втрутитись, аби пояснити молодим і нагадати старим, чому мого друга Олексу Сироту заклинило від загалом безневинних — з нинішньої точки зору — відвертостей моторної художниці.

Річ у тім, і я вже про це згадував, що сексу в Радянському Союзі не існувало категорично. Любити належало: комуністичну партію, радянську державу і свою роботу. Пригадується, Тарас Іванович Франко, син великого Каменяра, десь у ці часи приніс до видавництва свої переклади класичної любовної лірики античних авторів. Рукопис не прийняли, мовляв, це не актуально. Старий латиніст лише знизав плечима: «Якщо любов — це не актуяльно, то звідки візьмуться діти, котрі мають жити при комунізмі?».

Жарти жартами, але найвище партійне керівництво особисто контролювало суворе дотримання в суспільстві найтупішого середньовічного святенництва. Розпорядженням Ве-Ве Щербицького було закрито чи не єдиний в Україні сексологічний кабінет у Жовтневій лікарні Києва і заборонені безневинні лекції про психологію та етику сімейного життя. До речі, сьогодні один дуже відомий український правозахисник-психіатр дуже любить ганити на всіх перехрестях радянську «каральну психіатрію». Проте, чомусь замовчує цікаву подробицю тих часів, а саме: лікарі-психіатри повідомляли міліції анкетні дані на всіх людей, які зверталися до них по допомогу у вирішенні проблем інтимного життя. А міліція, у свою чергу, брала цих людей на облік, як потенційно небезпечних сексуальних злочинців.

І водночас, у номенклатурних квартирах та кабінетах мало не на виду лежали і респектабельний «Плейбой», і грайливий «Пентхауз», і відверте порно з Данії. А зо два роки тому одна з київських газет надрукувала інтерв'ю з дружиною колишнього референта самого Щербицького. От вона й розповіла, як у самій цитаделі комуністичної моралі — в будинку ЦК компартії України — деякі дами ще задовго до народження Моніки Левінські виробляли під столами партійних босів таке, що й Клінтон би густо почервонів.

Так розважалися «партайгеноссе». А проста радянська людина могла прожити зі своєю законною дружиною до старості, сплодити з нею купу дітей і так і не побачити її бодай один раз повністю оголеною. Отакі були часи. Така була «любва».

Олекса Сирота:

Я нарешті виборсався з потоку відвертостей мистецької дами і наважився її перебити:

— То все дуже цікаво, але я сподівався на вашу професійну пам'ять. Ви ж художниця.

— На жаль! По-перше, я дуже злякалася. Бо подумала, що мене хочуть зґвалтувати. Тому швиденько напудила в колготки — кажуть, це діє на оцих, як ви сказали, нападників. Потім ота гидота з ганчір'я по очах вдарила. І нарешті, я художниця, але не портретистка. Я пейзажі малюю: усякі там деревця, квіточки, кущики… а з усієї фауни хіба що пару горобців на гіллячці. То на що я можу сподіватися стосовно дублянки?

— Якщо її понесуть на речовий ринок, він же — барахолка, то шанси є. Спасибі за ваше фото у дублянці, це оперативникам допоможе. Якщо навіть із рук пішла, то може на вулиці впізнають. До речі, ви не вказали особливих прикмет на одязі — типу плямочок, латочок…

— Не встигла надбати. Я її взагалі лише кілька разів надягла. Я в ній того вечора в гості йшла, особисте життя влаштовувати. Думала — доб'ю кандидата з порогу.

— І як?

— Не розумію я вас, чоловіків. Я увірвалася до нього, страшніша від Попелюшки після опівночі. Марафет розмазаний від вуха до вуха, туш із вій потекла аж до пупа. Ніс у губній помаді, мокрюща, в туфлях хлюпає… Не встигла з ванни вийти, а він упав на коліна і одразу попросив моєї руки.

— Ну бачите, нема нічого такого поганого, з якого не можна було б вийти на добре.

Від цієї розмови я, звичайно, збагатився цілою купою пікантних подробиць з життя професійних майстрів соціалістичного реалізму, проте на шляху розслідування кримінальної справи не просунувся ані на міліметр. Тільки тепер я зрозумів витончену помсту мого керівництва за моє ляпання язиком, де не треба. На мене навісили не просто «висяк», а «висяк із перспективою». Адже відтепер усі дублянки — не тільки здерті в темному провулку, а й вкрадені у гардеробі театру, забуті «по п'яні» у випадкових знайомих, «позичені» дітками-акселератами чи перепаскуджені в хімчистці — чіплятимуть на мене, але це мене не зігріє. Бо доки я знайду бодай одну з трьох поки що зафіксованих пропаж — з самого сім шкур здеруть. Ме-е-е!!!

Офірний цапику на ім'я Олекса Сирота, покажуть тобі смаженого вовка.

Зайшов Старий, але не розрадив, а додав:

— Сирота, слухай: ти експертизу отої гидоти, якою дамочкам наркоз робили, замовив?

— А що експертизити? Навіть ганчірку вони з собою забирають.

— А по запаху?

— По запаху у нас тільки досвідчені автоінспектори визначають, що водій випив: горілку, коньяк чи «самжене». Кажуть, є серед них професіонали, котрі портвейн «Три сімки» від портвейну ж, але «Таврійського», відрізняють. Та то брехня.

— Жіночки казали, щось «вроді ефіру»?

— «Вроді». Я вже консультувався. В тому ж роді, але не ефір, бо щоб ним приспати, треба кільканадцять хвилин клієнтку тримати. А всі показують: вирубало блискавично. І взагалі, щодо наркозу як знаряддя злочину, хороша історія є. Поета Михайла Свєтлова знаєте?

— Це той, що «Каховку» написав?

— І ще дещо хороше. Так от, його наприкінці п'ятидесятих обрали народним засідателем. І перша ж справа, на яку він втрапив, був процес про зґвалтування. Медсестра подала на молодого лікаря, що він її, начебто, під наркозом збезчестив. Ну, дурня собача. Тут шантаж був стовідсотковий — і то не з боку лікаря. Але саме вийшов указ щодо посилення відповідальності за зґвалтування, пам'ятаєте?

— Ще б пак! Теж хрущовський послід. Ввели смертну кару за групове і за неповнолітніх. От ґвалтівники і почали вбивати — аби уникнути «вишки». У нас же завжди так: як щось роблять, то півтора людського. Розстріл ввели, а те, що судова справа за цими статтями порушується виключно за заявою потерпілої — залишили.

