Самбук Ростислав Фесеевич

Жорстокий ліс

Ростислав Самбук

ЖОРСТОКИЙ ЛІС

Малюнки Євгена Котляра

ЧАСТИНА ПЕРША

Сонце схилилося на спадень. Воно сідало в червону хмару, й Бутурлак подумав, що завтра буде вітер. Облизав засмаглі губи: до завтра треба дожити… Обтер рукавом гімнастерки піт з чола — спека, повітря нерухоме, насичене гіркувато-духмяним запахом якихось квітів чи трав — цей запах робив спеку ще важчою, від нього паморочилася голова й хотілося спати.

А на завтра червона хмара над обрієм віщує вітер. Зараз би його, щоб висушив гімнастерку на плечах та відігнав нахабних ґедзів, які жалять і крізь одяг. А тобі й відігнати їх не можна — лежиш, втиснувшись у землю, намагаючись не виказати себе жодним рухом.

Бутурлак скосив очі праворуч, де під лозняком угадувалося велике й важке тіло Іванова. Дивно: Іванов більший за них усіх, а найнепомітніший. Чи йому просто щастить, чи вміє заздалегідь вигледіти добре місце, чи інтуїція в нього вже така, вироблена поколіннями сибірських мисливців, а прослизає він крізь рідкуваті чагарники узлісся зовсім непомітно — не трісне гілка й не ворухнеться листочок…

Іванов показав Бутурлакові очима на кущі вдалині й зробив якийсь знак, ледь усміхнувшись куточками губів. Іванов посміхався рідко, і ця усмішка могла означати лише щось гарне й приємне, та що могло бути приємне в їхньому становищі?

Бутурлак знизав плечима, з огидою відчувши, якою липучою й брудною стала майка.

Іванов розсунув кущі, підповз спритно й нечутно. Видихнув лейтенантові гаряче у вухо:

— Річка там… — тицьнув коротким, наче обрубаним пальцем у низькорослі кущі, які стелилися за узліссям.

— Горинь? — перепитав Бутурлак, одразу відчувши всю недоречність цього запитання: вони пробивалися до Горині, й інших річок попереду не могло бути. — Звідки знаєш?

Іванов на мить заплющив очі. Пошкріб бруднуватими пальцями неголене підборіддя, зиркнув на лейтенанта як на дивака, котрий чомусь не може збагнути очевидного.

— Річка… — повторив упевнено. — Ну… он лоза починається, чагарники рідшають, пісок… І пахне річкою!

Лейтенант незадоволено скривився й потягнувся до планшета з картою. Він і сам знав, що річка десь тут, недалеко, та, відбиваючись од гітлерівців, вони кружляли густим листяним лісом з підліском і втратили орієнтацію. Єдине, що він знав, — Горинь рано чи пізно перепинить їм шлях, і обов'язково слід переправитись через неї. Там, за цією невеличкою поліською річкою, вважалося, стане легше, наче гітлерівці, які нав'язали їм бій і весь час переслідували по п'ятах, втратять за Горинню слід. А може, саме тут, на підступах до річки, фашисти вже встигли створити заслін і лише чекають, поки розвідники викажуть себе: у рідких прибережних лозняках сховатися важко, та й підходи до річки переважно заболочені, легко прострілюються. Форсувати Горинь — справа нелегка.

Бутурлак розгорнув карту. Півгодини тому вони бачили на галявині невеличкий лісовий хутір — якщо це Безрадичі, як свідчить карта, то справді до Горині від узлісся залишилось метрів триста й нюх Іванова і на цей раз не підвів його.

Лейтенант озирнувся. За сусіднім кущем, відкинувши руку, лежав горілиць Васюта: Бутурлак не почув його важкого дихання, та побачивши, як часто підіймається на Васютиних грудях гімнастерка, зрозумів, що єфрейторові нелегко. Куля влучила йому в передпліччя, відразу перев'язати не було змоги, і Васюта втратив багато крові. А потім увесь день гітлерівці не давали їм ані хвилини перепочинку.

До Васюти притулився Горянський. Ліг щокою на приклад автомата й дивився на товариша чи то докірливо, чи то співчутливо. Певно, все ж співчутливо, бо лише божевільному прийде в голову докоряти, що потрапив під ворожу кулю: щастя, що не зачепила кістку, а то невідомо, чи витримав би єфрейтор цей справді безумний день.

Лейтенант повільно склав карту так, щоб, розстебнувши планшет, одразу визначити своє місцерозташування. Подивився на Іванова. Той зрозумів його погляд, та, мабуть, ще сердився за секундне недовір'я, дивився відчужено: мовляв, вирішуй сам…

А що вирішувати?

Єдиний шлях — уперед, через Горинь. Єдиний шанс. Це останній шанс відірватися од переслідувачів хоча б чотирьом із десяти, які залишилися живими.

Дві доби тому вночі десять парашутистів приземлилися в лісі — бойова група, очолювана лейтенантом Володимиром Бутурлаком, якій належало розвідати гітлерівські укріплення в районі між двома поліськими річками, визначити найголовніші вузли опору та розташування фашистських частин.

Спочатку фортуна була на боці розвідників. Просуваючись уздовж шосе, вони встановили: саме в цьому районі пролягає потужна система оборони ворога — підходи до неї прострілювалися з дзотів та вкопаних у землю танків, усе це було добре замасковане, і штурмувати цей укріплений район довелося б великими силами.

Сигнали про оборонні роботи в цьому районі командування Червоної Армії одержало від місцевих партизанських загонів, та розвідати систему гітлерівських укріплень партизанам не вдалося. Тоді й виникла ідея закинути в тил ворога групу, до складу якої увійшли аси фронтової розвідки.

Але, виявляється, і асам іноді не щастить: вже другого дня розвідники наштовхнулися на есесівську засідку. Бутурлак наказав відходити до лісу — кілометр болотистої низини, що поросла чахлим чагарником.

Есесівці притиснули їх до землі кинджальним кулеметним вогнем і обстріляли з мінометів.

Одна з мін вибухнула за два кроки від радиста. Толя Михайленко, певно, не відчув навіть болю — осколок влучив йому в потилицю, другий розтрощив рацію.

Бутурлак, який сам прикривав відхід Михайленка, розуміючи, з яким нетерпінням чекають у штабі фронту їхніх передач, майже не криючись, перебіг поміж кущів до радиста. Побачивши, що Толі вже нема, схопив рацію, та відразу ж кинув і вилаявся. Залишався єдиний вихід: якомога скоріше пробиватися через лінію фронту…

Поки дісталися лісу, втратили ще старшого сержанта Юхана Аарму, двадцятирічного естонця, який народився й виріс в Абхазії, в одному з естонських сіл на березі Чорного моря. Крім естонської, російської та абхазької, Юхан знав ще й німецьку та англійську, в очах товаришів він був людиною незвичайною, мало не професором, хоча закінчив лише один курс університету.

Лейтенант не бачив, як і де впав Аарма. Коли розвідникам вдалося трохи відірватись од есесівців, Бутурлак зібрав членів групи і, побачивши, що нема Аарми, запитав про нього.

Іванов мовив похмуро:

— Там… на узліссі…

Більш нічого не слід було додавати, не мали часу навіть для співчутливих слів, та все ж Горянський сказав:

— Його скосили з кулемета, коли підвівся з гранатою…

Отже, Юхан намагався затримати есесівців.

Бутурлак зняв кашкета, віддаючи данину подвигові Аарми, та мовив не про старшого сержанта, і всі зрозуміли його:

— Отут, у планшеті, — постукав кінчиками пальців по твердій коричневій шкірі, — карта із схемою гітлерівських укріплень. Загину я, візьме найближчий.

Ніхто не відізвався. За гущавиною нараз вдарили з автоматів — есесівці підійшли до сосняка й зараз прочісуватимуть його. Лейтенант встиг ще попередити:

— Бій приймати лише в крайньому випадку! Відходьте тихо, може, вдасться відірватися…

Не вдалося. Розрахунок на те, що есесівці злякаються лісу, не справдився. Навіть уночі вони не дали спокою розвідникам, і лише в передранковому тумані група Бутурлака відірвалася від переслідувачів.

Коли почало розвиднятися, лейтенант вирішив дати бійцям короткий перепочинок.

Залягли в неглибокому лісовому вибалку, який заріс молодим осичняком. Дві години сну — зовсім мало для людей, що падали від утоми, але ніхто не перечив. Дві години — це навіть розкіш. Дві години — це, зрештою, сто двадцять хвилин, а хто з них не мріяв хоча б про десятихвилинний відпочинок?

Опівдні вони вийшли до якоїсь маленької річки і, знайшовши одразу перекат, де вода діставала лише колін, непомітно перебрели на другий берег. Так їм здавалося — непомітно, та, виявляється, їх засікли й повідомили по радіо координати пересувній есесівській групі. Есесівці обстріляли розвідників на підступах до якогось села, скосили кулеметними чергами ще двох, тоді ж Васюта й дістав кулю в передпліччя.

Есесівці переслідували їх цілий день, і ось уже лише четверо лежали в кущах біля Горині, чекаючи, коли сонце розчиниться в червоній хмарі над обрієм.

Нарешті Іванов сказав:

— Ви лишайтеся тут, а я… — махнув рукою в бік річки. — Поки не стемніло, треба знайти брід. Та й засідки можуть бути.

Бутурлак схвально нахилив голову: в розвідку мусив іти Іванов. Йому все за іграшку — буцім нема за плечима виснажливого переходу: дихає рівно, наче щойно підвівся з ліжка після спокійного сну, зараз потягнеться й запитає: «А як, товаришу лейтенанте, із сніданком?»

— Давай! — наказав. — Тільки, гляди, обережно.

Він міг не казати цього Іванову, та, певно, той і не почув застереження: нечутно розсунув кущі, і Бутурлак побачив, як мелькнули в гущавині ще зовсім не стерті підошви його чобіт, підбиті двома рядами блискучих цвяхів, — Іванов цінував взуття, знаючи, як важко старшині дістати чоботи сорок сьомого розміру, і кілька днів тому власноручно поставив нові підбори.

Лейтенант знов обтер рукавом гімнастерки обличчя й прислухався. Сюрчать коники, й над вухом дзижчить ґедзь. Цвірінькнула пташина — несміливо й немов злякано, чи просто спека зморила її? Десь далеко-далеко загавкав пес, либонь, на лісовому хуторі, і чомусь це ледь чутне гавкотіння заспокоїло лейтенанта, пес брехав беззлобно, якось по-домашньому ліниво і відразу замовк.

Бутурлак підповз до Васюти.

— Поспи, — запропонував. — Поки повернеться Іванов.

Єфрейтор поклав поранену руку на груди, заплющив очі й заснув відразу, мабуть, не встиг і дослухати лейтенанта — обличчя його набрало дивно спокійного, умиротвореного виразу, наче не було ані війни, ані есесівців, наче не пекла поранена рука, а він лежав дома в м'якому ліжкові.

Бутурлак знав цю властивість Васюти, якій заздрили розвідники, — єфрейтор завжди вигадував на відпочинкові принаймні кілька хвилин, — та зараз лише знизав плечима, підморгнув Горянському й наказав:

— Ти також спи, а я повартую.

— Ви ж відпочивали менше за нас… — зробив той не дуже впевнену спробу заперечити.

— Я підійму тебе за годину, — пообіцяв лейтенант.

— Спати! — повторив Бутурлак.

Тепер це прозвучало як наказ, і Горянський підкорився. Солодко позіхнувши, поклав під голову пілотку, обхопив обома руками автомат, притиснув до грудей, як дитину, і заснув, дихаючи рівно й безшумно, — обличчя в нього порожевішало, і щоки, вкриті легким пушком, який Горянський називав бородою і вперто двічі на тиждень зголював, округлилися.

«Зовсім ще пацан», — подумав Бутурлак. Йому також захотілося спати, кліпнув повіками, заснувши на мить, та лише на мить — сильно потер чоло долонею, відганяючи сон, повернувся горілиць, втупившись у небо, по якому повільно просувалися рожеві хмарки.

Раптом відчув себе маленьким-маленьким, піщинкою під глибоким бездонним небом зараз знову пролунають постріли і життя відлетить від нього кудись в оту височінь, а байдужі рожеві хмарки все пливтимуть небом над поліськими лісами й озерами. Пливтимуть вічно, коли, можливо, не буде тут лісу і не залишиться нічого від Горині, і житимуть на світі зовсім інші люди, які не знатимуть війн і свій розум та енергію спрямовуватимуть не на знищення, а на утвердження життя на землі.

Потім Бутурлак подумав, що, стріляючи зараз з автомата в есесівців, вбиваючи їх, він хоч трохи наближує оте щасливе майбутнє, хоча б на одну секунду, та все ж наближує, і не така вже він мізерна піщинка — командир цілої бойової частини, від якої залежить в кінцевому підсумку розвиток наступу на великій ділянці фронту.

А хмари сунули й сунули небом, навіваючи дрімоту, лейтенант потер неголені щоки, відігнав нахабну кусючу муху, яка дзижчала біля вуха, й зиркнув на годинник. Півгодини, як нема Іванова, і це починало турбувати Бутурлака — невже щось трапилось?

Але ж в разі чого почалася б стрілянина, не такий Іванов, щоб його могли безшумно взяти…

І все ж тривожні думки не полишали Бутурлака. Він уявляв, як нервується зараз полковник Колотов, начальник фронтової розвідки, як дзвонять йому з штабу, а він відбувається невизначеними обіцянками і у глибині душі кляне його, лейтенанта Бутурлака, не знаючи, що від закинутої в тил ворога розвідувальної групи лишилося менше половини і взагалі невідомо, чи вдасться й цим чотирьом живим пробитися до своїх…

А муха знов дзижчала над вухом, і лейтенант роздратовано відігнав її.

Зрештою, коли полковник Колотов впевниться, що від Бутурлака марно чекати повідомлень, він сформує нову розвідгрупу… Якщо навіть і ті розвідники загинуть, все одно через місяць або трохи раніше чи пізніше розпочнеться черговий наступ, і всі ці гітлерівські доти та лінії укріплень будуть стерті з лиця землі, все одно ворожі полки й дивізії бігтимуть поліськими путівцями на захід.

Але цього буде досягнуто більшою кров'ю, значно більшою — не одна сотня й навіть тисяча солдатів загине, штурмуючи нерозвідану лінію гітлерівських укріплень.

Бутурлакові перехотілося спати. Чорт, чому не повертається Іванов?

Лейтенант вирішив почекати ще чверть години і тоді вже посилати слідом за Івановим Горянського, проте не минуло й п'яти хвилин, як у сусідніх кущах затремтіло листя — Бутурлак підвів автомат, та одразу опустив його, побачивши Іванова.

Сержант обтер бруднуватою хусточкою спітніле обличчя і доповів лаконічно:

— Горинь за півкілометра. Береги заросли лозняком, і перекат недалеко. Я почекав, чи не об'явиться засідка, і недаремно. Двоє есесівців на тому березі поблизу переката.

— Річка широка?

— Швидка, і Васюті доведеться важко, — зрозумів його Іванов. — Ми з Горянським перепливемо вище за течією і знімемо засідку.

— Так, іншого виходу нема, — погодився лейтенант. — Дочекаємося лише темряви.

— За ніч мусимо відірватися від них…

— Там почнуться такі ліси, що й сам чорт нас не знайде.

— Чорт — ні, — похмуро всміхнувся Іванов, — а есесівці… Вчепилися, як собаки в горлянку!

— Мусимо загубитися в лісах, — зсунув брови Бутурлак. — Рушимо о десятій. Тепер спи. Вартуватимеш після Горянського.

Це було справедливо, й Іванов не заперечував.

Зміняючись через кожну годину, вони проспали до десятої. В темряві підповзли до крутого берега Горині. Бутурлак з Васютою залягли в лозняку, а сержант з Горянським поповзли до виру, де кущі купалися в швидкій воді. Горинь тут звужувалась і була глибокою. Плавців мусило знести, та Іванов розраховував дістатися того берега до повороту, який прикривав їх від есесівців.

Бутурлак нагріб собі під груди нагрітого сонцем і не вистиглого ще піску, умостив зручно автомат.

Жодного підозрілого звуку, лише вище за течією хлюпнуло.

Лейтенант витягнув шию — невже хтось із хлопців необережний? Та хлюпнуло ще раз ближче, і Бутурлак зрозумів, що скидається на плесі велика риба.

Минула мало не година, а на тому березі все було спокійно — жодного звуку, наче не ховалися в кущах понад берегом двоє есесівців.

Низько над водою безшумно пролетіла сова, знову скинулася риба, сонно засвистів перепел. Спочатку Бутурлак не зрозумів, що це — умовний сигнал, так натурально свистів птах, та Васюта торкнув його за плече й прошепотів:

— Чуєш?

Лейтенант, не відповідаючи, поповз до води. Побачив на тому березі тінь у кущах, знов почув свист перепела й свиснув, озиваючись. Пропустив уперед Васюту й перебрів річку слідом за ним. Води було по шию, вона приємно холодила, Бутурлак зачерпував її жменями, жадібно пив і не міг напитися.

Острожани розкинулись на березі лісового озера — величезні дуби розступилися, й криті соломою хати тулилися до самої води.

Озеро було другим годувальником — землі не вистачало, та й що збереш на пісному піщаному грунті: трохи жита, вівса, кілька мішків картоплі… А в озері гуляли щуки й кілограмові окуні, сазани й лящі, не кажучи вже про плотвицю, красноперів та іншу дрібноту.

За рибу в Северина Романовича Жмудя можна було одержати і хліба, і крупи, і гасу. Северин Романович мав добрих коней і возив рибу на базар до міста, за рибу й вибудував чепурний будинок під бляхою відразу коло церкви — єдиний під бляхою в Острожанах. Навіть церковні бані тут були тесові, і цей ясно-зелений дах височів над солом'яними чорними шапками інших острожанських хат гордовито й незалежно.

Розбитий піщаний путівець веде від озера до лісу попід Жмудевою хатою. Северин Романович єдиний в Острожанах прибудував до неї відкриту веранду і полюбляє вдень пити тут чай, неквапливо, не звертаючи уваги на покупців, які юрмляться біля крамнички, до котрої з веранди веде вимощена червоною цеглою доріжка.

Крамничка також належить Жмудеві, вона — єдина на всі Острожани, раніше на лісовому кінці села була ще Борухова, та, слава богу, нова влада позбавила Северина Романовича від конкурента, відправивши Боруха Гольцмана із старою Гольцманихою та підростаючими гольцманятами до концтабору, і це був ще один козир на користь цієї влади.

У глибині душі Северин Романович лише терпів цю нову владу — не дуже-то й приємно кланятись якомусь миршавому німцеві, який там, у своєму фатерлянді, скидав капелюха перед найдрібнішими чиновниками. Але, зрештою, з цим можна миритися, той же миршавий німчик, не вагаючись, наказав повісити всіх активістів, які не встигли виїхати з Острожан і список яких Северин Романович склав задовго до того, як перший гітлерівський мотоцикліст прогуркотів попід вікнами його будинку.

Повісили отих червоних на гілках дуба, що ріс між церквою і верандою Северина Романовича, всі обминали цей страшний дуб, а Северин Романович із своїм молодшим братом Кирилом, який і привів есесівський загін до Острожан, з приємністю пили на веранді горілку, закушуючи добре підсмаженими коропцями.

Кирило сидів спиною до дуба й пив самогон маленькими чарочками, більше налягаючи на коропців, а Северин Романович не міг відмовити собі в приємності раз по раз, піднімаючи склянку, зиркати на дуба, на нижній гілці якого гойдався клятий Степан Дуда. Той самий голодранець, який організував рибальську артіль і намагався позбавити Северина Романовича монополії в торгівлі рибою.

— Твоє здоров'я, Кириле! — цокнувся з братом. Зиркнув на Кирила вивчаюче. Одне запитання крутилося в нього на язиці, але стримувався, не хотів спіймати облизня й показати свою селянську неосвіченість.