А тут логіка проста, не треба навіть в школі вчитися. Немає в живих зґвалтованої — немає заяви. Немає заяви — немає суду, а відтак і «вишки». А якщо лягавим пощастить, і вони такого ґвалтівника, а заразом і вбивцю, відловлять, то все одно оформлюють йому вбивство зовсім по іншій статті. Тій, що «без обтяжуючих обставин», а це вже не «вишка», а зовсім інший розклад — зі світлою перспективою перекантуватися на «зоні» і навіть втрапити під УДЗ, себто, умовно-дострокове звільнення. Так, стоп, щось мене знову на сумне потягло. Дорозказуй анекдот.

— Ну, що там розказувати? Прокурора накрутили влаштувати показовий процес у світлі виконання указу. Свєтлов це просік і питає у «потерпілої»: уточніть, будь ласка, баришня, під яким саме наркозом вас ґвалтували: загальним чи місцевим? Першим зареготав підсудний, останнім — прокурор.

Старий теж із задоволенням посміявся, а потім сказонув таке, що мені аж недобре стало:

— Сирота, а зараз тричі плюнь і розітри. Бо наврочиш зі своїми жартиками. Хочеш аби тобі завтра крім «гоп-стопу» ще й групове зґвалтування на блюдечку піднесли? Розстрільну статтю? Тоді вже тебе точно матимуть усі, кому не ліньки, ляпало.

Треба віддати Старому належне. Його мозок працював у правильному напрямку. Бо в історії зі Свєтловим-засідателем для мене ключовим словом було «наркоз». А для Старого — «зґвалтування».

Народні прикмети не допомогли. Четверту жертву невідомих любителів імпортних кожушків не тільки пограбували, а й таки зґвалтували. Справа набрала для мене вже зовсім загрозливих обертів. Керівництво зробило правильний висновок, що безкарність перших епізодів плюс бездіяльність одного старшого інспектора міського карного розшуку додала злочинцям нахабства. А може, у них цього разу було достатньо часу? Дивно, що все це діялося не в таку вже пізню пору у дворі на досить таки освітленому дитячому майданчику. Але жодна радянська… одне слово — людина — не викликала міліцію, доки потерпіла сама не прийшла до тями від холоду і доповзла до найближчого телефону-автомату.

Цього разу я вже не грався в Шерлока Холмса і доктора Ватсона. Тобто, не конструював версії, сидячи за письмовим столом. Натхненний величними перспективами вилетіти з органів і з партії, я навіть не помчав, а полетів у райвідділ.

Що-що, а «спихотехніка» в нашій організації на висоті. Мене чекала готова папка з пронумерованими, прошнурованими і скріпленими печатками документами. Я вже збирався подякувати молодшим братам по розуму і вибратися на місце злочину, коли в моїй підсвідомості телебенькнув маленький сигнальчик тривоги:

— А де постанова про порушення справи по сто сімнадцятій статті, пункт «б»? Чому не бачу?

Найдурнішим виявився найстарший за званням:

— Так чого ж порушувать, коли нічого не було?

— Як нічого? То може, й дублянку в неї не грабанули?

— Ні, по дублянці, на жаль, було. Тут ми все оформили. І порушення, і передачу вам. А сто сімнадцятої не було.

— Так, голубчики… цікава ситуація. І на якій підставі відмовили?

— Ну, теє… там же насильства не було. Бо вона опору не чинила.

Господи, як все просто! Головне ж не людина, а статистика. Це ще дивно, як вони не умовили потерпілу забрати ще й заяву про пограбування. Або в крайньому випадку не перевели все це в дрібне хуліганство.

— Майоре, а скажи-но мені, тільки чесно: у вашій районній лягавці є звичка дочитувати до кінця статті Кримінального Кодексу УРСР?

— Це ви про що, товаришу капітан?

Ага, думаю, це роз'їдене гризло хоче розмову на офіційні рейки поставити? Так на ж тобі!

— Злочин, про який йдеться у сто сімнадцятій статті, кваліфікується як? Цитую для особливо пришелепуватих: «Здійснений із застосуванням насильства, погроз чи з використанням безпомічного стану потерпілої». Крапка. Закрити лапки. Повторюю: використання безпомічного стану потерпілої мало місце.

Якби вони зі мною погодилися чи бодай промовчали, то все обійшлося б тихо-мирно. Ну, подзвонив би потім майор замполіту, поскаржився, що капітан Сирота знову чхати хотів на службову субординацію. Але ж ні…

— Як це — безпомічна? Вона що — мала дитина?

Отут мене і прорвало. Як у старому індійському кіно. Я вихопив пістолет і з криком: «Всім стояти, бо вб'ю!» пальнув у запилену кришталеву вазу, нагороду за краще озеленення території райвідділу. «Стєчкін» — то не «макаров». У тісному кабінеті постріл прозвучав, як гарматний. Колеги рефлекторно підняли руки догори і застигли.

— Усім зняти штани! — скомандував я, не опускаючи зброю. І лише після того, як зблідлий майор першим рефлекторно сягнув руками до паска, я заховав пістолет і голосно розреготався:

— А головне, товариші лягаві, без будь-якого опору! Отже — ніякого насильства.

Майор витрусив кришталеві друзки з чуприни і простогнав:

— Сирота, а в хрюльник?

— Молодшого по званню? Фе, майор!

— А скаргу за перевищення?

— А рапорт по команді за приховання особливо небезпечного злочину?… Добре, облишмо теорію і бігом до пісочника.

Звичайно, сподівання, що до наших рук втрапить який-небудь непомічений при першому огляді речовий доказ, у мене були. Одна з найгучніших в історії радянської міліції справ по аналогічному випадку, та ще й з убивством потерпілої, була розкрита за кільканадцять хвилин. Річ у тім, що один з нападників випадково загубив там-таки власне службове посвідчення. Та ще й «прикрасив» його зразком… ну, скажімо, власного генетичного матеріалу. Роззяву схопили в той момент, коли він сидів у відділі кадрів і писав пояснення про начебто вкрадений документ.

Двір був, як двір. Дитячий майданчик теж нічим особливим не відрізнявся. Пісочник правив водночас за туалет для навколишніх собак і кицьок. А «грибочок» виконував також роль літнього, весняного, осіннього і зимового розпивочного пункту під народною назвою «Три богатирі». Обшарпана будочка, що за проектом мала вдавати хатинку на курячих ніжках, насправді трансформувалася в центр ліквідації сексуального невігластва неповнолітніх: на стінах відповідні написи і малюночки, по кутках — використані презервативи і чиїсь забуті трусики. Все, як у людей.

На жаль, і ми нічого не знайшли. Я поцікавився щодо свідків — місцеві менти скрушно розвели руками.

— Унікальне місце! Бермудський трикутник. Тут можна половину Києва роздягти і переґвалтувати. Ніхто нічого не бачить і не чує. Феномен природи!