Щоправда, в тому, що Кирило вивчився на адвоката, є і його, Северинова, заслуга. Хто щомісячно надсилав гроші до Львова? Він, старший брат. Але потім їхні шляхи розійшлися: Северинові довелося мало не два роки сидіти під більшовиками, а спритний Кирило встиг утекти до Кракова — там, кажуть, він і прибився до самого Степана Бандери — вельмишановного вождя ОУН,[1] який обіцяв українцям повну свободу й незалежність, правда, під егідою Адольфа Гітлера, але дідько з ним, Гітлер то й Гітлер, нехай навіть сам диявол, аби не було голопузих червоних, аби батяр Степко Дуда світив репаними п'ятами з дуба…

Нарешті Северин Романович з шумом відсунув склянку й запитав прямо:

— Як там, Кириле, з нашими?.. Ну, значить, провідниками? Відносно уряду, про який ти колись казав?

Кирило не відірвав погляду від повної чарки. Покрутив її тонкими білими пальцями, не розливши ані краплини.

Що міг відповісти? Що «уряд» Стецька, створений у Львові, проіснував лише кілька днів?

Зрештою, так Стецькові й треба, аби не був дуже розумний і не оточував себе підлабузниками й балакунами — не міг простити цьому новоспеченому прем'єрові того, що відсунув у тінь його, меценаса[2] Кирила Жмудя, коли портфель міністра юстиції законно належав тільки йому…

Відповів ухильно:

— Рано ще балакати про уряд. Не до цього. Ось візьмуть німці Москву, тоді…

Северин Романович дихнув йому винним перегаром просто в обличчя. Скрутив дулю.

— От що тоді матимете! Запізно буде! Тепер, коли ще потребують допомоги…

Він влучив у найболючіше місце: Кирило сам був переконаний у цьому, та не міг отак зразу визнати, що не справдився жоден з їхніх розрахунків. Хоча чому — жоден? Червоних вигнали, і якщо розумно взятися за справу…

Більш впевнені нотки прозвучали в його голосі:

— Мусимо довести Берліну, що без справжніх українських патріотів їм буде не з медом! А тут, — обвів рукою навколо, — в наших лісах і поготів. Дуду повісили, а скільки дуденят лишилося? Я тобі скажу, — довірливо перехилився через стіл до брата, — без нас у німців руки тут зв'язані. Ось ти, староста, скільки маєш поліцаїв?

— Четверо.

— Тьху… — зневажливо махнув рукою Кирило. — У навколишніх лісах тільки оточенців зараз у сто разів більше! І всі озброєні!

— Що ж робити? — очі в Северина Романовича злякано забігали.

— Організовуватись! — впевнено відповів Кирило. — Самі візьмемося до зброї, самі й наведемо порядок.

— Проти німців? — жахнувся Северин Романович.

— Ти що! Розчавлять! — Кирило приклав пальця до вуст. — Тут хитрість потрібна. Німці дадуть зброю, потихеньку, щоб ніхто не довідався. А ми, мовляв, і проти німців, і проти червоних, за самостійну Україну! Ось і гасло…

Северин Романович роздумливо потер чоло. Мовив категорично:

— Розкусять! Бидло — воно тепер розумне.

Зневажлива посмішка майнула Кириловим обличчям.

— Коли розкусять, запізно буде. По-перше, — заклав білого пещеного пальця, — ми зорганізуємося. Служба безпеки, трибунали — кількох розстріляємо, інші тверду руку відчують. По-друге, не без того, щоб і німців іноді вкусити. Вони самі це розуміють, і я днями мав розмову…

Северин Романович наставив вухо.

— З ким?

Та Кирило вже збагнув, що бовкнув недозволене.

— Не все одно? З особою гейби авторитетною.

Він так і не сказав, з ким, наче підкреслюючи цим свою зверхність над звичайним сільським крамарем — брат чи сват, а не лізь куди не треба, кожен мусить знати лише те, що йому належить, це — принцип нового порядку, з яким Кирило не міг не погодитись.

З часу тої розмови минуло вже три роки, і Северин Романович мав змогу оцінити всю братову мудрість. Любив навіть похвалятися після чарки в колі добрих знайомих, що діловий нюх ніколи не підводив його, він завжди витрачав гроші недаремно, не помилився навіть, оплачуючи колись навчання усім відомого тепер діяча УПА[3] Кирила Жмудя.

Усі схвально кивали головами й погоджувалися з Северином Романовичем — догадувалися, що острожанський староста давно з лихвою повернув собі витрачене на Кирилове навчання: лише нещодавно з вирізаного бандерівцями поліського села вивіз чотири чи п'ять фір усілякого добра, та на всяк випадок помовчували. У кого є бажання зв'язуватися із самим Коршуном — так тепер називався Кирило Жмудь?

Так, авторитет Коршуна багато в чому спричинився до того, що в будинку під зеленим дахом у центрі Острожан усього було по вінця.

Северин Романович прибудував до свого дому флігель, обставив покої виміняними за продукти в сусідньому містечку шафами й диванами, привіз навіть рояль, хоч ні жінка, ні син Грицько не розумілися на музиці. Але як не скористатися з нагоди — за гарний блискучий рояль просили всього два пуди сала, Северин Романович сторгувався за пуд і ще мішок картоплі, сам ішов за возом, щоб, бува, не зламали рояль на лісових вибоях, а потім півдня ходив навколо блискучого інструмента, зрідка тицяючи пальцем у клавіші й дивуючись звукам, що народжувались під полірованим деревом.

Увечері приїхав Кирило з двома своїми підлеглими. Вони почали глузувати з Северина Романовича — мовляв, для чого йому рояль, та ще й такий коштовний — «Беккер»?

Жмудь набундючився й заявив, що випише для Грицька вчителя з містечка: цими вошивими вчителями зараз хоч греблю гати, а він для своєї дитини нічого не пошкодує…

Один із прибулих, зареготавши, почав переконувати Северина Романовича, що його дитині більше личить автомат чи в крайньому разі карабін, він бачив учора, як вправно глушив хлопець рибу гранатами, але старий Жмудь лише посміхався загадково: знав, що за гроші можна все, он брат Кирило в дитинстві в латаних домотканих штанях швендяв, а за гроші на адвоката вивчився…

Уявляв Грицька в чорному піджаці й афішу, на якій великими літерами написано: «Григорій Жмудь».

Його син — музикант!

Кирило почав перебирати клавіші, потім сів і заграв щось, певно, гарне, бо Северинові Романовичу захотілося плакати, він обіперся обома ліктями на рояль, поклав підборіддя на кулаки й дивився, як швидко бігають випещені Кирилові пальці по клавішах.

Нараз згадав, які товсті й незграбні пальці в Грицька — з обкусаними чорними півмісяцями нігтів, — і збагнув, що, либонь, ніколи не побачить афіші з своїм прізвищем.

На мить зробилося тоскно, з ненавистю зиркнув на Кирила, наче той завинив перед ним, та схаменувся й запросив дорогих гостей до столу.

Відтоді лише зрідка заглядав до кімнати, де стояло чорне одоробло, неприязно зиркав на нього, та наказував щодня витирати пилюгу із дзеркальної поверхні й сердився, коли це забували зробити.

Взагалі останнім часом настрій у Северина Романовича псувався частіше, ніж належало людині з його становищем, і не тому, що торгівля йшла гірше чи щось у господарстві було не так, — ні, слава господові, свині гладшали й риба ловилася, і вже четверо коней стояли в стайні за клунею, та як подумаєш, для чого все це, коли червоні вже взяли Київ і просунулися аж на Полісся!.. Зупинилися, правда, десь за сотню кілометрів, якщо вірити Геббельсу, назавжди, і скоро доблесна німецька армія, вчасно скоротивши лінію фронту, перейде в наступ, але Кирило розповідав, що німці будують укріплення десь там на заході, отже…

Що — отже — було зрозуміло й так…

Коршун запевняв, правда, що в нього вистачить сил, аби контролювати навколишні ліси, і ні німці, ні червоні не насміляться пхати туди свого носа, а потім…

Северин Романович лише зітхав у відповідь.

Червоні, якщо розтрощать гітлерівців, чхатимуть на Бандеру й Мельника разом узятих, у них сила, велике військо, а проти сили не підеш…

І все ж крихка надія жевріла в ньому: а якщо Геббельс не бреше?

Та про всяк випадок почав потихеньку різати свиней — за сало давали золото, траплялися й дорогоцінні камені, а з золотом йому плювати на все, не тільки того світу, що Вкраїна, он у Канаді скільки земляків влаштувалися й хазяйнують добряче… То більше, що Северин Романович мав тверду домовленість з Кирилом, щоб вчасно попередив, коли виникне реальна небезпека й потреба тікати на захід. У повітці за стайнею стояли дві добрячі фіри, міцні й змащені, Северин Романович сам прискіпливо оглянув їх і заборонив використовувати в господарстві. Лише раз дозволив упрягти в них коней — тої ночі, коли грабували польське село, але тут сам бог велів, і гріх було б не скористатися з панського добра…

Проте Северин Романович дедалі частіше поглядав на схід, вночі його мучили страшні видіння, часто підхоплювався, пив холодний терпкий квас, хрестився, про всяк випадок звертаючись до божого заступництва, сам же не вірив ні в бога, ні в чорта, покладався лише на себе, на свою кмітливість, силу і вдачу.

Сьогодні перед світанком Северин Романович прокинувся й сів на ліжку, немов щось штрикнуло його. Не знав — що, але затривожився одразу до холодного поту й недаремно, бо з вулиці донісся гуркіт мотора і світло автомобільних фар ковзнуло по вікну.

Жмудь поспішливо намацав штани, тремтячими руками почав застібувати, та ґудзики вислизали з пальців, і Северин Романович, плюнувши, пролопотів босоніж на веранду, не забувши сунути в кишеню подарований братом німецький «вальтер».

Міркував: якщо приїхали на автомобілі, значить, якесь німецьке начальство, а в нього з начальством стосунки дай боже кожному… Щоправда, може, передислоковується якась військова частина, це погано, ой, як погано, перепаскудять усе, примусять годувати, не дай боже побачать коней…

Серце тенькнуло — тут не допоможе навіть Кирило, хоч і хвалиться, сучий син, що контролює всю округу…

Северин Романович прочинив двері й винирнув на вулицю. Побачивши за ворітьми автомобіль, трохи заспокоївся й запалив свічку. Із свічкою у високо піднятій руці вийшов на веранду, запитав голосно:

— Хто тут?

Автомобільні фари вже згасли, хвіртка заскрипіла, й цегляною доріжкою до веранди посунули двоє.

Северин Романович стиснув у кишені руків'я «вальтера», але, побачивши у тремтливому світлі свічки високий офіцерський кашкет, ступив крок назустріч, зобразив на обличчі посмішку, немов офіцер міг у пітьмі побачити її.

— Прошу, панове, — вклонився чемно. — Якась нагальна справа до мене?

Двоє піднялися сходами, зупинилися напроти. Один дивився на Жмудя мовчки й холодно, другий, одягнутий у блискучий плащ, виступив з-за його спини й запитав по-українськи:

— Прошу пана, ви — Северин Жмудь?

— Так є, — вклонився Северин Романович ще чемніше. — Маю честь бути старостою цього села.

Офіцер щось прогелготів стиха. Северин Романович уже трохи насобачився з німецької мови, принаймні міг порозумітися з своїм начальством, та зараз чи то з хвилювання, чи то зі сну не збагнув нічого.

— З вами розмовляє гауптман Ліблінг, — мовив чоловік у плащі. — Нам терміново потрібний ваш брат Коршун.

Жмудь відступив, запрошуючи гостей до хати, та вони не зрушили з місця.

Северин Романович переступив з ноги на ногу — відчував себе незручно босоніж і в нічній сорочці.

Крім того, з Кирилом у них домовленість: він не знає, де Коршун, і взагалі вперше чує про Коршуна, хто б не запитував — котіться під три чорти…

Певно, перекладач правильно зрозумів його мовчання, бо вів далі впевнено:

— Коршун мусив попередити вас, що його може розшукувати Марко Степанюк… Він казав вам про Марка Степанюка?

У Северина Романовича трохи одлягло від серця.

— Отак би й відразу, — мовив. — Прошу шановних панів до покоїв…

— Справа нагальна, — зупинив його перекладач. — Гауптман хоче знати, коли Коршун буде тут?

Жмудь відповів ухильно:

— Зараз пошлю хлопця верхи…

– І все ж, коли?

— Ну, години через півтори.

— А швидше?

«Що я, дурний, коня заганяти?» — хотів заперечити Жмудь, але пообіцяв:

— Можливо, й швидше…

Чоловік у плащі й гауптман погелготіли між собою.

Тепер Северин Романович збагнув, у чому справа, й не чекаючи, що скаже офіцер, загукав голосно, перехилившись через бильця веранди:

— Андрію, йди-но сюди! Прокинься, кажу тобі, Андрію! Ось я тебе, сучого сина, батогом зараз!

— Чого лаєтесь? — почулося з клуні. — Наробишся, а тобі й поспати не дадуть!

— Я тобі посплю! Сідлай Сірка, батяре клятий, та швидше! — озирнувся на гауптмана — чи задоволений? — і вказав на двері, мовивши: — Прошу, панове, до покоїв, я нараз підніму господиню, либонь, зголодніли з дороги…

Він провів гостей до вітальні, засвітив гасову лампу, підсунув зручні шкіряні фотелі, а сам, розбудивши жінку, подався до Андрія — якщо не простежиш, нічого не зробить, шляк би його трафив, не молодь зараз, самі злодюги й ледацюги, чухатиметься, поки не нагримаєш.

Перевіряючи, чи правильно засідланий Сірко, Северин Романович мовив тихо, мало по пошепки:

— Поскачеш до хутора Грабового отим путівцем, що повз смердюче болото. Обережно тільки, біля болота злізеш і коня проведеш. Знаєш, де на хуторі Кондратюк мешкає?

— Чом би не знав? — пробуркотів Андрій.

— Мусить одразу знайти Кирила Романовича. Перекажи: його Марко Степанюк питає. Най їде терміново сюди.

Андрій скочив на Сірка, погладив коня по вигнутій шиї.

— А якщо запитуватимуть, що то за один, Марко Степанюк?

— Не твоє діло! — зсунув брови Северин Романович. — Скажеш, Марко Степанюк, вони самі знають. Ну, рушай!

Він сам відчинив ворота й трохи постояв, чухаючи груди під розстебнутою сорочкою.

Думав: цей гауптман Ліблінг, певно, велике цабе. Приїхав вантажною машиною, легковою їхніми лісовими путівцями не проїдеш, і охорона — півдесятка солдатів. Та й справу мають до Кирила дійсно важливу: наскільки зрозумів розмову офіцера з перекладачем, йдеться про пошук у тутешніх лісах якихось червоних розвідників…

Коршун примчав до Острожан разом з Андрієм. Розшукувати його не довелося: ночував саме на хуторі Грабовому, де розташувався штаб його загону, якщо можна було назвати загоном дві сотні бандерівців, розкиданих по навколишніх лісових хуторах.

Німці мали гарнізон лише в містечку, передовіривши всі поліцейські функції банді Коршуна.

Кирило Жмудь прибув у супроводі охорони — двоє вершників з автоматами зістрибнули з ухорканих коней слідом за ним. Кинули поводи Андрієві й попхалися на веранду слідом за начальством, куди вже вискочив, зачувши стукіт копит, Северин Романович.

— Хто? — запитав його Кирило. Старший Жмудь виразно покосував на охоронців.

Коршун зрозумів його і наказав:

— Почекайте надворі біля коней! — Коли загупали чобітьми по сходах, повторив: — Хто?

— Двоє якихось… гауптман і перекладач…

Коршун шарнув поглядом на ворота, за якими стояла вантажна машина з німецькими солдатами.

— Бігме, гауптман Ліблінг… — спохмурнів. — Ти накажи, щоб нагодували коней, та подивись…

Северин Романович зрозумів, що його усувають від розмови — сам би не пішов, до одного місця йому їхні військові таємниці, але отак-от, неввічливо… Зрештою, зітхнув, якщо він захоче, Кирило не посміє не розповісти.

Ця думка заспокоїла, креснув у долоні, наказав:

— Андрію, заводь коней до стайні. І мішок з вівсом візьми на спіжарні, отой, уже початий!

Побачивши Коршуна, гауптман Ліблінг широко посміхнувся й простягнув йому руку. Вказав на вільне місце навпроти, і Кирило Романович зрозумів, що розмова передбачається важлива.

Про це він і сам догадувався — не буде ж офіцер абверу пхатися вночі лісом до Острожан із-за дрібниць: щоправда, партизанів тут нема, але ж хтось із Коршунових хлопців, незважаючи на сувору заборону, міг обстріляти машину.

Але тепер остаточно переконався: вперше Ліблінг поводився з ним, як з рівним.

Що ж, ще й не те буде, як накрутять вам червоні хвоста!..

Коршун сам здивувався з парадоксальності цієї думки — невже і він радіє з перемог червоних? Ні і ще раз ні — хоч би цей Ліблінг почав навіть принижуватися перед ним. Зашилив губи в догідливій посмішці, запитав:

— Що трапилося, гер гауптман? Такий терміновий виклик!..

— Ну, що ви — виклик! — перебив його Ліблінг. — Просто трапилось непередбачене, і я не мав іншого виходу…

Коршун зручніше вмостився в фотелі: ось якої заспівали, шановні! Кинув сухо:

— То я слухаю вас.

Гауптман розклав на столі карту.

— Ось тут, — тицьнув олівцем, — в районі хутора Безрадичі сьогодні приблизно між дванадцятою і першою годинами ночі Горинь форсувала група російських розвідників. Вони зняли наш патруль і заглибилися в ліс, що починається за два кілометри. Певно, просуваються сюди, — намалював стрілку. — Обійти Щедре озеро їм буде важко. Між цим озером і Чорним близько двадцяти кілометрів. Біля озер — зона боліт, і лише тут залишається прохід…

— Ви хочете сказати, — потарабанив пальцями по карті Коршун, — що нам потрібно…

— Це дуже важливо! — Ліблінг кинув на карту олівець. — Вони не повинні пройти. За будь-яку ціну.

— Чим ці червоні дошкулили доблесній німецькій армії? — не зміг приховати іронії Коршун.

Ліблінг блиснув очима, та одразу приховав роздратування.

— Справа вельми серйозна, — мовив підкреслено сухо. — Гадаємо, що їм вдалося розвідати, можливо, частково, систему наших оборонних споруд. Але є підстави вважати, що розвідники не встигли зв'язатися із своїм командуванням: в одній із сутичок осколок міни розтрощив їхню рацію. Есесівські групи весь час насідали їм на п'яти, то, на жаль, ось в цьому лісі, — окреслив пальцем на карті, — розвідникам вдалося замести сліди. А потім форсувати річку…

— Скільки їх? — запитав Коршун.

— Четверо чи п'ятеро.

Коршун потер тильною стороною долоні чисто виголене підборіддя. Почав розмірковувати вголос.

— Від річки до Острожан шістдесят кілометрів. Вони вже йдуть годин шість чи сім. По три кілометри на годину, гущавина, більше не зроблять, отже, до озера ще лишається сорок. Ну, тридцять п'ять… Вдень відпочиватимуть, ви ж їм передиху не давали, будуть тут вночі або завтра. Якщо, звичайно, будуть…

Гауптман схвально нахилив голову:

— Наші розрахунки сходяться, — мовив. — І командування розраховує на вас, пане Коршун!

Він вперше назвав Коршуна паном, не лише сьогодні, а взагалі вперше, хоч знайомі вони були понад два роки — з того часу, коли Кирило Жмудь очолив бандерівський загін у цих місцях і встановив контакти з абвером.

Коршун зиркнув вивчаюче: чи не глузують з нього? — та гауптман дивився серйозно і навіть доброзичливо, не зверхньо, як раніше, і Кирило заспокоївся. Перевів погляд на стіл з напівпорожніми тарілками.

— Я перебив шановному панству сніданок, — мовив. — Чи не продовжимо? Я також сьогодні це снідав.

— Але ж ці розвідники… — спробував заперечити Ліблінг.

— Нікуди вони не дінуться! — сказав Коршун самовпевнено. — Якщо справді йдуть сюди… Тут між озерами майже суцільне болото, і ми перекриємо усі можливі проходи. По території, зайнятій моїми загонами, їм не пройти!

Оце «моїми загонами» вирвалося в нього мимовільно, і Коршунові на мить самому стало ніяково — щоб приховати збентеження, висунувся у вікно й загукав:

— Северине, йди-но сюди, будь ласка! Ти ж бо не снідав, то склади нам компанію.

– Іду! — одізвався від стайні Северин Романович. — Іду, де тільки цей батяр завіявся? Андрію, де ти, сучий сину, коней купати треба!

— Полиш своїх коней… — невдоволено мовив Кирило. — І звели насмажити яєчні, бо на столі все охололо.

Хвисьнутий батогом жеребець підвівся дибки, скаламутивши воду.

— Го, чорт прицюцькуватий! — зареготав Грицько, відстрибуючи. — Я тобі зараз!.. — він ще раз змахнув батогом, та Андрій перехопив його руку.

— Не тре… То звір! Якщо його голомшити, зовсім осатаніє!

Грицько невдоволено опустив батіг. Цвіркнув слиною крізь зуби.

— Сам знаю, — процідив зневажливо. — Не твоє діло, мій кінь, що хочу, те й роблю!

Андрій наколющився.

— Але спитають з мене! А ти тільки й знаєш, що батькові скаржитись. Хто вчора казав: Андрій, мовляв, коні запалить, йому що — не свої, хазяйські…

— А що, неправду казав?

— Ще раз скажи, — насварився кулаком Андрій, — не подивлюсь ні на що!

Грицько відступив, поплескав по воді долонями.

— Овва, не дуже-то й став себе!

Андрій загрозливо ступив до нього, та Грицько, замість тікати, голим пузом гепнувся на воду, оббризкавши Андрія, мовив примирливо:

— Розшкипидорився! Я ж так, не зі зла…

— Дивись мені. Я довідне знаю, хто нашіптує батькові… — Не чекаючи на відповідь, побіг, високо підіймаючи коліна й розбризкуючи прозору воду. З розгону скочив на Сірка, розпластався голим тілом на кінській спині, обхопив руками шию. Сірко скосив на нього велике синє око, форкнув і пішов у воду, задоволено обмахуючись хвостом. На мить зупинився, нахиливши голову й вдивляючись у миготливість води, заіржав весело, задерикувато, наче був не статечний кінь, а пустотливе лоша.

Купаючи коней, Андрій раз у раз зиркав на берег, чи не видно в кінці вулиці білої кобили Демчуків. Ще вчора Пилип казав, що вранці поїдуть з батьком по дрова, — вже перейшло за полудень, де ж вони забарилися? Пилип так потрібен йому!

Пилипова хата — друга від озера, приземкувата, з маленькими вікнами, вкрита напівзогнилим тесом. Тес поріс мохом, і Демчук іноді сумно жартував, що зелений колір покрівлі ріднить його оселю із Жмудевою.

Андрій бачив, як з хати в сарай мелькнула синя хустка Пилипової матері, мабуть, побігла доїти корову.

Хлопець зіскочив з Сірка, ліниво похлюпав на нього водою. Любив купати коней, та зараз перехотілося. Дивився, як беркицькається у воді Грицько, і заздрив йому.

Щасливий Грицько: щоосені батько відвозить його до міста в школу. Коли ще була жива Андрієва мати, Северин Романович присягався, що вивчить і племінника, мати плакала перед смертю, благала, а він казав, що слово його тверде.

Мати відписала Северину Романовичу все їхнє майно — щоправда, майна того було: хата, корова та свиня, — з умовою, що брат дасть Андрійкові освіту, та вуйко забув свою обіцянку вже першої ж осені. Зібрався одвозити Грицька, а Андрієві мовив:

— Не виходить зараз. Я гомонів там, — невизначено махнув рукою, — але відмовили. Ось розіб'ють німці червоних, тоді вже…

Андрій відступив, дивлячись на дядька широко розплющеними очима й ще не вірячи.

— Ви ж обіцяли матері… — почав, стиснувши кулаки. — Домовились, що за гроші від хати…

— Які гроші, сльози, — скривився Северин Романович. — Тих грошей тобі на сподні не вистачить. Почекай рік, хлопче, за рік нічого не станеться.

Минув уже не рік, а два, восени Грицько знову поїде до міста, а Андрієві лишається чистити гній у корівнику та слухати вуйкові нарікання, що їсть хліб дарма.

Хіба дарма? Хто корів пасе й за кіньми ходить?

Андрій поплескав Сірка по крупу: любив коней, мало не спав у стайні, це, певно, було єдине, що тримало у вуйка. А так — не малий уже, чотирнадцять скоро, подався б сам до міста. Там мешкала батькова двоюрідна сестра, мати казала — душевна жінка й радила звернутися до неї в разі потреби. Але було страшно рушити самому у велике й голодне місто, начувся від Северина Романовича, як живуть городяни, а в тітки Михайлини двоє ротів, бракувало їй ще одного нахлібника…

Грицько щось кричав йому, та Андрій не обертався. Той підбіг, запитав:

— Коні на ніч поженеш сьогодні?

Андрій зиркнув спідлоба: цей Грицько наче читає його думки…

— Я знаю?.. Як накаже батько… — відповів ухильно.

— Скажеш батькові, щоб відпустив і мене.

Це аж ніяк не входило в Андрієві розрахунки.

— Після того, як ти нічліжив з нами, мати казали — кашляв. І звеліли більш не пускати.

— Ти от що, — по-змовницькому підморгнув Грицько, — не згадуй про це. А я тобі дам протитанкову гранату. — Він занурився у воду по шию, обережно поплескав долонями й раптом ударив так, що в повітря полетів цілий сніп бризок. — Хочеш, разом рибу глушитимемо?

Андрія загорілись очі: і де цей чортяка поцупив протитанкові гранати?

Спокуса була настільки велика, що вирішив погодитись — зрештою, можна було б узяти гранати, а потім якось обдурити Грицька, — та в останній момент здоровий глузд переміг, і він відповів роблено байдуже:

— Котись ти із своїми гранатами!..

Але Грицька важко було збити з пантелику. Хитро глянув на Андрія заскаленим проти сонця оком і запропонував мало не урочисто:

— Ну, а міномет?

— Який міномет? — одразу не зрозумів Андрій.

— Який? Звичайний ротний міномет і ящик мін до нього. Важкий, шляк би його трафив, ледь допер!

— Де знайшов?

— Де знайшов, там уже нема.

— Вкрав?

— Ну, ти обережно! — вдав, що обурився Грицько, і Андрій зрозумів: точно, вкрав, поцупив у якомусь дядьковому загоні — головотяпи паршиві, ці бандерівці, в них не лише міномет, похідну кухню вкрасти можна.

А Гриць вів далі змовницьки:

— Хочеш, село обстріляємо? З того берега?.. Ото буде сміху…

— Ти що, здурів? По людях же!

— А ми по околицях… Для страху!

— Звідки знаєш, як стріляти?

— А придивився. Там гвинтики різні… Пристріляємось!

Андрій подумав: Грицько із своїм мінометом нікуди не дінеться. Міни він бачив і тримав у руках, а от пускати їх ще не доводилось…

— Міномет — то штука! — Грицько задерикувато підстрибнув у воді. — Скажеш батькові?

— Подивимось… — неохоче пообіцяв Андрій, щоб тільки відчепився. Знав: зробить усе, щоб Грицько залишився вдома. — Давай жени коней, досить їм мокнути!

Вони вивели коней на берег, Андрій скочив на Сірка і під'їхав до Демчукової хати. Гукнув тітку Ганну, сказав, що збирається нічліжити — най Пилип здибає його.

Пилип прибіг до Жмудевого подвір'я вже по обіді, коли Северин Романович ліг відпочивати, а Грицько сидів під наглядом матері розв'язував задачки — мав на осінь екзамен з математики, й мати примушувала щодня братися за підручники.

Андрій покликав Пилипа до клуні, де на горищі мав затишний куточок — тут зберігав і найбільші свої цінності: шкатулку з фотографіями батька й матері, власною метрикою, останнім листом від батька, в якому той сповіщав, що їхня частина відступила до Тернополя, і захований між балкою і стріхою «шмайсер». Тут же влітку він і ночував — на м'якому сіні спалося краще, ніж в маленькій кімнатці у флігелі, де стояли два ліжка — його і Павла, мовчазного літнього чоловіка, який наймитував у Северина Романовича вже кілька років.

Хлопці влаштувалися на сіні, і Андрій сказав притишено:

— Я таке почув сьогодні! Клянись матір'ю, що нікому не скажеш!

— Овва, наче вперше мене бачиш!

— Ти не жартуй, — блиснув очима Андрій, — а клянись! Бо припадком скажеш кому…

Пилип приклав руку до серця, мовив, втупившись немиготливо в товариша:

— Клянусь! Клянусь матір'ю, нехай язик у мене відсохне, коли скажу комусь!

— То слухай, — почав пошепки Андрій. — Сьогодні вночі підняв мене вуйко Северин і послав верхи на Грабів хутір по Коршуна. Той, коли почув, що викликає якийсь Марко Степанюк, одразу на коня й сюди. Та ніякий то не Степанюк — німецький офіцер, і з ним ще один. Приїхали з охороною на машині. Той другий, либонь, також якийсь чин. У плащі такому довгому…

— Може, есесівець?

— Ні, блискавок на петлицях не було. Сіли в машину й поїхали, а Коршун одразу наказав сідлати коней. Поки його хлопці вовтузились, я й почув… — Андрій знову сторожко озирнувся. — Вони з вуйком Северином сиділи на веранді й не бачили мене. Розумієш, цей німець приїздив до Коршуна, аби той перехопив розвідників…

— Яких розвідників?

— Не розумієш, яких? Радянських, звичайно. Вони чомусь ідуть від Горині сюди, чому — не дочув, мабуть, пробиваються до своїх, і Коршун мусить їх перехопити. Між нашим озером і Чорним.

— Ну й що?

— Знаєш, що буде, коли потраплять до бандер?

— Постріляють! Але що ми можемо?

— А попередити.

— Овва, попередити! А як? До Чорного озера двадцять верст, і Коршунові вояки не спатимуть.

Андрій одразу якось знітився: він і сам знав, що навряд чи вдасться попередити розвідників, але чому не спробувати?

— Я гадав так… — почав не дуже впевнено. — Біля озер місця заболочені, без провідника не пройти. А за Голомбами сухо. Скажемо, що поженемо коней на ніч, а самі — за Голомби. Може, й перестрінемо їх.

Пилип наморщив свого кирпатого носа, мовив повчально:

— Сам казав, що бандери шукатимуть розвідників. А вони не такі вже й дурні — також там поставлять варту.

— А ми поперед неї.

— Не пропустять.

— Спробуємо через Гадючий яр.

Пилип невизначено стенув плечима.

— Через Гадючий яр можна, — погодився. — У тих хащах — єдина стежка, її мало хто знає. Але чи пройдуть коні? — засумнівався раптом.

— Пройдуть, я їздив, коли шукали заблукалу корову.

Пилип підвівся, підтягнув і без того короткі полотняні штани, оголивши худі кісточки. Хвилину стояв, задуманий, потім покліпав очима й запитав нерішуче:

— А може?.. — рум'янець розлився його веснянкуватим обличчям. — А може, візьмемо автомати і…

Андрій відповів не одразу. Лежав, підмостивши долоні під голову. Йому й самому хотілося взяти автомат, навіть руки засвербіли. Він зовсім непогано стріляв. Разом з Пилипом, давно-давно, коли фронт тільки прокотився через Острожани, вони знайшли біля лісового хутора, де тримала оборону рота радянських бійців, кілька «шмайсерів» і німецький ручний кулемет, замотаний у ганчір'я, він лежав зараз у клуні під сіном. Тоді ж вперше і опробували зброю: встановили в лісі мішень і стріляли, змагаючись, поки не навчилися за сто кроків прошивати короткою чергою.

А тепер могли вступити в справжній бій.

Андрій уявив, як вони пробираються лісовою стежиною верхи, з автоматами на грудях, як коршунівці перепиняють їм шлях, а вони прориваються з боєм.

Від цього передчуття бою, смертельної небезпеки його дрібно затрусило, і Андрій, щоб приховати тремтіння, сів, обхопивши руками коліна, і мовив глухо:

— Про зброю забудь. Ти що, здурів? Все діло погубиш!

Пилип незалежно поклав руки в кишені й заперечив гордовито:

— Ми б їм дали прикурити! Отим Коршуновим воякам…

Андрій осудливо кивнув головою.

— Хвалько! — одповів. — Бараняча голова!

Пилип спочатку образився: шморгнув носом і підвів стиснуті кулаки, та одразу збагнув, що зараз не до зведення рахунків, крім того, либонь, Андрій має рацію, і його півняча задерикуватість збоку виглядає смішною.

Проте не хотілося одразу здаватися.

— А якщо у них і в Гадючому яру засідка? — запитав. — Як проб'ємося?

— А там побачимо.

— Ось з автоматами й погомоніли б…

— Тільки галасу наробимо.

— Без зброї то й без зброї, — несподівано легко погодився Пилип. — Як хочеш.

— А батько тебе пустить нічліжити?

— А вони на ніч ятери збираються ставити. То й вранці вибиратимуть. Нікуди не поїдуть.

— Попередь одразу.

— Якщо навіть їм Білка буде потрібна, я все одно з тобою. Тільки Сергійко може прилипнути. Як з ним, брати?

— Звичайно. Побуде з кіньми, бо нам доведеться відлучатися.

— То я побіг, бо мати лаятимуться. Казали, щоб огірків набрав до обіду.

Пилип шмигонув до отвору, з якого стирчали кінці драбини, і зник безшумно, наче розчинився у наваленому в клуні сіні. Його худеньке тіло взагалі видавалося невагомим, самі кістки під шкірою, через це Пилип, хоч і були вони з Андрієм однолітками, виглядав значно молодшим за товариша, ніхто не давав йому більше десяти-одинадцяти років, і це часто сердило хлопця.

Андрій ще трохи полежав на сіні горілиць, потім непоспішливо спустився драбиною до двору.

Грицько вже закінчив навчання й подався у якихось своїх справах на вулицю. Андрій приступив до веранди, де сиділа тітка. Глипнув сюди-туди, почухав потилицю, вдаючи нерішучість, і тітка Ганна одразу помітила це.

— Ну, що тобі? — запитала.

— Та нічого…

— Я ж бачу, щось свербить.

— Та ніц у мене не свербить. Тільки хотів запитати, чи можна Грицькові сьогодні зі мною нічліжити?

— А він хоче?

— Проситься, і мені вдвох краще, але дивіться… Перекупався сьогодні і знов бухикає.

— Щось не помітила.

— Стримується при вас. Дуже йому на нічліг кортить. Я й кажу, аби не дозволяли без ватянки.

— Сам поїдеш. Не пущу Грицька. У тебе здоров'я на двох вистачить, а він хлопець хворобливий…

— Мені що… Я й сам упораюсь, та він просився… — Андрій був задоволений: тітка Ганна тепер кістьми ляже, а не відпустить свого коханого бовдура.

Отже, і цю справу можна вважати залагодженою.

Попереду на Сіркові їхав Андрій. Кінь ішов спокійно, зрідка форкаючи, і хлопець час від часу гладив його по крутій оксамитовій шиї.

Слідом за Сірком на Білці трюхикав менший Пилипів брат — Сергійко. Стискав тонкими ноженятами круті боки кобили й сидів, випроставшись, з прямою спиною, либонь, уявляв себе справжнім вершником — навіть лозину тримав, як шаблю, зрідка змахуючи нею й рубаючи кущі.

Озираючись, Андрій ловив його напружені погляди і вже шкодував, що відкрили малому свої справи. Правда, Пилип ручався за брата, та й Андрій знав, що Сергійко проковтне язика, а не викаже таємницю, і все ж тривожився: якщо Коршунові вояки зупинять їх, може злякатися і щось бовкне…

Притримав Сірка і, коли Сергійко порівнявся з ним, попередив:

— Зараз Гадючий яр, і там нас можуть зупинити… Ти мовчи, я сам розмовлятиму.

Сергійко насмішкувато скосив на нього свої великі очі. Він був зовсім не схожий на свого старшого брата. Той — білявий, мов льон, що вигорів на сонці, з синіми очима й кирпатий, а в Сергійка очі темні, вирячкуваті, пронизливі, ніс з горбинкою й чуприна чорна — справжній циганчук.

Мати казала, що вдався в прадіда — той прийшов у поліські ліси з Карпат, тікаючи від суду, збудував хатину над озером — від неї і почалося село, третина мешканців його була родичами Демчуків.

— Не роби з мене вар'ята, — по-дорослому відповів Андрієві Сергійко і шльогнув лозиною молоду берізку. — Ти гейби чогось перестрашений…

— То ж дивись… — Андрій відчув себе незручно під насмішкуватим поглядом малого. Хотів уже від'їхати, але таким чином визнав би Сергійкову перевагу — цього ж допустити не міг. — Тримай язика за зубами! — наказав і, не чекаючи на відповідь, пустив Сірка.

Вони спустилися в Гадючий яр вузенькою стежкою, що в'юнилася в густому вільховому підліску. Тепер, обертаючись, Андрій бачив лише Сергійка, певно, Пилип припав до спини вороного жеребця, ухиляючись від гілок, що нависали над стежиною. Андрій і сам ледь не розпластався на спині Сірка, один Сергійко продовжував сидіти прямо, лише іноді відгинаючи особливо довгу гілку.

Коні йшли обережно, Сірко припинив форкати й брижити шкіру. Він витягнув голову, наче міг побачити щось у лісовому мороці, й сторожко щулив вуха.

Гадючий яр проліг на два кілометри, хлопці вже майже проминули його, і Андрій вирішив, що бандерівці не поставили тут поста. Стежка пішла вгору, хащі порідшали, хлопець стукнув босою п'яткою Сірка у бік, та кінь нараз зупинився й захропів, наче хтось метнувся йому навперейми.

Андрій хвисьнув Сірка лозиною, та кінь тільки переступив з ноги на ногу, і цієї миті хлопець побачив попереду тіні — темряву прорізав тонкий промінь ліхтарика, він осліпив Андрія, хлопець мимовільно підвів руки, затуливши очі долонями.

— Стій, — наказали з лісу сердито — стій, бо стрелю!

Андрій опустив руки, натягнув повід, притримуючи коня, і одповів несподівано тонким голосом:

— То стоїмо ж, хіба не бачите?

— Хто такі? — виступив із кущів високий чоловік у кашкеті й з автоматом на грудях. Обмацав хлопця променем. — Чого тут вештаєтесь?

— Та нічліжити! — Андрій поступово почав оговтуватись. — На Дубову галявину.

— Повертай! — високий перевів промінь на Білку, потім на вороного. Мовив захоплено: — Коні ж добрячі які! — Схопив Сірка за повід, кінь захропів і присів на задні ноги, але високий не випустив повід, поплескав коня по морді. — Чиї такі гарні коні?

— З Острожан ми, — одповів Андрій, — а коні, може, чули, Жмудя… Северина Романовича, якщо знаєте…

Високий випустив повід.

— Справжній ґазда має справжні коні, — мовив з повагою. — То чого вас із Острожан аж сюди занесло?

— Тамті луки вже витолочені, а на Дубовій галявині трава! — пояснив Андрій. — І болота нема.

— Трава — всюди трава, — пробуркотів високий невдоволено. — Але наказано не пускати.

— Чого це? В лісі місця вже мало стало?

— Сказано — не пускати! — виступив з-за високого ще один, з карабіном за плечима. — Ану, повертай!

— То що ж, даремно десять верст гнали? — в голосі хлопця з'явилися сльозливі інтонації. — Коней не напасемо, і вуйко лаятимуться!