Колеги продовжували грати в мовчанку і, як ті засватані дівки, колупати носками взуття землю навколо пісочника. Я повернувся до них спиною і почав розглядати найближчий будинок. І одразу помітив, як у вікні на третьому поверсі над центральним під'їздом хтось різко засмикнув фіранку.

— Товариство, ану обережненько глянули, так, наче й не дивимось… третій поверх, білі фіранки, темні штори. Хто там живе?

— Та один, як це його? Збентежений. Я його двічі з підвіконня жіночої консультації знімав, а третій раз стяг за ноги з дерева під тим же вікном. Ну, він, щоправда, не опирався, тільки трусився дуже.

— Оформляли?

— Начальство сказало, коли тільки дивиться, то це не злочин.

— Чому вас тільки в школі міліції вчать? Коли «тільки дивляться», то це по-науковому вуайєризм. Або по-нашому — стаття сто дев'ятнадцята, задоволення статевої пристрасті у протиприродній спосіб. У крайньому випадку оформлюється як особливо злісне хуліганство. Ну добре, пішли відвідаємо вашого… збентеженого.

— А ордер? — поцікавився молоденький дільничний, у якого ще погони не обтерлись.

— Хрінордер! А занедбання профілактики особливо небезпечних злочинів на додачу до спроби їх приховування?

У двері квартири на третьому поверсі я став гатити кулаками і ногами так, що решта дверей під'їзду порозчинялися вмить.

— Хто там? — спитали нарешті виразно переляканим голосом.

Я загорлав так, що було чути і на вулиці:

— Міліція! Відділ боротьби зі статевими злочинами.

Під'їзд синхронно зойкнув і бахнув усіма дверима. Заклацали англійські замки, заскреготіли ключі, задеренчали ланцюжки, почулися вигуки: «Маню, забери дітей на кухню!» Ну що ж, широку популярність серед дворової громадськості я цьому збентеженому, здається, забезпечив.

Ще не встиг підозрюваний у причетності до сто дев'ятнадцятої статті відчинити двері, як наш ударний загін увірвався до квартири, змітаючи по дорозі меблі і самого хазяїна. Я перехопив його за петельки на льоту виключно для того, щоб одразу всадити в шафу через зачинені двері. Вступна частина до розмови завершилася. Я відшукав серед перекинутих меблів табуретку, підняв, поставив, сів і з цікавістю став спостерігати, як неголена миршавість, від якої на кілометр смерділо страхом і полуничним милом, намагається виборсатися з уламків дверцят. Потім почав підводити підсумки:

— Дільничний інспектор стовідсотково правий. Такий писок у вікні гінекології побачити — у мужиків передчасні пологи стануться, не те, що в жінок. П'ять років як мінімум він собі вже заробив. Що тут у нас іще? Фотоапарат на поличці і збільшувач на шафі?

— То я на похоронах підробляю, — нарешті озвався хазяїн квартири.

— Розумно й мудро, — погодився я. — Бо коли тебе прикопають, ти цього не побачиш. А так хоч знатимеш тонкощі радянських обрядів. А взагалі, фотоаматоре, щоб знав: ми вже колись одного, такого, як ти, трусили. Наводка була на тиражування італійської порнографії, а розкрутили — розбещення неповнолітніх. А це вже не п'ять років на хімії, а десятка в зоні.

— Не розумію ваших натяків.

— Нічого, поспиш біля параші, посьорбаєш баланду дірявою ложкою… що ще? Зуби виб'ють, аби не кусався. Це у блатних обов'язково щодо таких, як ти. От тоді все зрозумієш. Ну що, продовжимо екскурсію?

— Товаришу капітан, гляньте, який бінокль! На кухні під газетою лежав.

— Що там казали древні? Шукайте і здобудете? Отож. Кому — сенс життя, а кому — кримінальну справу… А ну, колися! Дивився у бінокль, як баришню на пісочнику мордували? Кажи! Через оце вікно чи через кухонне?

— Ні, з цього тільки ноги видно було. То я з кухонного…

— Телефон маєш?

— Маю…

— Чого не подзвонив до міліції?

— Зайнято було.

— Руки у тебе були зайняті, а не нуль-два! В одній бінокль, а в другій… перископ. Чого мовчиш, рукодільнику? Скільки їх було?

— У нас блокіратор із сусідом.

— Я тобі зараз цей блокіратор знаєш куди встромлю? Ти куди дивився? Хоча, про що я? «Тільки ноги було видно…»

— Троє їх було, — нарешті розрядився переляканий збоченець. — Але, я думав, що вони по согласію, бо її ніхто не тримав.

Я аж руками сплеснув.

— Яка обізнаність! Виходить, ти бачив і як «не по согласію» виглядає? І теж, либонь, слину пускав замість міліцію викликати? Нормальний хід. Що ще додаси?

— Вони її не на пісочнику, а за будиночком «того». І по-скорому дуже. Я навіть толком роздивитися не встиг. Вже потім кинули на пісочник і розбіглися. Я думав, вона п'яна.

— Обличчя, зріст, у що зодягнені? В шапках, без шапок?

— Темно було…

— І рука дрижала. В котрій бінокль. Ти ще скажи — різкість не міг навести. Ну, шановні колеги, як на мене, то діагноз зрозумілий. У пацієнта класична часткова амнезія. Лікуйте.

— А це як, товаришу капітан? Ота амнезія — це куди?

— В голову! Часткова втрата пам'яті. В світовій медицині описані випадки, коли хворий пригадував усе до подробиць після добрячого удару в голову. Принагідно оформлюйте справу.

— По якій статті? По отій, котра за підглядання?

— По двом: за недонесення про злочин і за ненадання допомоги жертві особливо небезпечного правопорушення. Якщо суддя буде жінка — заробить по максимуму.

Загалом — я дарма наїжджав на нещасного збоченця, йому після довгих роздумів припаяли пару років за порнографію. Фотозбільшувач на шафі стояв недаремно. Але той теле-мото-сексо-фото-кіно-радіолюбитель нам підказав першу зачіпку — щодо віку нападників. Щоправда, розшифрував підказку не я, а Старий.

— По-скорому, кажеш? Так от, не тому по-скорому, що поспішали, а тому, що шмаркачі. Пацанва. Спермотоксикоз припер. Дорослі насильники свої жертви на горища або в підвали затягають. А ці — на дитячий майданчик поперлись. Хоча я ловив колись майстрів, які встигали все це в ліфті проробити. Такі собі любителі ризику. Щоправда, ліфт клинили між поверхами. Тож, Сирота, будемо шукати сексуально збентежених неповнолітніх. Поставлю свою медаль партизана Вітчизняної війни, що це петеушники.