— Йди ти з своїм вуйком… — почав другий бандерівець, та перший осмикнув його:

— Тихо будь! Не чув, що острожанський Жмудь?.. — він не доказав, та Андрій зрозумів, що високий знає про родинні стосунки Коршуна. Вирішив іти напролом:

— Сьогодні вранці був у нас вуйко Кирило, — мовив упевнено, — і він не казав, що вже не можна й нічліжити.

— Кирило Жмудь твій вуйко? — запитав високий. — Чого одразу не сказав? То я ласкаво перепрошую… А хто з тобою? — знову ввімкнув ліхтарик, спрямував промінь на Білку.

— Наші, острожанські, — заспокоїв його Андрій.

Високий вимкнув ліхтарик. Присунувся до Андрія, мовив чомусь пошепки, наче хтось міг підслухати:

— Ви там уважайте, якщо з'явиться хтось, повідомте нас.

— Хто тепер у лісі? — недовірливо запитав Андрій. — Крім ваших, нікого нема.

Він сказав «ваших» — і одразу збагнув, що помилився. Слід було сказати — «наших». Та високий нічого не помітив. Вів далі так само пошепки:

— Дотепер мо' й не було нікого, та уважайте на совітських вояків. Якщо зобачите, то швиденько-швиденько сюди або до колишнього лісництва, що за Дубовою галявиною!

— Яке спалили торік?

— Так, десь там наші обертаються…

— Добре! — випростався на коні Андрій. — Зробимо так, як ви наказуєте!

— Северинові Романовичу уклін… — відступив високий, даючи дорогу. — Скажеш — від Фрося Івана Васильовича, вони знають, з Підгірців ми…

Андрій попустив повід, і Сірко легко виніс його з Гадючого яру. Хлопець притримав коня, тепер стежка поширшала, і можна було їхати поруч Пилипа. Запитав гордовито:

— Ну, як я його?

— Дай боже, абисьмо завжди так… — зареготав той. — Вважає, що ти — Грицько!

— Тепер ми свої люди в бандер, — ствердив Андрій. — Чув про тих, що біля лісництва?

— Як не чути?

— Ви з Сергійком розкладете вогнище, а я там обдивлюся.

— Сергійко й сам упорається.

— Негоже малого кидати.

— Певно, негоже, — зітхнув Пилип. Андрій зрозумів його.

— Я залишуся з Сергійком, а ти підеш до лісництва. Дивись тільки, щоб не злапали!

— Мене злапають! Та я весь у батька!

— А він як вовк по лісу ходить… — додав Андрій, посміхнувшись. — Знаю, що скажеш. Але ж батько твій — не хвалько…

— Я — хвалько? Від такого чую!

— Добре, не гарячкуй. Пожартував я. А до лісництва заходь з острожанського боку. Краще з тилу, де не чекають.

— Там спіжарня стара лишилася, — роздумливо мовив Пилип. — Вони сіна туди натягали й, мабуть, сплять. Один вартує, а інші сплять.

— Ці, бач, не спали, — обернувся Андрій в бік Гадючого яру. — До речі, якщо тебе затримають, пошлешся на Фрося. Мовляв, віні сказав, що на лісництві коршунівська застава. Чогось там наплетеш.

— Та наплету, — погодився Пилип і нараз засміявся тихо й упевнено. — Відбрешуся.

Вони вже під'їжджали до Дубової галявини. Спутали коней, пустили пастися.

Андрій із Сергійком пішли по хмиз. Пилип постояв трохи — вже жалкував, що сам напросився йти до лісництва, не тому, що боявся бандерівців, був упевнений, що, зрештою, йому нічого не зроблять, у крайньому разі затримають до ранку, просто було трохи моторошно одному йти лісом, де в гущавинах, мабуть, водилися лісовики й мавки. Пилип знав, що вони ніколи перші не чіпають людей, і все ж було лячно та й ще сич завів своє одноманітне «пу-гу».

«Сича злякався?» — підштовхнув сам себе хлопець. Вирізав з ліщинового куща міцного дрючка й нечутно сковзнув у чагарники, якими поросли береги невеличкого лісового ручая; балочкою, яку утворив цей ручай, і вирішив дістатися до лісництва.

… Андрій поколупався ломакою в золі, викотив картоплину. Здув попіл, перекидаючи в долонях, попробував вістрям складаного ножика й кинув картоплину Сергійкові.

— Спеклася вже. — Він викотив другу картоплину, обдмухав і розломив на дві частини, присолив і поклав на траву, чекаючи, щоб охолола. — Щось Пилип забарився…

Сергійко не відповів. Їв картоплю, голосно вдихаючи повітря, щоб не попекти піднебіння. Дістав ще одну картоплину, з'їв і лише тоді запропонував:

— А може, й нам туди гайнути?

— Скажеш! — ущипливо зауважив «Андрій. — Коней кинемо, та й оті, — махнув невизначено рукою в бік, протилежний лісництву, — можуть прибитися.

— З кіньми нічого не станеться, — легковажно заперечив Сергійко. — Та й взагалі… — він не докінчив, але Андрій зрозумів його. Можливо, хлопчисько й має рацію: навряд чи розвідники підуть на вогнище — обходитимуть десятою дорогою. Правда, вони мусять пройти десь тут поблизу, бо обабіч Дубової галявини тягнуться болота, і все ж у темряві за десять метрів можна прослизнути непомітно поза деревами, а, певно, ці розвідники вміють ходити лісом.

Андрій забув про картоплину. Ліг горілиць, підмостивши долоні під голову. Дивився в зоряне небо й думав: коли вже, нарешті, не буде ані бандер, ані гітлерівців і в їхньому селі відкриють школу, приїдуть вчителі, і він триматиме в руках підручники…

Либонь, далеко-далеко до цього дня…

Підвівся на ліктях і запитав Сергійка:

— А ти не боїшся смерті?

— Чого? — не зрозумів той.

— Смерті, питаю, не боїшся?

Хлопець подмухав на картоплину, відповів байдуже:

— Коли це ще буде… Справді — коли!

Дивлячись на дорослих, Андрій і сам думав, що оті тридцять чи сорок років, котрі розділяють, їх, безмежні, що перед ним — ціла вічність, і йому ніколи не доведеться й думати про смерть, зрештою, поки він виросте, людство щось придумає, й він житиме вічно — бо як можна полишити оці ліси, ніколи не бачити безмежного зоряного неба, не купатися в їхньому теплому й прозорому озері?

У такі хвилини йому ставало до сліз шкода матері, яку закопали у вогку землю на сільському цвинтарі, батька, про якого казали, що загинув за Львовом на сьомий чи восьмий день війни. Він служив у Перемишлі в Червоній Армії й відступав із своєю частиною до Тернополя — хтось переказував, що ця частина хоробро билася з гітлерівцями, і Андрій був переконаний, що батько поклав не одного фашиста.

Він пишався своїм батьком, але ніхто не знав про це, окрім Пилипа й Сергійка, бо пишатися таким батьком було небезпечно. Северин Романович, гніваючись на племінника, обзивав його «червоним батяром» і буркотів, що саме такими, як Андріїв батько, мусить гидувати кожен справжній українець, бо злигався з червоними й боронив Совітську владу.

У глибині душі Андрій не вірив у загибель батька, чекав на нього. Адже батька могли поранити, й товариші витягли з поля бою. Нарешті, хтось міг помилитися, просто батько спіткнувся і впав, а тепер десь воює з гітлерівцями і скоро подасть про себе звістку — ось і фронт уже наблизився до їхніх лісових країв…

Правда, Северин Романович упевнений, що німці зупинять Червону Армію на старому кордоні, а тут, у західноукраїнських областях, вони під захистом бандерівців порядкуватимуть самі, без совєтів і колгоспів…

Зовсім недавно до Андрія дійшла чутка, яка вже давно ходила селом: мовляв, Северин Романович сам пустив поголос про смерть свояка, щоб прибрати до рук сестрине майно.

Спочатку Андрій хотів піти до вуйка й розпитати його самого, та, подумавши, вирішив не робити цього: Хто ж добровільно зізнається у власній підлості?

Северин Романович ще й нагримає на нього й матиме рацію: не вір чуткам — брехня селом сама ходить.

І все ж тепер Андрій твердо знав, що батько живий і скоро повернеться, мав навіть потаємну надію, що він серед отих радянських розвідників, — чому ні, адже хто краще за нього орієнтується в тутешніх лісах, а командування знає, кого посилати в розвідку. Оце відчуття, що батько десь зовсім близько, весь час не полишало Андрія, тривожило й збуджувало, хотілося кудись бігти й щось робити, а він мусив лежати біля вогнища і їсти картоплю.

Де ж Пилип? Невже злапали бандери?

Андрій уявив, як коршунівці тягнуть товариша до напівзруйнованої спіжарні, котра залишилась на території лісництва, і злоба зсудомила його обличчя.

— Ти чого? — помітив гримасу Сергій. — Болить щось?

— Та ніц… Подумав, чи не затримали бандери Пилипа.

— А що зроблять? Мусять відпустити.

— Малий ти ще і не знаєш…

Сергійко обтер руки об штанці, заперечив з гідністю:

— Який малий, вже десятий пішов. І знаю, що до чого… Серед тих коршунівців є не такі вже й злі. Он вуйко Євмен з нашого села — бандера, а добрий.

— Сказав — вуйко Євмен… Та він же дурний, його хто хоче навколо пальця обведе. Северин Романович наказав, він і пішов до загону.

— А Василь Байда? Теж дурний?

— Він гарячий, Василь, — зітхнув Андрій. Подумав трохи й мовив довірливо: — Коли Коршун уперше приїхав до Острожан і за бандер агітував, дуже вже красно говорив, та й зброю давав… От Василь і спокусився на автомат. Йому ж тоді шістнадцять було.

— Автомат — гарна штука! — ствердив Сергійко. — Я вже стріляв.

— Ну і як?

— То-то штудерно! — похвалився Сергійко. Поклав дрючка до плеча, повів над вогнищем. — Та-та-та… За сто метрів у пляшку влучав.

— Не бреши.

— За п'ятдесят — точно.

А якщо по правді?

Чесно — п'ятдесят.

— Най буде п'ятдесят. Пилип давав «шмайсера»?

— А хто ж іще?

Андрій подивився на хлопця з цікавістю. Не такий уже й малий, виявляється.

Сергійко потягнувся за картоплиною, та не взяв, прислухався.

— Ходить хтось…

На краю освітленого кола майнула тінь, і Пилип, важко дихаючи, гепнувся на теплу землю біля вогнища.

— Гарно влаштувалися: картоплю їдять, гріються… — Сів, підставивши до вогню забрьохані холоші штанів. — Ніч росяна, — поскаржився, — змерз я…

— Ну? — тільки й запитав Андрій.

— Нічого втішного. — Пилип викотив картоплину, почав жадібно їсти, не обчищаючи.

— Кажи вже!

— Дві засідки. Одна біля самого лісництва, а друга на березі ручая.

— А до Осикового урочища не доскочив?

— Далеко, та й для чого?

— Так, — погодився Андрій, — туди все одно не підемо. Звідти стежка лише до Грабового, а там…

— Бандери тебе не засікли? — поцікавився Сергійко.

— Скажеш таке! Я до лісництва від сосняка вийшов, де їм помітити? Сидять під спіжарнею, курять. А ті, що біля ручая, почули й гукнули. Я затаївся, вони знову гукнули й заспокоїлися. Довелося задкувати й через молодняк дряпатись. А у вас що? Грієтесь?

— Що малисьмо робити?

— Ну, — невпевнено мовив Пилип, — у лісі повештатись… Далі від вогнища.

— Зараз світатиме, — погодився Андрій, — ми з Сергійком підемо, а ти погрійся. Гайнемо до боліт, — вказав ліворуч, — і назад.

— А може, Сергій з кіньми залишиться? Малий ще…

Андрій скосував на Сергійка, хотів уже сказати про автомат, та хлопець застережливо похитав головою, і Андрій промовчав.

— Не такий вже й малий, — заперечив. — Піде зі мною. А ти, коли відпочинеш, вздовж ручая походи.

— Буде зроблено, пане начальнику! — Пилип приклав розчепірені пальці до скроні. — Пан має ще вказівки?

— Я тебе тільки раз цюкну, то вже й не базікатимеш!

— Гречана каша сама… — почав Пилип, та не закінчив. — Може, кіньми? — запропонував.

— Та нехай пасуться. Від них тільки галас…

Андрій затягнув ремінець ще на одну дірку.

— Пішли! — зробив рішучий знак Сергійкові і зник за освітленим колом.

Пилип полежав на боці, гріючи спину й дивлячись хлопцям услід. Потім з'їв ще кілька картоплин і пішов до коней, що паслися біля ручая. Білка підскакала до нього, тицьнулася теплою мордою в плече, наче запитуючи, що потрібно хазяїну?

Вороний форкнув невдоволено, певно, не схвалював Білчине підлабузництво. Нараз він настовбурчив вуха і втягнув у себе повітря — принюхувався. Форкнув тривожно, буцім відчув небезпеку. Білка також насторожилася.

Пилип зрозумів: щось стурбувало коней, може, якийсь звір…

Тривога коней передалася хлопцеві — метнувся до найближчого дуба, припав до могутнього, в кілька обхватів, стовбура і одразу відчув полегкість, наче дуб міг захистити його.

Небо на сході вже побіліло, і між деревами лягли передранкові тіні. Пилип висунув голову з-за стовбура й помітив, що одна з цих тіней обережно рухалася поміж дубами в бік згасаючого вогнища, яке звідси видавалося мерехтливим світлячком.

Пилип не спускав з рухомої тіні очей, вже збагнувши, що це — чоловік, який, трохи зігнувшись, перебігає від стовбура до стовбура.

Обережно, щоб не тріснула під ногою гілка, хлопець сковзнув до найближчого дуба, визирнув. Чоловік зник, тінь розчинилася в гущавині. А може, Пилипові все це тільки видалося?

Але ж і коні почули чужого…

Згадка про тривогу коней остаточно надала Пилипові певності, і він посунув до гущавини, де зник невідомий.

Тут пахло прілим листям і грибами, продиратися поміж молодих дубків, які переплелися вітами, було важко, та Пилип ступав обережно, нечутно відхиляючи гілки й намагаючись не дихати. Ось уже й кінець заростей — хлопчик визирнув і побачив за кілька кроків чоловіка, який дивився з-за дерев на вогнище. Він був у пілотці, плащі й тримав у руці автомат.

Спочатку Пилипові здалося, що це гітлерівський солдат. Хлопець позадкував, щоб сховатися в гущавині, та на якусь невловиму мить його погляд зупинився на автоматі. Пилип ледь не скрикнув од радості й сміливо вийшов із свого укриття.

— Вуйку! — погукав неголосно. — Ідіть-но сюди!

Пилип почув, як клацнув затвор автомата. Не німецького «шмайсера» з ріжком, а з круглим диском і дерев'яним прикладом: такими автоматами були озброєні, і Пилип знав це твердо, лише радянські солдати.

— Вуйку, — повторив, — не стріляйте, бо я тут один і хочу вам щось мовити!

Минуло кілька секунд — либонь, солдат хотів упевнитися, що Пилип справді один, — нарешті він виступив з-за стовбура й запитав:

— Це ти розклав вогнище?

— Так.

— Що робиш тут?

— Та нічліжимо. Коні в нас…

— Підійди.

Пилип рушив повільно і якось невпевнено — все трохи боявся чи тривожився — йшов, витягнувши шию й відкинувши назад голову. Лише наблизившись до людини в пілотці, побачив, яка вона висока. Пилип у житті не бачив таких високих, мабуть, якщо б став на плечі Андрійкові, і тоді був би нижчий.

Солдат нахилився до нього, огледів уважно, запитав приязно:

— Кажеш, нічліжите?.. А де ж інші?

— А вони вас шукають.

— Як це нас? — солдат мимоволі схопився за автомат і озирнувся. — Звідки знаєте?

— Ви, вуйку, не хвилюйтесь, я вам зараз усе розповім. — До Пилипка почала повертатися впевненість. — Ви ж радянські розвідники?

Солдат раптом присів перед ним навпочіпки, тепер його обличчя було врівень з Пилиповим, він взяв хлопця за плечі великими важкими руками — Пилип одразу відчув, які сильні ці руки, йому зробилося щімко й захотілося плакати, та стояв і не відводив погляду від уважних і вивчаючих очей солдата.

— Що ти сказав? — запитав той.

Пилип знав тепер, що це точно радянський розвідник, на якого вони так довго, чекали і вже майже не сподівалися побачити. Якась тепла хвиля підступила до горла, і він заговорив швидко, немов боявся, що його зупинять і він забуде все, що мусить сказати:

— Якщо ви розвідники, то стережіться! Ми навмисне тут нічліжимо, щоб попередити… Андрій дізнався, що бандери полюють на вас, це він довідне знає, бо почув від самого Коршуна. Німці йому наказали, і бандери засіли тут…

Солдат трохи стиснув йому плечі, і Пилип зупинився, наче кінь, якого взяли в шенкеля.

— Що за Коршун і при чому тут бандерівці? — запитав. — Ану, давай все по порядку.

Пилип шморгнув носом, засоромившись, обтерся рукавом і розповів, що почув від Андрія.

Солдат слухав, дивлячись немиготливо й не перебиваючи. Вислухавши, підвівся й погладив Пилипа по голові. Мовив, неначе поскаржився:

— Не всі слова твої я зрозумів, та в основному ясно. Друзі твої пішли нас шукати? Куди?

— До боліт.

— Далеко туди?

— Версти чотири.

— От що, — вирішив солдат, — пішли!

Пилип озирнувся на Білку, що підійшла зовсім близько, й солдат зрозумів його.

— За коней не хвилюйся, — заспокоїв, — тут недалеко, розкажеш усе лейтенантові. — Він узяв хлопця за руку, наче боявся, що той втече, і, нахилившись, розсунув плечем чагарники.

Лейтенант Бутурлак, вислухавши Пилипа, спохмурнів. Розкрив планшет, підкликав хлопця.

— На карті розумієшся? — запитав.

— Ні, — похитав той головою.

— Ех ти ж, а ще й хлопець, — несхвально мовив лейтенант, — в якому вже класі вчишся?

Пилип одповів ніяково, наче сам завинив у цьому:

— Школи в нас нема…

Та Бутурлак уже зрозумів свою помилку. Очі в нього заблищали, поплескав Пилипа по плечі, пообіцяв:

— Недовго потерпи до осені. — Нахилився над картою. — Лісництво тут позначене, а там, кажеш, засідка? — помітив олівцем. — І тут, де ручай… Приблизно за кілометр від лісництва?

— Вони ще Гадючий яр стережуть. — Пилип також нахилився над картою, намагаючись щось збагнути в тих лініях і позначках. — Гадючий яр — від Щедрого озера мало не до Дубової галявини. Ми ним їхали, там бандери також сидять.

— Гадючий яр це, певно, тут… — лейтенант провів на карті звивисту лінію. — І багато їх там?

— Та є гадюки…

— Що нам гадюки! — посміхнувся Бутурлак. — Про бандерівців питаю.

— Ми бачили двох, та ще, мабуть, є…

— Чому так вважаєш?

— На лісництві у засідці не менше п'ятьох і на ручаї також. Андрійко чув — четверо вас. Куди ж двом проти чотирьох?

— Логічно. — Лейтенант похитав головою. — Усі шляхи перерізали, й залишається болото.

— Не пройдете, — сказав Пилип. — Там тільки батько мій ходить, але ж він лісником був.

— Тутешні болота — загибель! — Іванов, який стояв поруч, спершись спиною на стовбур вільхи, зітхнув. — Мало не такі, як у нас у тайзі…

— Що ти пропонуєш? — сердито скинувся Бутурлак.

— Як на мій характер, краще прийняти бій.

— Перечекати до вечора, — схвалив Горянський, — у сутінках вдарити по бандерівцях і пробитися.

— А якщо вони вдень ліс прочісуватимуть? — єхидно запитав Бутурлак. — Полюватимуть на нас, як на куріпок.

— Може бути, — згодився Іванов.

— Ти і вашим і нашим! — блиснув очима Горянський.

— Може, Андрійко знає дорогу через болото? — роздумливо мовив Пилип. — Він тут усі стежки знає.

— Давай сюди свого Андрія! — наказав лейтенант. — Де він?

— Мусить скоро бути. Пішли з Сергієм вас шукати.

— Не можемо гаяти часу. Скоро вже зовсім видно буде. Онисиме, — не наказав, попросив Іванова, — піди, будь ласка, з хлопцем, пошукай малих. А ми в цьому дубнячку перебудемо.

Сержант, не кажучи ні слова, взяв автомат.

— Ми швидко, — пообіцяв.

І справді, вони побачили Андрія й Сергійка десь за кілометр від Дубової галявини. Вірніше, побачив Іванов.

— Вони? — вказав пальцем на двох хлопчаків, що збігали з пагорба. Зникли в підліску й знову з'явилися.

— Сергійку! — гукнув Пилип, та Іванов цитьнув на нього. Він дочекався, поки хлопці збігли у видолинок, і вийшов на галявину, тримаючи Пилипа за руку. Андрій зупинився, затуливши собою Сергійка, так і стояв, поки сержант Іванов не підійшов упритул.

— Ти шукав нас, — мовив сержант, — ось і знайшов.

— Ви один?

— Нас ще троє.

— Коршун і казав: четверо чи п'ятеро, — чомусь полегшено зітхнув Андрій. Хотів запитати про батька, але промовчав. Огледівся навколо.

— Вони біля Дубової галявини, — пояснив Пилип і не втримався, щоб не похвалитися: — Я перший їх помітив.

— Так, перший, — ствердив Іванов, і Пилип з вдячністю підвів на нього очі. Пішов би зараз за цим чоловіком у самісіньке пекло.

— Треба йти, — потягнув сержанта за руку.

— Так, на нас чекають, — погодився Іванов, — рушили…

Лейтенант зміряв Андрія вивчаючим поглядом. Хлопець сподобався йому: високий і, певно, виглядає старшим за свої роки. Білявий і очі сині, хоч це, кажуть, не є свідченням сильного характеру, але обличчя видовжене й підборіддя не круглясте, та ще й рання зморшка прорізала чоло — отже, вольовий. Очі розумні, й дивиться відкрито: такому можна довіритись.

Андрій глянув на двох солдатів, що сиділи на траві, і тінь розчарування сковзнула його обличчям. Бутурлак помітив це й витлумачив по-своєму:

— Звичайно, з пораненим у болотах буде важче, проте не турбуйся, допоможемо. Проведеш нас через болота, Андрію?

Хлопець замахав руками, немов захищаючись. Ступив два кроки назад.

— Не можна, тільки вар'ят зараз туди піде…

— Хіба ми схожі на божевільних? — похмуро всміхнувся Бутурлак. — Просто не маємо іншого виходу.

– Є, — заперечив Андрій, — прошу повірити мені, і ми проведемо вас.

— Але ж усі підходи до озера контролюються бандерівцями.

— Пане лейтенанте, — Андрій приклав долоню до серця, — ми отих бандер, що в Гадючому яру, візьмемо на себе, а вам уже тільки гав не ловити… — мовив, та одразу схаменувся, здається, бовкнув дурницю, і лейтенант може образитись. — Ми їм скажемо, що бачили вас тут, вони — сюди, а ми — до яру…

Почувши це, навіть Васюта, який, здавалося, дрімав, привалившись спиною до дерева, зацікавлено заворушився.

— Ну, а далі? — запитав Бутурлак. — Яром вийдемо до озера, а там — Острожани…

— На березі недалеко від села є рибальська хижа. Його батька, — кивнув на Пилипа, — там вони сітки тримають, весла… У хижі переднюєте, а вночі проведемо далі. Там вас уже не шукатимуть.

Лейтенант обвів поглядом своїх підлеглих. Видно щось прочитав на їхніх обличчях, бо мовив ствердно:

— Чудова пропозиція! Але ж… — раптом зупинив себе, — хижа на березі, і якщо хтось?..

— Хлопці повартують, — поклав край його сумнівам Андрій. — Замкнуть хижу, щоб ніхто носа туди не пхав, і поруч крутитимуться. Але нікого вдень там не буває.

— Так тому й бути, — схвалив лейтенант, та Горянський нараз підвівся.

— Можна мені одне запитання, товаришу лейтенант?

Бутурлак знизав плечима: звичайно, можна, тут кожен вільний висловлювати свої думки й сумніви, правда, за ним останнє слово, та поки він не віддав наказу, нехай запитує.

— Твій кінь? — коротко запитав Андрія Горянський, тицьнувши пальцем у Сірка, що скуб траву неподалік.

— Мій.

— Добрячий кінь! — чомусь несхвальні інтонації почулися в голосі Горянського. — А той також твій?

— Не мої то коні, — раптом збагнув Андрій і почервонів так, що кров, здається, лише випадково не чвиркнула з вух. — Вуйка мого, а ви, якщо не вірите!..

— Чекай, — приступив до нього Горянський, — рідного дядька коні? І Коршун, я так зрозумів, саме до нього приїжджав цієї ночі?

Кров відлила від обличчя Андрія. Мовив гнівно:

— Можете не вірити мені, бо і Коршун — мій рідний вуєк. Материн брат, от хто він! А я живу у вуйка Северина, бо мати померла, а батько в Червоній Армії. — Він хотів ще додати, як сподівався зустріти батька серед цих чотирьох, та горло нараз перехопило, він задихнувся, на очі накотилися сльози, і Андрій відвернувся, щоб цей підозріливий солдат не помітив їх.

— Ти що, з глузду з'їхав? — смикнув Горянського за галіфе Васюта.

Горянський зло зиркнув на нього, багатозначно кашлянув, дивлячись на Бутурлака, але той махнув рукою.

— Відставити, Горянський!

— Слухаюсь! — відповів похмуро, та було видно — залишається при своїй думці.

— Вперед піде Сергійко, — запропонував Андрій, — він скаже бандерам, що ми побачили вас і пішли слідом. А я буду весь час з вами…

— Пропонуєш себе заложником! — невесело посміхнувся лейтенант. — Не треба, хлопче, ми тобі віримо. Це тільки дехто, — недобре глянув на Горянського, — вважає, що тут усі — бандерівці. От що, — вів далі рішуче, — вперед підете ви всі троє. Бо малий може щось наплутати.

— Я наплутаю?! — образився Сергійко.

— Звичайно, ні, — поблажливо посміхнувся Бутурлак, — але краще, коли вертатиметесь усі троє, бо постові можуть щось запідозрити.

Хлопці спіймали й розпутали коней, посідали верхи, розвідники вервечкою рушили за ними.

… Фрось, почувши форкання коней, виступив з кущів.

— Це ви, хлопці? — гукнув.

— Вуйку, там… — удав хвилювання Андрій, — солдати! Ми бачили — кілька солдатів обігнули Дубову галявину й подалися до боліт.

— Які солдати? — не збагнув той.

— Ви ж самі казали, совітські вояки! Щоб ми, як побачимо, повідомили.

— Ох, боже, — заклопотався Фрось, — це ж розвідники! І багато їх?

— Троє чи четверо.

— Точно, вони. Ану, хлопці, вилазьте з кущів, за мною! То кажете, до боліт від Дубової галявини подалися? І як давно їх бачили?

— Щойно, вуйку… Ми одразу на коней і сюди. Як ви й наказували.

З кущів вилізли ще п'ятеро чоловіків, одягнутих у ватянки. Обличчя заспані, недобрі.

— Ти, Сидорчук, давай до лісництва, — розпорядився Фрось, — попередь тамтих, щоб гав не ловили. Ми цих розвідників з тилу, а вони з флангу, притиснемо до болота, нікуди не дінуться. Давайте, хлопці, потихеньку поза кущами, поза деревами, як тіні, прошу я вас. Ми зараз отих совітських вояків накриємо. У спину їм вдаримо, в спину, прошу я вас, так, щоб не втік ніхто…

Бандерівець з карабіном схопив Сірка за вуздечку.

— Ану, злазь! — наказав Андрієві.

— Ви що? — нараз Андрій зрозумів, чого той хоче. — Не віддам коня, — крикнув, — я вуйку скаржитимусь!

— Злазь! — замахнувся той гіллякою.

— Тихо будь, — перехопив його руку Фрось. — Я ж кажу, тихесенько, ти тінню будь, розчинися в лісі — на коні тебе за півверсти видно, а мусиш поза кущами… Ну, чого стоїш? — озлився раптом. — Я казав — до лісництва!

Бандерівець з карабіном вилаявся пошепки, та відпустив вуздечку. Фрось махнув рукою й побіг стежкою, що вела до дубової галявини, за ним — інші четверо.

Бандерівець з карабіном рушив праворуч, де починався молодий сосняк. Зупинився, насварився на Андрія зброєю.

— Ви чого стовбичите? Ану, марш до яру! — і як тінь зник у сосняку.

Проїхавши сотню метрів, Андрій зіскочив з коня, передав повід Пилипові. Прислухався. Тихо, буцім і не було тут нікого, лише ятель довбає суху гілку.

— Чекайте тут, — наказав Андрій і югнув у гущавину. Продерся крізь густий горішник, яким суціль заросли підходи до Гадючого яру, побіг до вільшняка, де залишив розвідників. Нараз дорогу йому заступив Іванов.

— Ви? — здивувався хлопець. — Мусили ж чекати там…

Сержант поблажливо усміхнувся.

— Хлопці чекають, а я хотів вас підстрахувати, аби чого не трапилось. — Він засвистів дроздом, прислухався й свиснув ще. — Зараз усі будуть тут, — пояснив. — А ти молодець, класно обдурив бандерівців!

Неподалік засвистів дрозд, і з-за дерев висковзнули розвідники.

— Перечекаємо трохи, — запропонував Бутурлак, дивлячись, як важко дихає Васюта.

— Ні, — заперечив той, — не можна час гаяти!

Вони продерлися через горішник до коней.

— Вуйку, до мене, — поплескав по Білчиному крупу позаду себе Сергійко. Васюта не одразу збагнув, що запрошують його, і хлопець пояснив: —Прошу вас сідати, вуйку, тримайтеся за мене, я моцний.

Горянський допоміг єфрейторові сісти позаду Сергійка, намагався не дивитися хлопцеві у вічі — певно, сам картав себе за підозріливість, але, зустрівшись з відвертим поглядом Сергійка, усміхнувся й собі дружелюбно. Взяв кобилу за повід і хотів уже рушати, та Іванов зупинив його:

— Сідай і ти, — поплескав Сірка по широкій спині, — і ви, товаришу лейтенант. Бандерівці можуть повернутися, побачать сліди…

— Резонно, — схвалив Бутурлак.

— Ви — до мене, — гукнув сержанта Пилип.

— Але ж, — засумнівався той, — нас семеро…

— Я піду попереду, — запропонував Андрій. Погойдав босою ногою. — Такий слід нікого не насторожить.

Іванов зламав гілку, обдивився навколо, замів сліди. Легко скочив на вороного.

— Рушили! І хай все буде добре.

Сонце високо піднялося над лісом, риба клювала мляво, але Грицько затявся, кидав та й кидав, сподіваючись, що витягне хоча б підлящика. Тут риба брала завжди, сьогодні ж як відрізало. Це сердило хлопця, адже збирався похвалитися перед Андрієм — клятий голодранець, втік нічліжити з Демчуками, знайшов собі компанію, такі ж голодранці, як і сам.

Спочатку Грицько кидав блешню, сподіваючись витягнути півпудового щупака — такі ходили тут в очеретах, не риба, а ціла колода.

От би з таким щупаком зайти до двору, хай би позаздрив, батяр недорізаний!

А тут навіть підлящики не беруть, шляк би їх трафив, у коші всього півдесятка плотиць, коропець та окуні в долоню — на чверть юшки не вистачить.

Нарешті Грицько збагнув, що сьогодні так і не вдасться похизуватися виловом. Риба одразу перестала цікавити його, спорожнив кіш просто в озеро і погріб до берега, де — давно запримітив — зранку крутилися обидва Демчуки.

Важкий човен ішов повільно, нарешті розсунув носом очерети й тицьнувся в пісок.

Грицько витяг весла, поклав акуратно вздовж бортів, вискочив на берег. Зсунув солом'яного бриля на потилицю, примружився, підставивши сонячним променям веснянкувате обличчя. Постояв трохи — гарно жити на світі, коли гріє ранкове сонце і ніц не треба робити.

Якби ще не задачки!

Мати знову лаятимуться, що не розв'язав, зрештою, полаються й відчепляться, йому це не первина, а чи варто забивати собі голову задачками, коли з лісу пахне травами і в озері скидається риба?

Згадка про рибу трохи зіпсувала настрій, але не дуже, і Грицько почимчикував до Демчукової рибальської хижки, біля якої стриміла з очеретів голова одного з цих гицелів.

Ще за сотню кроків Грицько здогадався, що то Сергійко — вітерець куйовдив його чорну чуприну.

— Агов, Сергію, — покликав, — іди-но сюди!

Той обернувся невдоволено, приклав пальця до губ, вимагаючи тиші.

— Що там у тебе? — не вгамовувався Грицько.

Сергійко ворухнувся. Нараз почулося ляскання крил — молода качка вискочила ледь не з-під ніг хлопця, піднялася над очеретами і відразу важко впала в них, ховаючись.

— Ех, ти ж, — збуджено загорлав Грицько, — дрючком треба було її, помітив і відразу дрючком, тут без дрючка й ходити не можна!

Сергійко вибрався з очеретів. Стояв і дивився спідлоба, і у вирластих очах його Грицько помітив причаєний переляк, а може, це тільки здалося йому, бо хлопець відвів погляд і запитав не до ладу:

— Ти що тут?..

— Гайда купатися, — запропонував Грицько, — риба не бере, та біс з нею.

— Спекотно, — солідно пояснив Сергійко, — от і не бере.

— А де Пилип?

Малий озирнувся, і Грицько знову помітив у його очах тривогу.

— Додому побіг.

— Ви чого тут зранку вовтузитесь?

— Батько сітку звеліли полагодити. — Сергійко кивнув у бік розтягнутої на дрючках рибальської сітки.

— А-а… нудна робота… То підеш купатися?

— Не хочу.

— А я скупаюся. — Грицько підійшов до озера, очерети відступали тут від берега, вкритого білим піском, далі тягнулася мілизна, вода тут прогрівалася ще зранку, і купатися було приємно — вода прозора, зайдеш по груди й бачиш, як сновигають під ногами великі озерні раки.

Нараз Грицько зупинився. Примружив хитре око, кивнув на руку, яку малий заклав за спину.

— Що там у тебе?

Побачив, як відлила кров од щік Сергійка, ступив крок убік, зазирнув хлопцеві за спину. Тримає стиснутий кулак, а що в ньому?

Грицько вдав, що Сергійкова таємниця йому ні до чого. Роздягнувся, залишившись у синіх сатинових плавках із зав'язками збоку. Такі плавки мав на селі тільки він, — хлопці купалися голяком, — і дуже пишався ними.

Перев'язав мотузок, а сам не спускав ока з закладеної Сергійком за спину руки. Цікавість мучила його що там у малого в кулаці?

– Іди сюди! — покликав, та Сергійко не зрушив з місця. — Я тобі покажу щось…

— Що покажеш?

— Ти знаєш, що в мене є? Дві протитанкові гранати. Сьогодні глушитимемо рибу! — Побачив, як загорілися в малого очі, вів далі, інтригуючи: — Увечері поїдемо човном до соснового берега, і там на глибині…

Сергійко облизав язиком засмаглі губи, витиснув з себе жалібно:

— Сьогодні не зможемо.

— Чом не зможете?

— Та батько звеліли… — хлопець зам'явся. — Щось там у них по господарству…

— Не бреши! По очах бачу… — Грицько нараз пружно ступнув до Сергійка, схопив його за руку, вивернув. — Ну, показуй, що тут?

— Не чіпай! — малий смикнувся, але Грицько тримав міцно. — От зараз Пилип повернеться, він тобі дасть!

— Ми твого Пилипа — одною лівою! — Грицько почав викручувати Сергійкову руку.

— Пусти!

— Покажеш? — нараз Грицько закричав і випустив хлопця. — Ти що, кусатися! Я тобі зараз! — наздогнав малого, який відскочив до очеретів, підставив ногу і штовхнув на пісок. Навалився всім тілом, викрутив руку й нарешті розтиснув пальці.

Сергійко лежав, уткнувшись обличчям у пісок, і плакав.

Грицько тримав червону зірку з серпом і молотом — такі зірки носили радянські солдати на пілотках і кашкетах, він сам бачив їх, коли відступали з боями через Острожани, навіть зірвав одну з кашкета вбитого командира. Зберігав кілька днів, поки батько не побачив — облаяв і викинув на смітник.

А тут — блискуча червона зірочка…

— Де взяв? — запитав гнівно.

— У лісі знайшов. — Сергійко дивився злякано.

— Брешеш! — схопив малого за вуха, притиснув потилицею до землі. Вдивлявся пильно в чорні очі. — Кажи правду, де взяв?

Сергійко заскиглив жалібно:

— Пусти, боляче

— Де взяв?

— Та давно вона в мене!

Раптом Грицько побачив в очах малого торжество. Не встиг здивуватись, як щось важке й гаряче навалилося на нього, боляче стиснуло шию.

Грицько відпустив Сергійка і закричав тонко й жалібно, бо, здалося, прийшла його остання хвилина.

Пилип налетів на Грицька, мов коршун. Кинув клунок з продуктами, який прихопив з дому, впав з розгону, схопив за чуприну й тицяв обличчям у мокрий пісок.

— У-у, гад, тебе хто вчив на малих кидатися? Їж землю, вар'ят паршивий, ось тобі!

Грицько вже оговтався, він був сильніший за Пилипа — спритно викрутився й зробив спробу підім'яти того під себе. Та Сергійко потягнув його за ногу, а Пилип навалився знову — Грицько зрозумів, що проти двох йому не впоратись, і одразу заканючив:

— Пустіть мене, двоє на одного, це чесно, га?

— А ти на малого — це чесно? — Пилип ще раз тицьнув його носом у пісок. — Ану, просися!

— Я не хотів… Пожартував тільки…

— Проситимешся?

— А нікому не розповідатимете?

— Потрібен ти нам!

— Простіть….

— Отож… — Пилип відпустив Грицька, той спритно відскочив убік, насварився кулаком.

— Я вас, гадів, поодинці спіймаю! Голота клята!

— Ох ти ж свиня! — здивувався Пилип. — Та ми тебе зараз!..

— Плювати я на вас хотів! От вуйку Кирилові скажу, хто червоні зірки ховає. Разом із своїм батьком на дубі гойдатиметесь!

Пилип озирнувся на Сергійка, що стояв, похнюпившись, і, згадавши, як поранений радянський єфрейтор подарував малому зірку з пілотки, збагнув, що загострювати стосунки з Грицьком аж ніяк не можна. Махнув рукою, мовив примирливо:

— Колись і в тебе таку бачили.

— То в мене, а то у вас… Голота нещасна, знаємо, чим дихаєте!

— Ах ти ж куркульський вилупок!

— За вилупка ти мені заплатиш!

— Теж мені ґазда! Не ґазда, а фирцик! — Пилип підняв грудку сухого глею, швиргонув у Грицька. Ледь не вцілив. Той відскочив, погрозив кулаком і побіг до села. Нараз зупинився, постояв трохи, роззираючись по боках, і рушив, низько пригнувшись до землі, буцім щось винюхував.

Пилип чув, як винувато дихає за спиною брат, та нічого не сказав малому, мовчки почав підбирати огірки, що розсипалися з клунка».

— Я йому не показував, — першим почав Сергійко. — Він питає, що в руці, а потім налетів і розтулив пальці.

— До хижі не підходив?

— Що йому там робити? Але ж дали ми йому! — Сергійкові явно хотілося перевести розмову на інше. — Більше з нами не задиратиметься!