— Спасибі, товаришу підполковник, порадували.

— Не відчуваю ентузіазму в голосі.

— Який в… ентузіазм! Ви що, не знаєте, чиї це улюбленці?

— Хто? Петеушники?

— Еге ж! Самого Ве-Ве. Вони у нього на другому місці після футболістів. Це ж він порозводив петеу в Києві, як того гною в селі Великі Коровинці. Навіть держкомітет спеціальний під них створив.

Від автора: Думаю, тут доречно буде навести цитату з захищеної у ті роки докторської дисертації «Радянський спосіб життя і розвиток театрального мистецтва».

«Поза впливом театру, як бачимо, залишається частина молоді із професійно-технічних училищ». Нічого собі — частина! В Оперному театрі ніколи не бували 99,6 % петеушників, у драмтеатрах — 99,5 %, на концерти естрадних колективів вчащали лише 10 % цього контингенту. Але продовжу цитувати дисертанта:

«Естетичне виховання майбутніх робітників як справа великої державної ваги, що передбачає розвиток ідейно-політичних переконань, етичних норм, світоглядних принципів, громадянської зрілості молоді, має бути піднесене на більш високий рівень».

Уф! Подужали?

Ця дисертація була успішно захищена на кафедрі філософії одного зі столичних вузів. А ось дані з іншої дисертації, яка захищалася за зачиненими дверима в Академії МВС СРСР. Навіть згідно з офіційною, явно заниженою, статистикою щонайменше 25 % учнів українських ПТУ мали судимість. І це в 15–16 років! Стояли на обліку в міліції від 50 до 75 % контингенту, залежно від профілю училища. І останнє. Учні ПТУ складали десь 20 % юнаків і дівчат цієї вікової категорії. Але саме вони за час навчання здійснювали левову частку особливо небезпечних злочинів серед усіх неповнолітніх України. Вибачте, що замучив вас сухою статистикою, але це щоби краще розумілася абсурдність ситуації. В той час, як дипломований філософ Олекса Сирота мусив виловлювати неповнолітніх злочинців, інший дипломований філософ зі свого кабінету вчив його, що вся справа, виявляється, у низькій відвідуваності цими правопорушниками театру опери і балету.

Олекса Сирота:

Реакція Старого була досить образна:

— От уже справді немає ради на панські забаганки.

— Так ото ж, товаришу підполковник. Як ви розумієте, кожен, хто має нехороші наміри щодо майбутньої гвардії робочого класу, автоматично зараховується до підозрілих елементів, що за ними плаче відома вам сусідня Контора. І взагалі, не так страшні пани, як ті підпанки. Ве-Ве десь щось сказонув, а його підлабузники кинулися відкривати петеу на кожному перехресті. Он школу, де я вчився, не ремонтували з одна тисяча дев'ятсот тридцять шостого року, тобто, з моменту побудови. А петеушникам такі палаци поназводили — що твоя «Україна». А може, й кращі. Бо один перед одним вихваляються, який у нього паркет, яка у нього їдальня, які меблі в аудиторіях… Рай, та й годі. А повз той рай увечері без ручного кулемета краще не проходити.

— Не перебільшуєш, Сирота?

— Ні, навпаки, налаштований на повну і остаточну перемогу людського розуму над чиновницьким мракобіссям.

— Сирота, мені спокійніше, коли ти матом лаєшся, аніж отакі конструкції вибудовуєш. Але нема ради — треба походити, понишпорити. Оперативна агентура у нас в училищах є?

— Уявіть собі — немає. Вік не той. Вони ще не зрозуміли старої блатної мудрості: «хто не стукає, той перестукується». І зони вони не бояться. По-перше, кожний четвертий там уже був — в «малолєтці», а по-друге, для них строк одержати, що нам з вами орден. Вовченята!

Старий мені не заперечував. І це було кепським знаком для мене. Проте, я мав або придумати щось неймовірне, або діяти згідно з міліцейськими стандартами. Обходити училища, розмовляти з вихователями, викладачами, керівництвом, наражатися на неприязнь, підозрілість, а то й відверте неприйняття. А тим часом спермотоксикоз у групи неповнолітніх грабіжників прогресуватиме. І дуже швидко вулиці на Оболоні, поки що порівняно спокійні, перетворяться на такий кошмар, хоч вводь туди контингент військ Варшавського договору для врятування завоювань соціалізму в одному окремо взятому районі столиці Радянської України місті-герої Києві.

Ні, мене не кинули напризволяще мої суворі начальники. Боюсь, вони й самі не чекали, що ординарний «гоп-стоп» перетвориться на злочин, який жахає всіх і всюди. А головне — і я боявся про це не те що комусь розказати, а зайве подумати — що буде, коли на якусь із жертв наркоз не подіє і вона таки вчинить опір? Від свого друга-психіатра я знав, до чого призводить юнацька гіперсексуальність на тлі безкарності.

Нічого надзвичайного я так і не вигадав. Тому ми робили все, як завжди, у звичний для нас спосіб. Футбол, хвалити Бога, закінчився і більшу частину патрульного полку, замість прикрашати урядову трасу і лякати болільників на Центральному стадіоні, — перекинули на Оболонь. Хлопці не лише прочісували двори і вулиці, а й демонстративно перевіряли документи в усіх підозрілих підлітків і юнаків. Оперативники підняли особові справи тих петеушників, хто притягався за грабіж і насильство, і по можливості причепили їм «хвости». Найскладнішим виявилося вкрутити електролампочки туди, де вони мали бути. І змусити відповідні служби оперативно ремонтувати телефони-автомати, зіпсовані невгамовними юними радіолюбителями. На жаль, недоступною зоною для нас залишалися гуртожитки, в яких і жила переважна більшість тих, хто нас цікавив.

Ну, а я, грішний, взяв ноги в руки і почав обходити всі ці кузні робітничих кадрів. Цю частину мого життя можна сміливо назвати або п'яним детективом, або детективом по п'яні. Всі мої візити складалися за стандартною стереотипною схемою.

— От знаєте, товаришу директор, є сигнали…

— Та ви що! Та ніколи в житті!

— І все ж…

— Ні, ні і ще раз ні! Так, у нас складний контингент. Але й досвідчені педагоги. І вихователі. А потім, знаєте, праця облагороджує.

— І все ж я наполягаю…

— А ми будемо скаржитися…

— А якщо я цих виродків відловлю і вони виявляться ваші — що тоді? Теж будете скаржитися?

— Стривайте, давайте подумаємо. Зараз я покличу завуча, парторга і старшого вихователя.

Через півгодини:

— Товариші, а може — теє?… День важкий був, і товариш з міліції, напевне, ще не обідав…

— Ну, будьмо!