Пилип підняв з трави півхлібини, суворо попередив малого:

— Я взяв з комори, і мати не бачили. Якщо питатимуть, мовчи.

— Дай, я віднесу, — Простягнув руку за хлібом Сергійко.

— Зірку заховай у хижі.

— Навчений

— Попитай, може, потребують чого…

Пилип обдивився, чи нема нікого близько, і, відімкнувши замок, пропустив Сергійка до хижі.

Андрій крутився біля комори з півгодини, поки тітка Ганна поралася там, але все даремно: тітка не відлучалася, і пролізти в комору не було ніякої можливості.

Нарешті, коли вже терпець урвався, допоміг щасливий випадок.

Тітка визирнула з комори, побачивши, що свиня пролізла до городу, схопила дрючка й, голосно лаючись, побігла виганяти.

Андрій югнув до відчинених дверей, схопив шмат сала, засунув за пазуху, підстрибнув і зірвав кільце копченої ковбаси, обережно визирнув і заховався за спіжарню.

І там ніс у ніс зустрівся з Грицьком.

Андрій удав заклопотання, хотів проминути Грицька, але той зупинив його. Дихав збуджено, видно, щось дуже схвилювало його і не міг не поділитися з кимось.

Запитав:

— На нічліг обидва Демчуки з тобою їздили?

Андрій склав руки на грудях так, щоб хоч трохи прикрити пазуху.

— Ну, обидва… То й що?

– І нічого не трапилось?

У Андрія похололо всередині. І все ж знайшов сили відповісти байдуже:

— Нічого. А що таке?

— Розумієш… — Грицько присунувся, гаряче задихав у вухо. — Щось у них не те… Хтось там у хижі… У їхній рибальській…

Певно, Андрій пополотнів, та, на щастя, Грицько нічого не помітив.

— Звідки знаєш? — запитав Андрій.

— Хотів я там скупатися. Бачу, малий на березі. І криється од мене… Щось мене штрикнуло — отак відразу збагнув — криється. Ховає кулак за спиною, а очі бігають. Питаю, що в тебе, а він мовчить. Виявилося — червоноармійську зірку ховав. А тут другий налетів на мене. Я, звичайно, дав їм, аби не лізли! Ну, поголомшив їх трохи. Пішов, раптом дивлюсь — хижа замкнута. Ніколи такого не було, а тут, бач, замок повісили. Пилип із собою клунок притяг, коли швиргонув я його, клунок розв'язався — півхлібини випало і огірки розсипалися. Для чого хліб, питається?

— На обід, як для чого!

— Овва, на обід! Так їм мати півхлібини й дасть! На тому тижні в батька півпуда муки позичили — до врожаю, збагнув? А тут півхлібини!

— Може, поцупив десь? — висунув припущення Андрій. Це було негарно — казати таке про Пилипа, та, здається, не залишалося іншого виходу.

— Де поцупиш? Хіба що в нас… Та комора на замку й ключ у матері.

Андрій відчув, як сало липне до спітнілого живота.

— А-а… — мовив так, буцім щойно згадав. — Вони пса привели, знайшли десь приблудного, мабуть, його в хижу замкнули.

– І огірки для пса?

— Го, якщо голодний, і огірки жертиме. У кривої Теклі сучка недопалки ковтала, їй-бо, сам бачив.

— А може, вони пса вкрали? — очі в Грицька загорілися. — Я завжди знав, що Демчуки — злодії!

— Тиць тобі… вкрали… Приблудний! Я ще не бачив, та Пилип казав — великий. Я його, нахвалявся, вивчу — тепер ніхто не підступиться!

— Пішли глянемо.

— Зараз не можу, треба по траву для корови їхати.

— Слухай… — улесливі нотки з'явилися в Грицьковому голосі. — Якщо пес справді гарний, скажи Пилипові, аби продав. Я йому дві протитанкові гранати дам. Мені свій пес от як потрібний!

— Тьху, гранати… Пес і гранати! Може, за міномет? — Андрій згадав учорашню розмову.

— А осьо-сьо… — скрутив дулю Грицько, та одразу позадкував. — Хоча, якщо пес справді великий… Я можу ще сала шмат додати.

— Завтра я з Пилипом домовлюсь, — пообіцяв Андрій.

— Ходь сьогодні, коли привезеш траву… — занетерпеливився Грицько.

— Там подивимось… — Андрій шмигнув до стайні, заховав сало й ковбасу під якесь шмаття на фірі, полегшено зітхнув. І як ще Грицько не винюхав цю злощасну ковбасу?

Андрій дістав ганчірку і обтер замащений салом живіт. Лише тепер збагнув усю серйозність того, що трапилось.

Добре, що Грицько наскочив на нього і повірив у того пса. Але ж може розповісти ще комусь — в Андрія обважніли руки, коли подумав про це. Слава богу, Северин Романович поїхав дивитися на покоси й повернеться лише після обіду. А тітці Ганні оті розповіді про хліб та замкнену хижу ні до чого — знає тільки свою комору й крамницю.

Андрій вийшов із стайні, постояв, виглядаючи Грицька. Тривога все більше охоплювала його. Нараз вирішив: заклав два пальці в рот, свиснув пронизливо. Почекав трохи і, не почувши відповіді, свиснув ще раз.

— Чого тобі? — почулося з веранди. Грицько стояв з підручником у руці.

— Гайда зі мною по траву.

Той безнадійно махнув рукою.

— Задачки… Мати не пустять.

— Ну й сиди над своїми задачками! — в Андрія трохи відлягло від серця: тітка Ганна затримає Гриця принаймні на дві години, за цей час він встигне обернутися.

Швидко запріг Сірка, і фіра покотилася дорогою, що вела до озера.

Андрій ще здалеку побачив Пилипа, який порпався біля сітки. Дорога тут роздвоювалася: одна вела до лісу, куди й потрібно було Андрієві, друга йшла навколо озера. Зупинивши фіру на розвилці, Андрій підкликав друга.

— А де Сергійко? — запитав.

— У хижі… з ними…

Андрій дістав з-під шмаття ковбасу та сало.

— Тримай!

— Де це ти?

— Де було, там нема. Що тут з Грицьком у вас було?

— На малого наскочив. Ну, я йому й дав!

— Дав… дав… — передражнив Андрій. — Роззява, клунок упустив, а Гриць хліб побачив, аж півхлібини. Звідки й для чого питається?

— Невже? — злякався Пилип. — Що ж буде?

— Я йому про пса набрехав. Мовляв, ви собаку приблудного в хижі тримаєте.

— Хитрий він, — засумнівався Пилип. — Поки сам не впевниться…

— Я до темряви з нього очей не спущу.

— Все одно погано. Слід лейтенанта попередити.

— Для чого? Най відпочивають спокійно. — Андрій скочив на фіру. — В селі ж бандер нема, якщо Гриць і бовкне комусь, поки Коршунові повідомлять…

— Лячно мені.

— А мені не лячно? — розсердився Андрій. — Ну, прощавай, бо мені по траву треба. Мушу обернутися, поки Гриць задачки розв'язує.

Він попустив віжки, й Сірко з місця взяв риссю.

Андрій повернувся з травою, коли Грицько щойно відклав зошита й нудився перед обідом на веранді.

Побачивши Андрія, зрадів і побіг слідом за фірою до корівника.

Северин Романович колись мав п'ять корів, тепер лишилося три, двох довелося віддати німцям, і Жмудь цілий тиждень лаяв їх останніми словами — що це за влада, яка бере навіть у своїх! — та швидко заспокоївся. Що корови — тьху! Дай боже, щоб все влаштувалося й червоних зупинили, тоді й про худобу можна подумати.

Хлопець навалив повні ясла конюшини. Чорнявка сковзнула по ньому байдужим поглядом і потягнулась товстими губами до бур'янини, Андрій пнув її коліном у бік — не любив цю корову за ненажерливість, через неї тітка Ганна часто шпетила його й обзивала неробою.

— Свиня, а не корова! — вилаявся, а краєм ока стежив за Грицьком — чого припхався до корівника?

Той не примусив довго чекати.

— Бачив Демчуків? — запитав.

— Кажеш так, буцім жити без них не можу.

— За озеро ж по траву їздив… Питаю, бачив?

— Це ти про пса? — вдав, що здогадався Андрій. — Тонку кишку маєш. Вони за нього аж два кіла сала правлять. — Знав, що навіть Грицько не зможе одразу дістати стільки сала, а йому потрібна була відстрочка лише до ночі.

— Два кіла! — вигукнув Грицько. — Та два кіла сала за них обох не дадуть! Бач. чого захотіли!

— Отож я й кажу — забагато. Хотів з ними стокмитися за кіло, й розмовляти не хочуть. Кажуть — вівчарка…

— Що-що? — не повірив Грицько. — Вівчарка?

Андрій ледь помітно всміхнувся. Знав, на який гачок підчепити Грицька — той давно мріяв про вівчарку, просив навіть вуйка Кирила дістати десь, але вівчарки були лише в есесівців, і дістати такого пса не зміг навіть Коршун.

— Либонь, від німців колись відбився пес, — інтригував далі Андрій. — Худий, кажуть, усі ребра видно, та злий — не підступишся!

— Як же вони його?..

— Голодний, — авторитетно пояснив Андрій, — коли пес голодний, за ким хочеш піде.

— То я ж його годуватиму! — зрадів Грицько та одразу й спохмурнів. — Два кіла сала мати не дадуть.

— Так, не дадуть, — погодився Андрій. — Може, коли всі задачки розв'яжеш.

— Слухай, — улесливо почав Грицько, — хочеш, я тобі протитанкові гранати віддам?

— Хочу.

— Ти от що, — по-змовницькому зашепотів Грицько, — коли мати до комори підуть, гукнеш їх, мовляв, до крамниці хтось кличе…

— Так вона й зірветься знеобачки! Замкне комору за собою.

— Може, й забудуть?

— Все може бути. Та навряд.

Грицько озирнувся злодійкувато.

— Тоді я… — він не доказав, але Андрій здогадався, що задумав Гриць: певно, витягне ключа в матері і залізе вночі в комору.

Поколупавши в носі, Грицько запропонував:

— Я зараз хотів би глянути на того пса. Гайнемо разом?

— А стайню хто чиститиме?

— То я побіжу сам…

— Злі Демчуки на тебе, — застеріг Андрій. — Пилип нахвалявся, що вуха обірве.

— У-у, гицель собачий, — насварився кулаком Грицько. Та згадавши, що саме від цього гицеля залежить, чи матиме він вівчарку, полагіднішав. — Коли звільнишся, збігаємо? — попросив.

Андрій кивнув невизначено і, захопивши вила, подався до стайні. Не встиг ще прибрати гній з-під коней, як у щілину між стулками дверей просунулося збуджене Грицькове обличчя.

— Швидше, — мовив, — там батько їдуть, а мати в коморі, то гукни її! Мовляв, батько кличуть…

— А потім усі шишки на мою голову!

— Е-е, скажеш — помилився…

Андрій знав, що Грицько не відчепиться, але й не хотів допомагати. Та, зрештою, нехай ризикне: якщо навіть Грицькові і вдасться поцупити сало, можна буде ще щось вигадати. Головне — дотягнути до вечора.

Хлопець увіткнув вила в купу гною, вийшов із стайні. Грицько з надією дивився на нього.

— Чого стовбичиш? — пригримнув Андрій.

Той посміхнувся улесливо, югнув за ріг стайні і заховався в кущах смородини.

Побачивши бричку Северина Романовича, що завертала до воріт, Андрій гукнув голосно:

— Тітко Ганно, вуйко приїхали!

Тітка визирнула з комори, обтерла руки білою ганчіркою і заклопоталася:

— У мене борщ охолов, і він того не потрапить, що крутишся цілий день… — вона щезла в коморі і з'явилася через кілька секунд з кільцем ковбаси. Андрієві здалося, що затрималася на мить біля дверей і туди-сюди глипнула очима, та, либонь, тільки здалося, бо задріботіла до кухні, охкаючи.

Хлопець провів її уважним поглядом, скосував на смородинові кущі, з-за яких визирав Грицько, невдоволено гмикнув: цьому пуголовку таланить…

Щойно мати увійшла в кухню, Гриць кількома стрибками подолав відстань од кущів до комори і спритно прослизнув у двері.

— Гей, — загорлав з вулиці Андрієві Северин Романович, — помер ти, чи що? Відчиняй ворота!

Хлопець побіг до воріт і не побачив, що мало не тої ж секунди безшумно прочинилися кухонні двері і тітка Ганна метнулася до комори.

Андрій узяв коня за вудила й завів у двір, Северин Романович зістрибнув з брички, скинув кашкета, обтер спітніле чоло рукавом, хотів щось сказати Андрієві, та не встиг, бо в коморі почувся лемент, звідти визирнула тітка Ганна, замахала руками, підкликаючи чоловіка.

— Йди-но сюди, Северине, подивись на свого сина, злодія клятого! Він спричиниться до моєї загибелі, все йому пхаєш і пхаєш, а йому все мало й мало!

Северин Романович потягнувся, розминаючись з дороги. Запитав байдуже:

— Чого заґелґотіла?

Кинув батіг на сидіння — видно було, що притомився і йому не до сімейних чвар.

— Це я гелгочу! — вибухнула жінка. — Подивись ти на нього! — вона виштовхнула з комори засоромленого Грицька — дивився спідлоба, наїжачившись. — Глянь, що в нього за пазухою! — Засунула руку й витягла величезний шмат сала. — Я ще вдень помітила — кільце ковбаси зникло. На того батяра подумала, прости господи, — кивнула на Андрія, — ну, вирішила, я ж тебе підловлю, а, виявляється, ось хто! Кажи, для чого воно тобі? — вдарила салом по шиї. — Чи не годують тебе, голодний ходиш?

Грицько блиснув очима, але промовчав. Северин Романович потягнув батога з брички. Грицько одразу помітив це й заскиглив:

— Уже сала шматка жалко! Просив я колись у вас? Може, мені ось як потрібно, — різонув краєм долоні по горлу, — в кого ж узяти, як не в себе?

— Добро цвиндрити! — обличчя в Северина Романовича почало наливатися кров'ю. Хвисьнув батогом, схопив сина за комір сорочки.

— Не бийте, хочете, на коліна стану, але не бийте! — заканючив Грицько, крутячи шиєю. Смикнувся, намагаючись вирватися, та батько тримав міцно. — Простіть мене!

— Для чого брав? — заніс батога Северин Романович, та, перехопивши Андріїв погляд, опустив руку. Підштовхнув сина до веранди. — Пішли до хати, там розберемося.

Він швиргонув батога в бричку, Грицько збагнув, що головні неприємності вже позаду, непомітно підморгнув Андрійкові, та одразу обличчя його знов набрало жалісного вигляду, в очах навіть з'явилися сльози — попрошкував до хати згорбившись.

— Мені бігме погано зробилося, коли побачила його в коморі! — докинула ще жару у вогонь тітка Ганна. Вона замкнула двері комори і, недобре зиркнувши на племінника, наче він був винний в усіх її неприємностях, почимчикувала до кухні.

Андрій почав розпрягати коня, та одразу кинув. На серці було неспокійно. Прислухався — голоси доносилися з кімнати, вікна якої виходили на вулицю і майже завжди були зачинені. Андрій повагався лише секунду, переліз через бильця веранди і пробіг до коридора. Став за дверима, прислухався.

— Я вже просив вас, — почув сльозливий голос Грицька, — щоби дістали вівчарку. А оті Демчуки десь злапали пса і хочуть за нього два кіла сала. Я й подумав…

— Подумав… подумав… — сердито забуркотів старий Жмудь. — А того не збагнув, що вони усі в нас ось де! — Андрій уявив, як Северин Романович стиснув свого величезного кулака. — Самі б привели того пса, та й ще дякували!

— Звідки я знаю?

— Ти син ґазди й мусиш це знати. Голоті сало носити… За одне це тебе канчуками нагодувати треба!

— Вже й канчуками! — в голосі Грицька з'явилася зухвалість. — Тільки й чуєш…

Северин Романович позіхнув.

— Хвали бога, що притомився я. А то б почастував.

— Скажіть матері, щоб дала сала.

— А може, твої Демчуки воліють ще домашньої ковбаси? Чи шинки копченої?

Це було мовлено з таким сарказмом, що Грицько, певно, відразу усвідомив марноту своїх сподівань. Та все ж не здався:

— Тоді накажіть Демчукам, щоб віддали мені вівчарку.

— Ти бачив того пса?

— Андрій казав — гарний.

— Андрій казав, Андрій зробив… Сам, питаю, бачив?

— Та ні. Вони його в рибальській хижі замкнули.

— Піди подивись.

— Я з ними побився, не покажуть.

— Чого бився?

— Та малий зірку не хотів показувати.

— Зірку? — здивувався Северин Романович. — Яку зірку?

— Знайшов, каже. Звичайна зірка, червоноармійська.

Пружини дивана, на якому сидів Северин Романович, голосно застогнали.

— Сам бачив її?

— Бачив, то й що? Така сама, яку ви відняли колись у мене.

На кілька секунд запала мовчанка.

— Справді, міг знайти, — зітхнув нарешті Северин Романович. Помовчав і запитав: — А зірка та яка?

— Червоноармійська, кажу…

— Не те питаю. Ну, видно, що в лісі лежала? Заіржавіла чи почорніла?

Андрій сперся плечем на стінку, бо коліна зрадницьки затремтіли.

— Я й сам подумав, чому нова зірка? — почув Грицькову відповідь.

Знову застогнали пружини дивана.

— Може, він її пісочком відчистив? — висловив припущення Северин Романович.

— Не все одно… — зітхнув Грицько. — Я вам про пса, а ви — зірка…

— Ану, помовч! — наказав Северин Романович. По хвилі запитав: — Не бачив — хижу замкнуто?

— Та висить замок.

— Не заходив всередину?

— Я ж казав — побився з ними. А що?

— Чужих людей поблизу не бачив? Вояків совітських?

— Де ж їм тут взятися?

— Бачив, що вуйко Кирило вранці приїжджав? Німці совітських розвідників ловлять.

– І ви гадаєте?..

— Нічого я не гадаю. Підозріло тільки — зірка ота…

— Слухайте, — швидко мовив Грицько, — а Пилип ще клунок ніс. Півхлібини і огірки… Сам бачив, розсипав він.

Диванні пружини знову застогнали.

— Ану, поклич Андрія, — наказав Северин Романович, та одразу позадкував: — Хоча, не треба. Бери коня, мерщій скачи до Грабового.

Андрій обережно висковзнув з коридора. Попід стіною спіжарні перебіг до брички, почав розпрягати коня.

«Що ж робити? — міркував схвильовано. — Вуйко спершу хотів послати до Коршуна мене, та передумав. Невже не довіряє? Адже ж вночі посилав…» — не встиг щось вирішити, як Северин Романович гукнув з веранди:

– І досі Сірка не випряг?

— Та я, вуйку, стайню закінчував прибирати, щоб коня вже на чисте, завести.

— Засідлай Грицькові вороного.

— Куди це він проти ночі? — якомога байдужіше запитав Андрій. — Кінь гарячий і темряви боїться.

— Сам знаю, чого боїться, чого ні…

— Зараз, тільки випряжу Сірка.

— Сам випряжу. — Северин Романович спустився з веранди. Мало не одразу за ним вискочив Грицько, одягнений у парусинову куртку.

— Ти куди? — запитав Андрій. Хлопець зробив утаємничене обличчя.

— Справи, — одповів невизначено.

— Вівчарку вже завтра подивимось? — запитав Андрій.

Северин Романович кинув розпрягати Сірка. Приступив до племінника.

— Ти сам пса бачив?

Андрій знизав плечима.

— Гарний собака, вівчарка…

— Сам бачив, питаю?

Андрій одразу прийняв рішення: «Якщо скажу, що бачив на власні очі, можливо, повірять, підуть дивитися, а там будь що буде — можна замкнути обох у хижі, протримати до вечора…»

— Чом не бачив, показували…

– І до хижі заходив?

— Звичайно.

— Нікого там не було?

— Хто ж може бути?

Северин Романович перезирнувся з Грицьком. Видно, тверді Андрієві відповіді похитнули його рішучість.

— А на горищі? — запитав Грицько.

– І на горищі нікого.

— Звідки знаєш? — втупився в нього уважним поглядом Северин Романович.

Андрій завагався лише на мить, та Жмудь уже запідозрив племінника. Ніяк не виказав сумніву, навіть рукою махнув байдуже.

— Як чоловіка щось штрикне, — мовив спокійно, — то він сам не свій робиться. Хай йому грець тому псові — завтра подивимось. Виводь вороного, — наказав Андрієві.—А ти не жени, — повернувся до сина, — переночуєш у Заозерному, сьогодні не вертайся, кінь і справді темряви боїться. Скажеш Іванові Йосиповичу, що я завтра навідаюсь.

Андрій зрозумів, що все це мовиться про людське око — либонь, Северин Романович підморгує зараз синові, мовляв, Андрій напевно змовився з Демчуками і слід задурити йому голову…

Грицько відповів упевнено:

— Я все зроблю, але ж завтра треба того пса…

— Буде твій, — пообіцяв Северин Романович.

Грицько скочив на коня, Северин Романович пішов одчиняти ворота, а Андрій стояв і дивився, як виграє вороний.

Жеребець добрячий, він доскочить до Грабового за півгодини, ще чверть години чи хвилин десять, поки Коршун збере своїх вояків, хвилин сорок на зворотний шлях — коні в них не такі добрі, — всього через годину й двадцять хвилин будуть тут, нехай через півтори години…

Негайно треба діяти, але як?

Северин Романович обізвався від воріт:

— Чого гав ловиш? Заводь Сірка до стайні, зараз я води принесу. А потім поїмо й бричку лагодити треба. Заднє ліве колесо ледь тримається.

«Він стежитиме за мною й не відпускатиме ні на крок, — майнула думка. — Але за будь-яку ціну треба попередити розвідників. Правда, додому тоді не буде вороття… Нехай так… Попрошу розвідників, щоб узяли з собою…»

Андрій метнувся до клуні, дістав із схованки автомат. Загорнув у ватянку разом із запасним ріжком.

Северин Романович витягав воду й виливав у довгі дерев'яні нецьки. Побачивши Андрія, наказав:

— Заводь коня.

— Зараз, лише поводжу трохи.

— Гаразд, — згодився.

Андрій взяв Сірка за вуздечку. Йшов трохи збоку, щоб кінь затуляв його од дядька. Розчинив хвіртку. Клямка брязнула, Северин Романович озирнувся, крикнув щось, та Андрій уже не чув. Скочив на Сірка, вдарив голими п'ятами в боки, пустив коня чвалом — встиг побачити, що вуйко вискочив на вулицю й грозить йому обома кулаками.

Попереду зблиснуло озеро. Андрій натягнув повід, осаджуючи коня біля Демчукового залишавілого паркану.

— Вуйку Антон! — гукнув.

Демчук визирнув з-за сарая — у білих домотканих штанях, такій же сорочці навипуск. Тримав сокиру й дивився невдоволено, видно, хлопець одірвав його од термінової роботи.

— Чого тобі? — застромив сокиру в колоду, потягнувся за капшуком з махоркою — Демчук курив величезні цигарки, курив часто, від чого вуса й кінчики пальців у нього були темно-коричневі.

— Вуйку, — почав Андрій швидко, — не можна гаяти ані хвилини… Знаєте, хто у вашій рибальській хижі? Прошу вас, там совітські солдати, а зараз тут будуть бандери. І ви мусите тамтих солдатів вивести!

Демчук витягнув з рота ще не припалену цигарку. Підійшов, шкутильгаючи, до паркану: ліва нога в нього була трохи коротшою, ще в дитинстві зламав, і кістки зрослися неправильно. Радили податися в місто до лікаря, та де тих грошей на лікарів наберешся?

Сперся на паркан, запитав, пильно дивлячись маленькими світлими очима:

— Ти що мелеш? Які совітські вояки?

— У вашій хижі… — Андрія почала дратувати Демчукова нетямущість. — Ми, коли нічліжили, спіткали четверо совітських розвідників. Заховали їх до вашої хижі, Пилип з Сергійком там наглядають. А вуйко Северин дізналися й Грицька до Коршуна верхи послали.

До Демчука нарешті дійшла суть справи. Спохмурнів, обличчя навіть почорніло, розім'яв товстими шорсткими пальцями цигарку, викинув.

— Душу б з вас вимотлошити! — мовив загрозливо. — За це бандери всіх нас…

Андрій витяг з-під ватянки автомат, повісив на шию.

— Якщо ми дамося! — одповів зухвало.

— Дурень ти, ось хто! — нараз розсердився Демчук. Потер тильною стороною долоні підборіддя, обернувся до хати, погукав:

— Катре! Чуєш, Катре!

Демчукова дружина була повновида, вродлива й голосиста — перша співачка на селі. Дехто дивувався, чому така красуня пішла за бідаря, ще й кульгавого, та згодом навіть найзлостивіші сільські пліткарки принишкли, побачивши, у якій злагоді живуть Демчуки.

Катерина Семенівна визирнула у вікно, запитала:

— Що тобі, щастя моє?

Отак завжди: «щастя моє» чи «радість моя», а він: «пташечко моя співуча»…

— Запрягай Білку, рибонько, й швидше!

— Що так горить?

— Не розпитуй, скоро тут будуть бандери, і не зносити нам голови!

Демчук швидко, майже не кульгаючи (коли поспішав, рухався плавно, мов розраховував кожний крок), збіг на ґанок, взяв піджака, що висів там; жінка також вискочила на ґанок, схопила його за руку.

— Діти де?

— Там, — махнув рукою на озеро. — Зі мною підуть… Ти збирайся швидко, півгодини маєш, речі візьми найнеобхідніші та продукти. Поїдеш лісовим путівцем до Заозерного, у тітки Олени переночуєш, а вранці — на хутір до сестри. Там і спіткаємось.

Вона стояла, опустивши безвільно руки. Нараз мовила:

— Радьте собі, як знаєте… Нікуди я не поїду й синів не пущу! Що нам робити в сестри?

Демчук приступив до неї.

— Знаєш, що твої сини наробили? Совітських вояків переховують, і бандери зараз тут будуть. — Побачивши, як сполотніла дружина, пригорнув її. — Не страшися, ластівко. Все, бігме, перемелеться, абисьмо живі були…

Жінка легенько відштовхнула його.

— Чого ж ти стоїш? Поспішай!

Демчук поцілував дружину. Заліз на коня позаду Андрія. Той пустив повід, і Сірко, пританцьовуючи, рушив до озера. А Демчук дивився назад — бачив, як заметушилася дружина, — дивився, поки подвір'я не сховалося за поворотом.

Коршун, вислухавши племінника, розгнівався.

— Ану, Олексо, поклич Фрося! — наказав начальнику служби безпеки — довгому і на перший погляд хирлявому чоловікові з уважними й хитрими очима, що стовбичив у дверях і уважно слухав дещо плутану розповідь Грицька.

— Сучий син, цей Фрось! — мовив есбіст переконано. — До стінки б його!

— До стінки завжди встигнемо. Поклич, кажу!

Фрось з'явився хвилин через п'ять, погупав важкими чобітьми на сходах, зупинився в дверях, зайнявши ледь не весь отвір, приклав руку до брудного напіввійськового кашкета.

— З'явився за вашим наказом, пане Коршун!

— Ех ти ж, ворона! — Коршун підійшов до нього близько, міг дотягнутися рукою. — Проґавив розвідників…

— Ми прочесали ліс до болота. Нам синок Северина Романовича повідомив, що бачив тамтих вояків за Дубовою галявиною.

— Цей? — відсунувся Коршун, показуючи Грицька, що примостився на стільці.

— Ні, той вищий був, кирпатий…

— Оце мій племінник, а ви повірили якомусь…

— Андрій то був, — втрутився Грицько.

— Я й кажу, — зрадів Фрось, — коні добрячі, такі коні тільки в Северина Романовича…

— Тихо будь! — зупинив його Коршун. — Чому вирішили, що розвідники в болоті загинули?

— А куди ж їм дітися? — зовсім по-домашньому розвів руками Фрось. — Ми ж весь ліс прочесали, певно, вони нас помітили й вирішили через болота пробиватися, а там… самі розумієте…

— Так, через болота їм не пройти, — згодився Коршун. — Але ж хлопаки могли обдурити вас. Ви — до Дубової галявини, а вони провели їх Гадючим яром. Збагнув?

— Але ж племінник ваш… — похитав головою Фрось, а Коршунові стало ясно, що Фрось мав рацію: кому ж вірити, якщо не родичеві самого Коршуна?

— От що, Фросю, — пом'якшав, — піднімай своїх хлопаків і — швидше до Острожан! Він вас проведе, — кивнув на Грицька. — А може, я сам? — завагався, та лише на секунду — згадав, що розвідники пробилися через усі есесівські заслони, вони — справжні солдати, легко в руки не дадуться, для чого ж підставляти свою голову під кулі? — Хоча тут у мене справи… Загін пошлеш дорогою лівіше від села, відріжеш їм шлях до Темного лісу, а там оточиш рибальську хижу — хлопець тобі покаже. Якщо вони там взагалі є… — додав раптом непевно.

— Там вони, ось побачите, — просунув голову в двері над Фросевим плечем есбіст.

— Ти, Олексо, бери його загін, — розпорядився Коршун, — і гайда! Поспішайте, аби заступити їм дорогу до темряви.

— Дайте мені й другий загін, — попросив есбіст. Знав, що тільки назва — загін, насправді ж у Фрося під рукою двадцять два чи двадцять три стрільці.

— А коней де візьмеш? — запитав Коршун, і есбіст лише стенув плечима. Справді, у них всього три десятки коней. А поки дістанешся до Острожан пішки…

— Добре, пане, — погодився, — Фросевів загін полку вартий.

— З богом, — відпустив їх Коршун. Коли вже виходили, попросив: — Постарайтеся живими їх взяти. Хоча б двох чи одного. Привезете сюди, разом допитаємо.

Есбіст озирнувся, довге й похмуре обличчя його посвітлішало.

— Буде зроблено, пане. У мене на цих червоних вояків давно вже дуже руки сверблять.

Бутурлак, ще здалеку побачивши двох на коні, затурбувався.

Коли вершники під'їхали ближче і в бінокль можна було розібрати, що попереду сидить Андрій, трохи заспокоївся.

Але ж хто другий? Якийсь старший чоловік, вусатий, у білих штанях, босий. І чому в хлопця на шиї автомат?

– Іванов, займіть позицію на горищі! — наказав. — Контролюйте підходи з боку лісу. Горянський, станьте біля дверей. Стріляти тільки за моєю командою! — лейтенант підтягнув до себе автомат, клацнув затвором.

Андрій, зістрибнувши з коня, попрямував до дверей хижі, та, згадавши про замок, гукнув Пилипа:

— Відчиняй швидше!

— Замок там тільки для годиться… Лейтенант так наказав…

«Звичайно, — подумав хлопець, — а коли б тут щось трапилось? Виламуй двері?..»

Він штовхнув двері плечем і ледь не потрапив в обійми Горянського. Той поклав одну руку йому на плече, другою схопив автомат.

— А-а… — здогадався Андрій. Віддав солдатові зброю, пошукав очима лейтенанта. Нарешті звик до напівтемряви, побачив, що Бутурлак сидить біля вузенького віконечка на ослоні. Під його допитливим поглядом зробилося соромно, наче він завинив у тому, що сталося.

Андрій опустив голову, мовив, похнюпившись:

— Пробачте нас, трапилось таке… Скоро тут будуть бандери, і вам слід тікати! — гадав, що зараз усі почнуть розпитувати, але лейтенант, здавалося, не змінив і пози. — Ми не винні, так вийшло…

Бутурлак запитав коротко:

— Хто це з тобою?

— Вуйко Антон. Пилипів батько.

— Добре… — кивнув головою лейтенант. — Поклич вуйка Антона сюди.

Старий Демчук виговорював щось Пилипові. Почувши, що його гукають, зайшов до хижі, став біля дверей, та Горянський вказав йому місце перед лейтенантом.

— Тепер розповідай, — наказав лейтенант Андрієві.

Хлопець говорив збиваючись і не дуже складно, але Бутурлак слухав, не перепитуючи.

Коли нарешті Андрій замовк, лейтенант перевів погляд на старого.

— Отже, ви, дядьку Антоне, зможете провести нас? — запитав. — Яким шляхом?

— Прошу, пане-товаришу, є дві дороги. Або ж навколо села до Темного лісу, або ж болотами. Якщо до Темного лісу, то на бандер можна натрапити, а болотами, правда, небезпечно… Але пройдемо.

— Там тільки вуйко дорогу знають, ніхто з села не ходить, навіть я, — швидко вставив Андрій. — Якщо вони кажуть, що проведуть, то проведуть, не сумнівайтеся.

— А ми й не сумніваємось. — Лейтенант розгорнув планшет. — Йдіть до світла, дядьку Антоне.

Андрій слухав, як лейтенант обмірковує із старим Демчуком шлях через болота, й дивувався.

Хлопець досі перебував у гарячково-збудженому стані, від нетерпіння переступав з ноги на ногу. Гадав: почувши, що бандерівці дізналися про їхню схованку, розвідники стривожаться, почнуть негайно збиратися, а лейтенант спокійно схилився над картою, наче раніше не мав часу вивчити її. Не знав, що цей зовнішній спокій свідчив про високу внутрішню зібраність солдатів, готовність будь-якої секунди прийняти смертельний бій з ворогом.

Нарешті лейтенант клацнув кнопками планшета й підвівся.

Сержант Іванов зісковзнув з горища, став за спиною Бутурлака. Горянський відступив од дверей, даючи дорогу. Та лейтенант стояв, машинально поправляючи ремінь автомата. Зиркнув на Андрія, перевів погляд на Демчука й запитав у старого:

— Бандерівці, звичайно, дізнаються, хто допоміг нам. Що станеться з вами?

— Най пан офіцер не сушить цим собі голови. — Демчук поліз у кишеню за махоркою, та передумав. — Жінка моя, певне, уже зібралася, а ми з хлопаками пересидимо десь у лісі. — Осміхнувся у вуса. — Пересидимо, якщо наші не дуже баритимуться, так і скажіть начальству: зачекалися тут. Точно кажу, зачекалися, най не думають, що всі тут бандери, скоро їм в'язи скрутимо!

Така довга тирада, видно, далась йому нелегко — усміхнувся сором'язливо й розгладив вуса.

— Що з цим? — Горянський підважив на руці відібраного в Андрія «шмайсера».

Бутурлак сковзнув поглядом по хлопцеві. Махнув рукою і мовив:

— Твій він, чи що? Віддай.

— Спасибі, вуйку! — Андрій радісно схопив зброю.

Пилип, побачивши, що Андрієві повернули автомат, поліз у куток хижі, відкинув старі сіті, зсунув ящик і також витягнув «шмайсера».

— Ах ти ж, малий вар'яте! — не витримав батько. — Ану, дай сюди!

Пилип відступив у глиб хижі, дивився рішуче й зброю тримав міцно.

— Я за сто метрів пляшку розбиваю, — пояснив, і це прозвучало, як гідна відповідь батькові.

— Що поробиш, війна… — мовив Бутурлак. — Під час війни всі дорослішають.

Старий дав лейтенантові дорогу. Подумав: війна таки загартовує людей. Цьому лейтенантові років двадцять чи двадцять один, а вже офіцер, і той сорокарічний здоровань беззаперечно слухається його наказів. Зніми ж із лейтенанта мундир і одягни в сорочку — звичайний собі сільський парубок, ну, трохи старший за Пилипа. І по шиї можна дати, якщо за діло…

Сергійко стояв, заклавши руки в кишені штанів, і дивився, як вислизають солдати з хижі. Останнім вийшов батько, потягнув сина за собою.

— Тримайся мене, — наказав. Роззирнувся довкола, обличчя його посвітлішало, гукнув лейтенанта. — Там човен, — тицьнув пальцем на очерети. — Човен Северина Романовича, і всі ми вліземо…

— Для чого?

— А ми навскіс через озеро. Навкруж — верст дев'ять, а тут чотири.

Бутурлак завагався.

— Але ж нас восьмеро.

— Троє хлопчаків. У них ваги… Добрячий човен, сам Жмудеві робив, знаю. Дуже прошу тільки лягти на дно, бо хтось може побачити вас. А так думатимуть — старий з хлопчаками по рибу подався.

Бутурлак не перечив. Можливо, старий мав рацію, хоча не зовсім: либонь, тому Жмудеві пальця в рот не клади — давно збагнув, що до чого, і годі сподіватися, що їхні маневри лишилися нерозгаданими.

Пилип з Андрієм сіли на весла, Демчук узявся кермувати, а Сергійко примостився на носі. Розвідники полягали на дно й старалися не дуже ворушитися, бо човен сів глибоко й міг бортами зачерпувати воду.

Бутурлак дивився, як вправно веслують хлопці, наче то була для них не робота, а розвага.

Славні хлопці — щастя, що все так влаштувалося. Якщо б не ці кирпаті веснянкуваті поліщуки, вночі розвідники обов'язково натрапили б на бандерівську засідку, і невідомо, чи довелося б йому бачити синіюче передвечірнє небо, чути рипіння кочетів і лебедіння води за кормою.

Андрій, перехопивши уважний погляд лейтенанта, зрозумів його по-своєму.

— Ми звичні, — пояснив. — Ось вуйко Антон не дадуть збрехати: до Заозерного за годину діставалися, а від Острожан туди навпростець шість верст.

— Ти скільки класів закінчив? — запитав Бутурлак. Побачив, як спохмурнів хлопець, і зрозумів, що торкнувся болючого місця.

— Чотири… — Раптом Андрій подумав, що лейтенант може витлумачити це не так, як треба, і уточнив:

— Ми з Пилипом ще перед війною вчилися, семирічка в нас була.

— Фашисти зліквідували?

— Так.

— До Німеччини багатьох забрали?

— Звичайно. Правда, дехто на хуторах переховується, а двоє хлопців у бандери подалися. Кажуть: у бандерах якось переб'ємося, а в рейху точно загинемо.

— Оце так! — похитав головою Васюта. — Значить, переб'ємося… З автоматом у руках! Автомат — не іграшка, з нього стріляти треба…

— А вони несвідомі, — подав голос Пилип. — Та й Коршун казав: з фашистами воюватимуть…

— А воюють з нами!

— Я от що скажу, — мовив старий Демчук. — Скоро тамтих коршунівців поменшає. Люди починають розуміти, що до чого. Звичайно, куркулів там багато, і ті руки гріють…

— Нічого, дядьку, — пообіцяв лейтенант. — Скоро ми їм на хвіст наступимо! — піймав Андріїв погляд, усміхнувся відкрито. — Вчитися хочеш?

Андрій ствердно кивнув головою. Стиснув зуби так, що випнулися вилиці й обличчя набрало рішуче-впертого виразу.

— Він у Гриця книжки краде, — підморгнув лейтенантові Пилип. — Це брат його двоюрідний, у містечку в школі вчиться. Ми колись попросили в нього підручники, так не дав. Ось і доводиться брати потихеньку, він все одно влітку книжок майже не читає.

— Недовго вже чекати, — підбадьорив лейтенант, — восени підете в школу.

— Згоріла наша школа, есесівці спалили.

— Нову збудують.

— Чекати довго, — поскаржився Андрій. — Та нічого, ми до Заозерного ходитимемо.

— Це там? — визирнув з-за борту лейтенант.

— Десять верст берегом. А взимку, коли озеро замерзає, вдвічі менше.

— Славне у вас озеро! — лейтенант перекинув руку через борт, похлюпався. — І велике, як море.

— П'ятнадцять верст завдовжки, — ствердив Андрій.

— Колись по війні на юшку приїдемо.

— Ми вам такої риби зловимо! — обізвався з носа Сергійко. — Окунів настьобаємо.