— Пішло, як теща під лід.

— То що скажете, шановні педагоги?

— Якщо чесно, то може бути.

— А хто конкретно?

— Та кожен другий! Бодай би їх мамочки одразу після народження цицьками придавили. Комісар, глянь, сам знаєш, де. Там щось повинно було залишитися. Наливай!..

Десь на четвертий чи на п'ятий день я зрозумів, що великого вибору у мене немає: я втраплю або до Глевахи, у славетний лікувально-трудовий профілакторій для хронічних алкоголіків, або зароблю цироз печінки. На грунті зловживання отим самим…

Треба було рятуватися.

Тим часом посилене патрулювання Оболоні дало свої позитивні результати. Більше там ніхто таємничих нападників не здибав. Бо своє п'яте пограбування і знову зі зґвалтуванням вони здійснили на межі між Мінським і Шевченківським районами — в закручених вуличках Старої Петрівки. За сто метрів від трамвайної зупинки.

Коли в коридорах Управи зі мною почали вітатися, як із важкохворим, я зрозумів, що це вже повний абзац.

То брехня, що всі видатні відкриття і подвиги робляться з великої відваги. Насправді ж переважна більшість благих діянь здійснюються з великого переляку. Особливо у країні, де соціалізм давно вже переміг повністю і ось-ось переможе остаточно. Дозволю собі відволіктися на якусь хвилину. Хто зняв перший фільм жахів? Альфред Хічкок? Холодно, дуже холодно. Радянський режисер Іван Пир'св. Я цю картину ще з раннього дитинства пам'ятаю. До останнього кадру, так вона мене вразила. У простої радянської жінки-кому-ністки трапляється найстрашніше, що може тільки бути. Ні, чоловік любить її і тільки її. Діти живі і здорові, добре вчаться і показують приклад іншим. Товариші по роботі поважають і цінують. Але!!! У жінки!!! Викрадають!!! Ні, не дитину, ми ж не в Америці. Гірше — партквиток. І отут комуністка, аби повернути довіру товаришів по партії, робить те, з чим не впоралося наше славне ОГПУ. Вона самотужки знаходить і викриває підступного викрадача її партійної честі. От що значить — добре налякатися. Щоправда, у Сполучених Штатах такий сюжет навряд чи зрозуміли б. Ну, загубив рядовий американець квиток члена демократичної чи республіканської партії. І що? А нічого. Випишуть новий — та й край. Аби внески платив. Бо у них все вирішують гроші, а у нас — свідомість.

Здається, я дійшов до критичної точки, бо таки придумав. І коли начальство в особі Генерала запитало мене для проформи:

— І що ви збираєтеся робити далі, Сирота? — то почуло у відповідь:

— Пропоную створити «Зону видимої оперативної тиші».

Якби я застрелився у присутності високого керівництва, це викликало б менший ефект. Бо за логікою до того йшло. Генерал зробив «стійку» не одразу, але зробив.

— Доповідайте конкретно, товаришу старший інспектор.

Молодець начальник! Інший би ляпнув: а що це таке? Або — я б на вашому місці замість пропонувати дурниці… А він навіть не моргнув.

— Доповідаю. Ми підсилили район дії групи невідомих злочинців додатковими міліцейськими патрулями у формі і оперативниками в цивільному. Щоправда, при цьому оголили інші райони — тимчасово. Але злочинці знають нашу тактику, тому спокійно перейшли туди, де ментів, пробачте, правоохоронців, мало, а то й зовсім немає. Одне слово — доки наші колеги з Подолу бігали по Оболоні, оболонські бандюги спокійненько грабували на Подолі.

— І що ви пропонуєте? Перекинути людей на Поділ?

— Тоді грабіжники повернуться на Оболонь. Або перейдуть на Виноградарі чи Святошин.

— Казочка про білого бичка виходить?

— Виходить, товаришу генерал. А перекинути додаткові сили з інших регіонів республіки нам ніхто не дасть. Не той випадок. Ще й засміють. Скажуть — не можете самі трьох шмаркачів виловити?

— Сирота, критики достатньо. Давайте конструктив.

— Даю! Створюємо зону видимої оперативної тиші. Тобто — забираємо з Куренівки і Старої Петрівки всіх до одного міліціонерів у формі. Відкликаємо оперативників, котрих населення знає в обличчя. Все, територія гола, навіть автоінспекції немає. Натомість де-небудь на Сталінці або на Корчуватому демонстративно влаштовуємо великий шмон. Із залученням максимальної кількості наших людей, аж до дружинників включно. Через наших інформаторів запускаємо в кримінальне середовище «дезу» про цю операцію, маю на увазі відволікаючу її частину, заздалегідь, за кілька днів.

— Капітан, ти мене не плутай. То ти разом зі своїм підполковником переконуєш мене, що жінок грабують і ґвалтують неповнолітні шмаркачі-петеушники. А то раптом починаєш говорити про дорослих злочинців-законників.

— Товаришу генерал, ви у Львові давно були?

— Недавно, але до чого тут Львів?

— А до того, що там у центрі міста на вулиці Краківській є стара забігайлівка, по-місцевому — кнайпа. Так от, у цій кнайпі я чув колись геніальну фразу: «Подайте мухи окремо, а котлети — окремо».

— Сирота, ти мені спочатку поясни, чому я тебе так терпляче слухаю, а я вже потім прийму рішення щодо міри покарання.

— Мухи, товаришу генерал, це наші підозрювані. А десь, напевне, є котлети, а саме: якийсь дорослий блатний, котрий їх знайшов, відібрав і настропалив. Вони йому здають крадені кожушки, а він їм залишає гаманці. Соціалістичний розподіл праці. Ось чому, до речі, вкрадені дублянки досі ніде в Києві не виринули. їх, напевне, зараз десь у Сиктивкарі носять.

— Приймаю, як версію, але вертайся до своєї зони. Бо нам поки що головне — малолітніх нейтралізувати. А тоді ми вже й старших товаришів за першопричинне місце візьмемо.

— А я про те ж саме, товаришу генерал. Головне — щоб мухи сіли на липучку.

— Стоп! Далі не треба. Я за…надцять хвилин скличу оперативну нараду, доповіси по формі. Тільки без котлет із мухами. Бо не всі ж такі терплячі, як я. Ага, і ще! Це ти все сам придумав, чи десь прочитав?

— Скажу правду — прочитав. В одній польській книжці. їхні менти кілька років тому ніяк не могли впіймати одного виродка, котрий у Катовіце — ну, це приблизно таке місто, як Київ, навіть річка є, — вбивав жінок із сексуальних міркувань. Так вони спершу теж з усієї Польщі підкріплення звезли, охорону мало не коло кожного ліхтаря поставили — по нулям. Вбивав далі. От тоді вони й створили зони видимої оперативної тиші, нашпигували їх засідками і пустили переодягнених міліціянток прогулюватися. Врешті-решт — пов'язали.

— І багато він жінок убив, перш ніж його знешкодили?

— Двадцять одну, товаришу генерал. А вісім скалічив.

— Матка Боска Ченстоховська! — несподівано по-польськи, і то без акценту, зойкнув Генерал, чиє прізвище закінчувалося на класичне російське «-ов».

Польську книжку «Кримінальна справа "Ганна"» мені позичив Борис-психіатр. Він дуже вчасно купив її у книгарні «Дружба» на Хрещатику. А я дуже вчасно заловив його біля каси і нахабно видер з рук — почитати. Наші стосунки дозволяли таке амікошонство. Це був саме той випадок, коли моє нахабство виявилося моїм другим щастям. Інакше б я не запропонував Генералу нічого путнього, крім рапорту про звільнення.

Загалом, якщо чесно, отому польському збоченцю всі зони видимої оперативної тиші виявилися «по цимбалам». У злочинців такого сорту від природи звіряче чуття. Вони нашого брата мента не те що у цивільному — голим у лазні розшифровують. Поляки відловили Здіслава Мархвіцького — так його звали — зовсім іншим прийомом, набагато складнішим і витонченішим. Проте, я вчасно пригадав загадку про яму і не став переобтяжувати інтелект Генерала зайвою інформацією.

Шеф Управи виявився настільки великодушним, що навіть не взяв на себе авторство ідеї «Зони». І поляків теж не згадував. Сказав коротко:

— Тут он капітан Сирота цікавий варіант пропонує. Я вже узгоджував із главком. Кажуть, заслуговує на підтримку. А головне — у світлі останнього слухання нашого союзного міністерства на секретаріаті ЦК.

Глибоке співчуття моїх колег до моєї долі змінилося на таку ж неприховану заздрість із їхнього боку. Але наказ начальства — закон для підлеглого. Особливо, якщо цей наказ спирається на такий могутній підмурок, як постанова секретаріату ЦК КПРС. Тут не те що підеш — побіжиш виконувати.

Один лише хитрющий Старий, що не втратив за тридцять повоєнних років свого партизанського нюху, зайшов до мене і запитав:

— А ти впевнений, що нам піде на користь те, що придалося полякам? Бо я їх знаю, їхня Армія Крайова в сорок четвертому провела наш загін німцям у тил, а потім: як ми вас ще раз. пся крев червона, тут побачимо, то у вас в очах почорніє. Польща — то для поляків.

— Все може бути, товаришу підполковник. Але у нас вибору немає. Правда ваша, ми — не Польща. Може, ці розбійнички двадцять одну жінку і зґвалтують, але вже без нас у органах. Це як мінімум.

Генерал носився з планом нашої операції, як мала дитина з новою цяцькою. Хоча — треба віддати йому належне — про справжню мету знала мінімальна кількість людей. Зате про якусь дуже «засекречену» широкомасштабну облаву в Московському районі силами всієї Київської міліції через кілька днів говорили навіть у трамваях і чергах. А нам, власне, саме це і було потрібно.

Наш Старий придумав ще одну суто партизанську хитрість. Вихователі оболонських і подільських ПТУ напівофіційно попередили своїх учнів, аби вони з такого-то по таке-то число не швендяли вечорами по Московському району, щоби не втрапити під міліцейську перевірку. Ну, і майте на увазі, хлопці, що від Червоної площі аж до Лук'янівки теж буде неспокійно. Та і у нас на Оболоні теж можуть бути не передбачувані сюрпризи.

І от настав вечір, котрий був гідним увійти в історію світової криміналістики. Цілий батальйон переодягнених і обмундированих солдатів правопорядку був готовий до бою. Кожен знав своє місце. Головну роль у цьому спектаклі з ризиком для життя мали зіграти кільканадцять спеціально підготовлених молодих жінок зі спецгрупи по боротьбі з кишеньковими злодіями. Бо крім того, що вони були прекрасно підготовлені і натреновані, так ще й мали інтуїтивне чуття на злочинців. Що то жіноча психіка! Кожну з них зодягли в дублянку. Де їх узяли в такій кількості — ми так ніколи й не дізналися. Заступник Генерала по матеріально-технічному забезпеченню на численні наші «де дістали?» відповідав стереотипно: «А то не вашого розуму справа». Ходили, щоправда, чутки, що кожушки спеціально для цієї операції позичили в Монголії, де вони — національний одяг. Але це були лише чутки.

Схему операції ми спростили до примітиву. В точці А і в точці Бе чатують у засідках добре озброєні групи оперативників. Між точкою А і точкою Бе прогулюється «живець у дублянці». З точки Це, розташованої так, аби було видно точки А і Бе та весь маршрут руху «живця», резервною групою ведеться постійне контрольне спостереження. Зв'язок — по радіо. Але без фанатизму. Бо акумулятори на морозі швидко розряджаються.

Я гордо відмовився від честі увійти до складу штабу і напросився в засідку. Наша група з чотирьох скорохватів досить-таки зручно розташувалась у старій будочці шевця під парканом на розі вулиці. Звідси було добре видно і живця, і місце наступної засідки, і саму «підставу», котра героїчно дріботіла на височенних підборах від ліхтаря до ліхтаря і зиркала при цьому на годинник, начебто вона когось чекає.

Час спливав. «Підстава» мерзла. Ми потихеньку почали дубіти, оскільки стояли в будці, боячись поворухнутися. Розсохлі дошки рипіли на всю Куренівку.

— Сирота, — прошепотів мій напарник, чокаючи зубами, — як ти думаєш? Сьогодні зловимо?

— Зловимо. Згідно з теорією ймовірності — обов'язково зловимо. Щоправда, не бандитів, а облизня.

— Жартуєш?

— Свята правда. Хоч ми район увесь і перекрили, але скільки шансів, що вони підуть грабувати саме сьогодні і саме під нашу будочку? А головне — чи їх не здивує така кількість молодих жінок у дублянках на порівняно невеликій території?

— Гад ти, Олексо! Хоч би збрехав для оптимізму.

— Для оптимізму нам уже п'ятдесят з гаком років брешуть. Ти краще дивись у свою шпарку, а то проґавиш.

— Я дивлюсь… О! А це ще що? Не наша дублянка.

— Як — не наша? Може, хто з сусіднього маршруту заблукав?

— Та ні, зовсім не наша. Наших я усіх добре в обличчя знаю. А це якась місцева додому повертається… От іде сама, а нема щоб подзвонити чоловікові, аби зустрів, бо, не дай Боже, ще пограбують…

Ми пошепки пирхнули. Я не відривався від свого сектору огляду, але «нештатної» жінки в дублянці мені не було видно. І тут напарник радісно повідомив:

— О! Її вже зустріли! Напевно, чоловік з друзями. Стали, про щось говорять. Він у неї сумку забрав, бо важка. Турботливий… Ну от, вони пішли собі люляти, а ми мерзнемо.

За цими теревенями ми відволіклись і забули на якусь мить про нашу «підставу». І тут вона про себе нагадала, та ще й як! Спочатку почувся її крик:

— Шухер, ідіоти! Її ж грабують!

А потім бабахнули три постріли в повітря.

Ми рознесли будку на трісочки і вискочили на вулицю, очманілі. Видовище було не для курсантів міліцейської школи. Бо на три боки розбігалося троє шмаркачів, один із яких притискав до грудей дублянку, посеред тротуару валялася перекинута сумка, з якої повисипались якісь пакети, а сама власниця сумки і дублянки чимдуж мчала у четвертий бік. Щодо нашої оперативниці, то вона голови не стратила. Скинула чоботи і босоніж гнала псевдочоловіка, стріляючи у нього над головою.

— Свідка ловіть, свідка! — гукнула вона в перерві між пострілами.

Цей невдячний, як з'ясувалося, обов'язок взяв на себе я. Перелякана добряче випередила мене, бо по-перше, її гнав страх, а по-друге — бігти у самому платті все ж таки легше. Проте, я встиг помітити, до якого будинку вона заскочила, і навіть на слух встановив, в які саме двері несамовито дзвонила. Я запізнився на кілька секунд. Бо хтось уже впустив потерпілу додому.

Пояснюю спеціально для неміліціонерів. Якщо жінку, котру пограбували, не допитати одразу по гарячих слідах і не зафіксувати письмово її свідчення, то може виникнути дуже неприємна ситуація. По-перше, потерпіла може заплутатися на опізнанні, по-друге, самі грабіжники іноді нахабно заявляють: який грабунок, ви що? Йдемо собі ввечері по вулиці, дивимося — на тротуарі лежить кожушок і сумка з продуктами. Ми їх підняли — з цікавості — а тут звідкілясь міліція.

Ось чому я замість спокійно подзвонити у двері, за якими зникла свідок, вона ж — потерпіла, почав гатити в них кулаком. І достукався!

Двері розчахнулися з такою силою, що я ледь встиг відскочити, аби не заробити в лоба. І звідти, зсередини на мене з ревом кинувся здоровенний чолов'яга у самих сімейних трусах і з занесеною для удару сокирою.

Я не став чекати, доки траєкторія руху відточеного леза обірветься посеред мого лоба, а різко нагнувся і буцнув дядька головою в голий живіт. Точніше, просто підставив свого довбешника, а він уже сам на нього напоровся сонячним сплетінням. Рев обірвався на найвищій ноті, бо сокирнику одібрало мову. Знаряддя ж самозахисту випорснуло з його руки і згідно з незламними законами сера Ісака Ньютона полетіло над моєю головою далі. Але недалеко, бо вгрузло у двері навпроти.

У мене не було часу озиратися, аби переконатися у фундаментальності Ньютонових законів щодо інерції. Бо дядько і без сокири виглядав живим втіленням нечистої сили — до характерного запаху включно. Йому вдалося вхопити повітря, і він із натужним сипінням поволі розігнувся.

— Ідіот, краще б ти жінку на зупинці зустрів! Отам твоя сокира знадобилася б!

Але чолов'яга мене ще не чув. Що ж, сам винен. Є один прийом, котрому Старий навчив свого часу нас, молодих. Особливо ефективний при затриманні пляжних злодіїв, а тут аналогічна ситуація, бо громадянин хоча і не на пляжі, зате одягнений відповідно.

Доки бідолаха розвертався, аби вдарити мене цього разу кулаком, я різко пірнув донизу, без перешкод вхопив його за… самі розумієте, що, сильно стис і крутонув. Дядько дико заверещав і як стояв, гепнувся на п'яту точку опори. Настала тиша.

Я скористався паузою, сам перевів подих, вихопив з кишені службове посвідчення і тицьнув його просто в перекошену від болю пику. Він чомусь підняв обидві руки догори.

І тут за моєю спиною клацнув замок і делікатно зарипіли двері. Я озирнувся. У шпарину обережно висковзнув невисокий, лисуватий, клаповухий чоловічок, який складався переважно з великого характерного шнобеля і пари пронизливо-сумних очей. Він зиркнув на мене, на дядька в трусах, котрий все ще сидів на холодному кахлі, нарешті — на сокиру, що вгрузла у його двері ледь не до половини леза, зітхнув і вимовив кудись у простір:

— Хтось стукав, чи мені здалося?

— Вибачайте, то не я.

— Громадянине начальнику, ви цьому Жаботинському щось одне показуйте: або посвідчення, або пістолет. Боюсь, доведеться підлогу мити, а сьогодні моя черга.

І тільки тут я помітив, що й досі стискаю в правиці зброю. Мені стало навіть соромно, і я швиденько заховав пістолет у кобуру, а посвідчення в кишеню.

— Дрібне непорозуміння, знаєте. Я Олекса Сирота, Київський карний розшук, старший інспектор.

— Радий познайомитись. Я теж Олекса, тільки Сілецький. По-вуличному — Халим. Депо «Київ-Товарна», секція рефрижераторів, бригадир.

На цей момент дядько в трусах почав якось дивно сичати, так, наче азбукою Морзе. Мій тезко зі зрозумінням похитав головою:

— Б'юсь об заклад, що він намагається вимовити слово «суки».

І справді, цей здоровило, витираючи обома руками рясні сльози, нарешті простогнав:

— С-с-с-суки лягаві! Охоронці називається! Жінку пограбували, дублянку здерли, а вони замість бандитів ловити законному чоловіку яйця крутять!

Бригадир Сілецький не без задоволення прокоментував:

— Так оце, Володю, коли ти до мене щодня приходиш то по сіль, то по сірники, то закурити, а то… Халим, жидівська морда, дай рубля, бо труби горять! — так це, виявляється, не від бідності. Це ти, дупа православна, на дублянку жінці економив? От тобі і відлилися мої жидівські сльози.

Я зрозумів, що влада в моїй особі мусить втрутитися, і гарикнув на обох:

— Ану ша! Знайшли собі Євбаз! Ціла ваша дублянка, горіла б вона синім полум'ям! Ми її у бандитів уже відбили. І їх ось-ось пов'яжемо.

І тут на вулиці перед будинком ляснув постріл, за ним другий, третій… а далі знялася справжнісінька канонада! Вікно у під'їзді жалібно тенькнуло і скалки посипалися нам на голови. Ми втрьох і без команди гепнулися на підлогу.

— Халим, це що, твої до Ізраїлю прориваються?

— Ні, Володю, твої до лісу.

А насправді на вулиці діялося ось що: першого нападника наша колежанка, хоч і босою по снігу, але наздогнала. І так стрибнула йому на плечі, що він розквасив об асфальт усе, що спереду — від лоба до великих пальців ніг. Другий грабіжник упав сам, заплутавшись у полах дублянки, яку він з великого переляку не додумався викинути. І тільки третій, як з'ясувалося потім, найважливіший для нас, бо у нього в кишені лежала пляшка з наркозною гидотою і вже намочена ганчірка, — від погоні відірвався. Махонув через темні двори, подолав паркан і вибіг на вулицю Фрунзе, на превелике наше щастя, порожню у цю пору. Порожню від нормальних громадян, котрі вдень будують комунізм, а ввечері плачуть перед телевізором разом із тьотею Валею Леонтьєвою — від усієї душі. Зате нашого лягавого брата на тій вулиці виявилося аж надто. Бо на постріли опе-ративниці з усіх дворів, під'їздів, будок, кіосків повискакували всі, хто сидів у засадах. Заревли мотори службових «газиків», подали голос наші службові собацюри — і от уся ця двонога-чотирьохлапа-чотириколісна армада кинулася за одним-єдиним втікачем.

Він мчав посеред вулиці так, що відірвався від «газика», з якого посилав матюки сам Генерал…

Розслідування так і не встановило, хто першим відкрив вогонь. Усі розводили руками: почали стріляти — і я теж, але виключно вгору або над його головою. Такий собі безневинний феєрверк. Проте, кілька куль рикошетом від стовпів усе ж таки втрапили у вікна беззахисних громадян. А одному юному натуралісту навіть розкоцали акваріум. Але свій янгол-охоронець є, напевне, і у дурних ментів, бо серед вищих приматів ніхто не постраждав.

Щоправда, масовість нас ледь-ледь не підвела. Отой вусмерть переляканий петеушник на якомусь шостому чутті різко завернув до темного провулку, але не побіг вздовж паркану, а з останніх сил перескочив через нього і заліг. Погоня за інерцією промчала далі, дострілюючи останні набої з табельної зброї. Вранці дітвора мала кайф, визбируючи стріляні гільзи.

Неповнолітній злочинець полежав собі, полежав, потім підвів голову, прислухався: шум погоні стихав десь за пивзаводом. Грабіжник нарешті видихнув повітря і почав обережно підводитися. Бідна дитина! Якби він добре вчився у школі, не смикав дівчат за кіски і не показував язика директору, то не довелося б йому вступати в ПТУ, а відтак знайти собі отаких дружків і дожити — в фіналі — до такої халепи. Прізвище цієї халепи я чомусь запам'ятав (тільки не смійтеся — авт.). Сержант Петренко, автоінспектор. «Даішників» ми взяли на облаву, аби заткнути ними про всяк випадок такі діри, куди за нашими розрахунками грабіжники не повинні були поткнутися. А воно поткнулося! Ніякої поваги до наукових методів боротьби зі злочинністю.

Все, чого навчився Петренко в міліції — так це штрафувати за перевищення швидкості. А тут, розумієте, спочатку стріляють, як у кіно про війну, а потім живий бандит мало не на голову падає. Пістолет із кобури він вийняв і патрон у патронник дослав, ще коли його у той двір поставили. Тому, не довго думаючи, підніс ствол під саме вухо бандюзі і спустив курок. Полякати вирішив…

І таки налякав. Ведмежа хвороба, як відомо, буває не лише у ведмедів. Так от, напад цієї хвороби у нашого петеушника вдалося припинити тільки зусиллями викликаної «швидкої допомоги». Потім його довго відмивали зі шлангу, бо у такому вигляді ніхто брати затриманого до себе в машину не хотів, а вести через усе місто пішки — задалеко. Потім задоволений Генерал пожартував:

— А може, все ж таки сержант Петренко його власним ходом відконвоює? Зігріються обидва…

Потім підійшов я з Халимом, він пожертвував пару списаних залізничних ковдр, в які ми замотали відмитого зусранця, потім хтось нарешті здогадався гальмонути вантажівку, ми закинули до кузова усіх трьох затриманих, про всяк випадок, перев'язаних мотузком, як домашня ковбаса — і ось у такому вигляді допровадили, куди слід.

Від автора: Я відсміявся, пригадую, і запитав: і це все? А решта? Що було далі?

— Що було далі, ти можеш прочитати у Шейніна або у Адамова. А я не знаю, що було далі. Зранку примчала прокуратура, тицьнула нам до носа свіжу постанову, що всі злочини, скоєні неповнолітніми, розслідує виключно це відомство — з моменту затримання підозрюваних. І хіба що не вихопила отих трьох із наших рук. Потім десь місяці через три на останній сторінці «вечірки» з'явилося кілька рядочків, мовляв, зусиллями правоохоронних органів оперативно затримана група неповнолітніх, котрі грабували поодиноких перехожих. Прокуратура завершила розслідування. Суд виніс заслужений вирок. Гуляйте, дорогі киянки — хоч у дублянках, хоч голими — ніхто вас тепер не зачепить.

— І все?

— Ні, наш Генерал у Москві на колегії доповідав про досвід створення «зони видимої оперативної тиші», замовчуючи, звичайно, те, що заловили ми цих бандюг не завдяки науці, а завдяки щасливому випадку. Але Генерала похвалили і навіть чимось нагородили. Про мене він теж не забув — привіз дві банки справжньої імпортної розчинної кави із закритого міністерського буфету.

Звичайно, з висоти сьогоднішнього досвіду ми з вами розуміємо, що якби висіли тоді ті дублянки, як зараз, у кожному магазині, та не було навколо них такого ажіотажу, ніхто би не ризикував свободою а то й життям, аби заробити на дефіциті. Сьогодні, щоправда, теж можуть прирізати за пару гривень, але тут спрацьовує інший дефіцит, способу боротьби з яким людство поки що не вигадало — наркотики.

А тоді, у семидесятих, одна номенклатурна товаришка, з якою я поділився міркуваннями, як ліквідувати дефіцит, обірвала мене на півслові:

— Ви що хочете, аби якась Гапка з села носила те ж саме, що й я? Для чого ж ми тоді робили революцію?

Content

Валерій Лапікури, Наталя Лапікура
Вилов бандюг по-науковому

Передмова «Коли були ми молодими…»

Вилов бандюг по-науковому