— У нас тут кілограмові окуні ходять, — похвалився Пилип. — А щупаки! Весною батько принесли пудового. А сазан як візьме — тримай тільки!

— У нас на Дніпрі лящів багато, — почав Бутурлак і не скінчив: десь на березі гахнуло — лейтенант висунувся з-за борту, прислухався.

Тиша, тільки вода хлюпається…

І раптом далека і якась начебто несерйозна автоматна черга…

Ще здалеку побачивши рибальську хижу, Фрось зупинив коня й загорлав на підлеглих:

— Давай, хлопці, спішуйся! Ти, Пецух, бери трьох і заходь з тамтого боку! Від лісу їх відріжте, щоб не втекли, а ми звідси навалимось!

Пецух з трьома стрільцями побігли аж до узлісся, яке починалося метрів за чотириста від берега. Фрось одразу збагнув їхній маневр, закричав навздогін:

— Куди, сучі сини? Я вам дам у лісі ховатися!

Але ті або не почули, або вдали, що не чують: залягли в густому молодняку — подалі від гріха й автоматних куль червоних розвідників.

Фрось витягнув бінокль, оглянув хижу.

Спокійно, нікого не видно — жодного підозрілого руху. Двері ледь прочинені, замок висить на скобелі. Рвана сіть гойдається на вітрі.

Підкликав Грицька.

— Ти казав, що хижа замкнута? — запитав. Сунув хлопцеві бінокля. — Ану, глянь!

Грицько жадібно схопився за бінокль. Одразу відчув свою значимість — сам пан Фрось радиться з ним!

Засопів од задоволення, простягнувся на траві, спершись на лікті, навів бінокль на хижу. Добре пам'ятав: двері були замкнуті, а зараз прочинені.

Раптом перехопило дух, здалося, хтось висунув з дверей дуло карабіна, чорний отвір наведено просто на нього, зараз виплюне вогонь…

Грицько відкинув бінокль і злякано втиснувся обличчям у траву.

— Що там? — затривожився Фрось.

— Хтось є… — губи в Грицька побіліли. — Цілився в мене і ледь не влучив.

Фрось відібрав у нього бінокль.

— Влучив? — зареготав. — А постріл ти чув?

— Але ж я бачив! — тепер Грицько був певен, що справді хтось хотів підстрелити його. — Карабіном водив…

Фрось прилип до бінокля. Чудово: якщо червоні розвідники в хижі, то відспівали вже своє. До лісу їм не дістатися — мало не півкілометра лугу, кожен метр прострілюється…

Не відриваючись од бінокля, запитав Грицька:

— Ти казав про якихось хлопчаків. Щось не бачу…

— Сховались або до села побігли.

— Біс із ними. — Фрось підвівся на коліна, махнув рукою. — Матлюка до мене!

Матлюк, хлопець років двадцяти, короткошиїй і червонощокий, підбіг до сотника, втупився відданими очима.

— Візьми гранати, прошу я тебе, — мовив Фрось, — і вужем, вужем попід очеретами. Подивись, хлопче, хто там у хижі, — кинь їм у віконечко гранату, нехай не будуть такими розумними!

Матлюк покліпав очима, заперечив нерішуче:

— Але ж тоді вони всі… — провів ребром долоні по горлу. — А ви ж казали, треба взяти червоних живими.

— Ти, хлопче, не лізь поперед батька в пекло, прошу я тебе. Гранатою їх, бо поки братимемо живими, вони не одного нашого покладуть. Збагнув?

— Слухаюсь, пане! — Хлопець засунув гранати за широкі халяви німецьких чобіт, прудко сковзнув у рідкий прибережний лозняк.

— Гарний хлоп… — засміявся йому вслід Фрось. — Спритний хлоп. — Зітхнув скрушно, та не дуже щиро. — Шкода буде, якщо його скосять. Але тоді точно знатимемо, що совітські вояки в хижі. — Він знову озброївся біноклем, та відразу одклав. Грицько потягнувся, щоб взяти, але Фрось відштовхнув його руку ліктем.

— Я хотів глянути…

— Сиди тихо, хлопче, — скосував на нього Фрось, — і ховайся, бо зараз тут така стрілянина вчиниться!..

Та Фросеві прогнози не здійснилися. Від хижі глухо гахнуло — і тиша.

Фрось схопився за бінокль, глянув, потім підвівся й побіг до хижі. За ним рідким цепом трюхикали бандерівці. На Грицька ніхто не звертав уваги, і він побіг слідом, намагаючись триматися за спиною кремезного стрільця в темно-синьому жупані.

Хижа горіла. Матлюк стояв неподалік, із задоволенням спостерігаючи, як язики полум'я вириваються з маленького віконечка.

— Як я її! — похвалився Фросеві.

— Там хтось був?

— Нікого, — зітхнув Матлюк з удаваним розчаруванням. — Але якщо б і були…

— Файно зробив, — похвалив Фрось.

Побачив Грицька, поманив пальцем. Мовив невдоволено:

— Отже, помилочка вийшла…

— Але ж ми гадали…

— Усі гадають! — повчально підвів пальця Фрось. — І не вгадали!

— Не вгадали, — погодився Грицько. Нараз витягнув шию, вдивляючись в очерети. — А де ж човен? — запитав розгублено. — Я залишив там човен, — тицьнув пальцем в очерети, — а його нема.

Фрось насторожився.

— Який човен?

— Наш, рибальський. Вони могли скористатися ним.

Фрось одразу зрозумів Грицька. Побіг до берега, скочив на містки й прилип до бінокля. Грицько й неозброєним оком помітив чорну цятку на тлі темніючого неба.

— Правіше дивіться, вуйку! — закричав схвильовано. — Бачите — правіше!

Фрось навів бінокль і завмер.

— Ось вони, батяри… — промимрив крізь зуби. — Не наздогнати…

Та раптом рішився.

— Степане, — загорлав щосили. — Коней давай, прошу я тебе, і швидше, бо втечуть!

Степан замахав руками, вистрелив з карабіна в повітря, і коноводи зрозуміли його, погнали коней до хижі.

— Ну, дорогенькі, не втрачайте часу! — Фрось скочив на свого мерина. — Берегом, бережечком, прошу я вас ласкаво, і зброю тримайте наготові! Мусимо перехопити їх!

— Вони скачуть берегом… — Бутурлак одірвався од бінокля. — Сідай, Іванов, на весла, тепер все одно — побачать нас чи не побачать… — зміряв відстань до берега. — Кожна хвилина дорога!

Іванов помінявся місцями з хлопчиками, наліг на весла так, що човен зачерпнув бортом.

— Не постріляють, так потонемо, — пробуркотів Горянський.

— Лежи й мовчи, — пригримнув на нього сержант. — Не так уже й далеко до берега.

Лейтенант стежив за вершниками.

— Швидко женуть, — повідомив, — встигнути б.

— Нам би до лісу дістатися, — сказав старий Демчук. — Півверсти від берега. А потім ще півтори до боліт.

Ніхто не відповів йому.

Сиділи, не зводячи очей з далекого берега. Звідси неозброєним оком вершників не було видно, та все ж вглядалися, сподіваючись побачити. А Іванов налягав на весла, могутніми гребками женучи човен до берега.

— Вітер супрутний… — поскаржився Демчук. — Якби ходовий, уже б причалювали.

І справді, вечірній вітер повіяв од берега, погнав дрібні хвилі, вони розбивались об ніс човна — Сергійкова сорочка намокла й неприємно холодила, але хлопець не скаржився, лежав на просмолених дошках, напружено вдивляючись у берег. Нараз підвівся на коліна, закричав тонким голосом, вказуючи на берег лівіше від човна:

— Дивіться он туди, вуйку, і там вершники!

Увага всіх була прикута до берега праворуч від човна, звідки мусила з'явитись небезпека, і ніхто не помітив, як з прибережних чагарників на піщаний горбочок за кілометр від берега вискочило кілька вершників.

Постояли, роздивляючись, і швидко поскакали вздовж узлісся напереріз радянським розвідникам.

А човен уже ткнувся носом у берег.

Першим оцінив ситуацію Бутурлак: вистрибнув просто у воду і побіг до лісу, давши довгу автоматну чергу по вершниках. Видно, ні в кого не влучив — стріляв на ходу й не дуже цілився, — та досяг своєї мети: двоє передніх різко осадили коней, а інші почали завертати до лісу.

— Швидше! — замахав рукою Бутурлак і дав другу чергу, більш прицільну, бо один з коней ткнувся з розбігу в землю, перевалився через голову, підім'явши під себе вершника.

Лейтенант озирнувся, побачив, що його наздоганяє Андрій, вказав на ліс, а сам знову обстріляв бандерівців.

Демчук біг перший, тягнучи Сергійка за руку і весь час озираючись на Пилипа. Горянський підтримував Васюту. До лісу лишалося півдороги, і Бутурлак подумав, що, поки бандерівці не оговталися й не відкрили вогонь, їм, напевно, вдасться добігти до узлісся.

Лейтенант скинув автомат, щоб знову обстріляти бандерівців, та поруч застрочили — впевнено й сердито, і один з вершників змахнув руками і впав з коня.

Бутурлак побачив — Андрій простягнувся на траві, тримає «шмайсера» як на вченнях, біля правої щоки, й стріляє короткими прицільними чергами.

— Швидше до лісу! — загорлав розгнівано Бутурлак, але хлопець, либонь, не почув, бо продовжував стріляти. — Я тобі що сказав! — підбіг і схопив Андрія за плече. — Ану, швидше!

Хлопець зиркнув здивовано — забув про все, крім вершників, — бився б з ними до кінця, та, побачивши гнівне лейтенантове обличчя, винувато осміхнувся й побіг слідом за іншими. Чув за спиною дихання Бутурлака й не втримався, щоб не похвалитися:

— Бачили, вуйку, як я їх?..

— Бачив, гарно стріляєш! — Бутурлак хотів додати ще щось схвальне, та не встиг, бо перші кулі бандерівців засвистіли над їхніми головами, і він інстинктивно пригнувся й запетляв поміж рідких чагарників — за півсотні метрів вони вже густішали, починалось узлісся.

А Васюта з Горянським уже сховалися в кущах… Де ж Іванов?

Лише подумавши про сержанта, побачив його. Іванов стояв на узліссі, підвівши автомат, і строчив по кіннотниках, які скакали від рибальської хижі. Ще кілька хвилин, і бандерівці з'єдналися б.

Розвідники слідом за Демчуком взяли трохи навскіс, до осик, за якими починалися болота. Перед осиками росли рідкі дуби й вільхи, й весь час доводилось перебігати галявини. Бандерівці скористалися з цього, вдарили з флангу сильним автоматним вогнем. А зліва вже наближався другий коршунівський загін, і Бутурлак зрозумів, що бандерівці не відмовились од наміру з'єднатися тут, у дрібноліссі, й відрізати їм шлях до гущавини.

Наступну галявину переповзли, за нею починався рідкий осичняк, він поступово густішав, і під ногами уже хлюпало.

Демчук, не випускаючи Сергійкової руки, пробирався поміж дерев, за ним ішли Васюта з Горянським, трохи відстав Пилип, а замикали групу лейтенант з Івановим і Андрієм.

Бандерівці наступали їм тепер мало не на п'яти, і одна з автоматних черг прострочила стовбур осики за два кроки від сержанта. Іванов плюхнувся на мокрий мох, крикнув Бутурлакові:

— Давай, лейтенанте, відступай, я їх затримаю!

Бутурлак запетляв поміж тонкими осичками, та Андрій не побіг за ним.

— Вуйку, — крикнув сержантові, — не гайте часу, я тут залишусь… — Він підвів «шмайсера» й дав довгу чергу в бік галявини, звідки наступали бандерівці. — Відходьте, вуйку, швидше!

— Я тобі дам — відходьте… Голову зверну, — обізвався Іванов. — Біжи, поки не пізно!

Андрій подивився на нього з жалем.

— Але ж ви втонете в болоті, а я знаю стежку… — У кущах щось мелькнуло, послав туди чергу. — Я наздожену вас, скажете вуйкові Антону, аби зачекав біля п'яти осик.

— Я тобі зачекаю! Ану, марш звідси!

— Але ж я кажу… — хлопець осікся — збагнув, що сержант давно вже все вирішив. Усвідомивши це, Андрій рвонувся вперед, до кущів за галявинкою, звідки лунали черги бандерівських автоматів — біг і стріляв від пояса, не дивлячись, куди стріляє, щоб тільки почули, побачили — викликав вогонь на себе…

— Куди, божевільний? — почув розпачливий вигук за плечима. Припав до дубового стовбура, обернувся назад і побачив, що сержант біжить слідом.

Іванов наздогнав Андрія, схопив важкою рукою, притиснув до землі.

— Дурень, — видихнув, — теж мені — герой! Вмерти легко, це не геройство!

Андрій хотів пояснити йому, що він і не збирався вмирати, та не встиг, бо за два десятки кроків від них затряскотіло в кущах, і з них визирнув чоловік у кашкеті з тризубом.

Андрій натиснув на гашетку й ледь-ледь повів автоматом, встиг побачити, як кашкет звалився з голови бандерівця і він важко впав, ламаючи гілки.

— Лягай, — придавив його за плече Іванов, — і дивись ліворуч…

Андрій зрозумів: сержант визнав його.

Хлопець озирнувся й побачив, що Іванов стріляє в кущі, за якими перебігають бандерівці. Перевів погляд на хащі, звідки набігав отой у кашкеті з тризубом, але там уже нікого не було. Нараз він помітив, що кулі не зрізають гілок над їхніми головами і стрілянина віддаляється, за галявину.

— Вуйку, — почав збуджено, — чого вони?..

— Швидше! — сержант схопив його за руку, потягнув за собою. Вода чвакала під ногами, й скоро бігти не стало можливості — з трудом витягали ноги з глевкого багна.

А постріли віддалялися все далі й раптом затихли.

— Зустрі-ілися!.. — зловтішно протягнув Іванов і пояснив Андрійкові: — Дві групи в гущавині наскочили одна на одну! Шкода, рано розібралися… Могли б ще трохи постріляти…

Вода доходила їм до колін, і Андрій зупинився, щоб зорієнтуватися.

Вони перебрели озерце, обминули лісовий завал і нарешті вийшли на стежку, яка вела до п'яти осик. Точніше, стежки не було, та яка може бути стежка, коли навкруж гнила вода і осики віддзеркалюються в ній?

Та Андрій ішов упевнено — чув, як важко ступає позаду сержант, і думав, що вуйко Антон уже десь зовсім близько від тамтих осик.

ЧАСТИНАДРУГА

— Хлопці, Шелюка вбили!

Андрій побачив злякане хлопчаче обличчя над рядом соняхів, посаджених вздовж огорожі. Сергійко стояв на нижній жердині паркана й тицяв рукою в бік вулиці, що вела до озера.

— Якого Шелюка?

Більш безглузде запитання поставити важко, Андрій одразу зрозумів це, та слова вже вирвалися — він жбурнув сапку й, перестрибуючи через грядки, кинувся до паркана.

— Йвана, «яструбка», — почув.

— Обережно, картоплю витолочиш! — крикнув позаду Пилип.

«Під три чорти картоплю — Шелюка ж убили!» — подумав Андрій, та все ж перескочив картопляну грядку. Продерся крізь густо посаджені соняхи й з одного маху перестрибнув високий паркан.

Сергійко чухрав стежкою попід садибами вниз до озера, і Андрій подався слідом. Бачив, як сновигають чорні порепані Сергійкові п'яти, чув позаду збуджене дихання, обернувся й побачив Пилипа — за ним метляли рудуваті Вірчині коси. Трохи уповільнив біг і, коли Пилип наздогнав його, сказав з присвистом:

— А я його сьогодні бачив…

— Шелюка?

– Ішов з карабіном і косою до Гадючого яру. Там поблизу є дві гарних галявини.

— Угу… — кивнув головою Пилип. — Він і батька кликав, але той не зміг.

Ще здалеку побачили Білку й поруч неї дядька Антона. Плуганився обіч воза, важко припадаючи на ліву ногу, в одній руці тримав віжки, у другій — Шелюкового карабіна.

Андрій подумав, чому вуйко Антон не повісив карабіна за плече, адже так важко нести, і зупинився, вражений.

З воза звішувалася рука — велика рука з мозолями на долоні, вона безвільно гойдалася, і пальці залишали слід на піску.

За возом ішло кілька бабів, босоногі дітлахи бігли поруч, з цікавістю дивлячись на вбитого, оббігали старого Демчука, щось запитували, та вуйко Антон ішов мовчки, здається, нічого не бачив і нічого не чув, дивився просто поперед себе, іноді вйокаючи на Білку, та робив це за звичкою — хто ж підганятиме коней, коли на возі покійник?

Андрій дочекався, поки віз порівняється з ним, і пішов поруч мовчки, не спускаючи очей з руки, що мертво гойдалася попід возом.

— Хто його?..

Звичайно, це могла запитати лише Вірка. Андрій зиркнув на неї невдоволено, та одразу полагіднішав: що з неї візьмеш — дурне дівчисько, яке, мабуть, ніколи в житті й не чуло стрілянини.

— Бандери, хто! — відповів. Подивився на Вірчині великі зеленаві очі, які стали ще більшими від переляку, додав, наче міг цим хоч трохи заспокоїти: — «Яструбок» він, ну й…

Дівчина йшла поруч вузькою стежкою, торкаючись голим засмаглим плечем Андрієвої руки. Нараз хлопець засоромився й притишив ходу, пропустивши її вперед, — тепер Вірка йшла поруч Пилипа й зверталася до нього зі своїми наївними запитаннями.

Андрій на мить пошкодував, що вчинив так, але відразу забув і про дівчину, й про Пилипа, бо з воріт напроти кинулася жінка — заголосила пронизливо й тонко, і справжній розпач був у цьому голосінні.

— На кого ж ти залишив нас? — рвалося в жінки з грудей. Вона схопилася за край воза, намагаючись відкинути ватянку, котрою було вкрите обличчя вбитого, не вірила, що вмер, хотіла сама пересвідчитися. — Рідна кров моя!

Це була тітка Текля, Шелюкова сестра, і Андрій подумав, що справді їй тепер буде сутужно. Чоловік загинув на війні, дочекалася брата — двічі був поранений, десь під Курськом, а потім під Житомиром, та одужав і ось уже півроку, як повернувся до Острожан. Мешкав у сестри, і вона з своїми трьома дочками — одна одної менша — нарешті хоч зітхнула легше.

— Кляті іроди! — голос тітки Теклі злетів високо і там, на верхній ноті, захлинувся болем. — І піднялась у вас рука, вбивці криваві!

В кінці вулиці з'явилася людина з карабіном за плечима, і Андрій здалеку впізнав другого сільського «яструбка» Богдана Вербицького.

Демчук зупинив воза біля Вербицького, простягнув йому карабіна. Той узяв мовчки, закинув за друге плече, так і стояв, з двома карабінами, і Андрій подумав, що краще б у нього був один автомат.

Демчук відгорнув ватянку з обличчя вбитого й нарешті підняв його руку.

Голова Шелюка лежала на свіжій траві, певно, він сам накосив її, — дивився в небо розплющеними очима, і пасма мокрого від поту волосся прилипли до чола. Здавалось, він живий, просто приліг на хвилину відпочити, і коса з необтертою травою була поруч.

— Ховатимемо з сільради, — мовив Демчук, і Вербицький ствердно нахилив голову.

— Як сталося? — запитав по паузі.

— У спину з автомата, — пояснив Демчук. — Він косив на галявині, а стріляли з лісу. Підійшли кроків на тридцять і вдарили з кущів. Я гільзи знайшов.

— Скільки їх було?

— Двоє. По слідах визначив… Убили й пішли, навіть карабіна не забрали.

Тітка Текля, яка прислухалася до розмови, гукнула в розпачі:

— У спину стріляли, ви чуєте, люди, в спину, вар'яти безбожні, що ж це робиться, люди?

— Отаке й робиться… — якось байдужливо відповів Вербицький, а може, це тільки видалося Андрієві, що байдужливо — адже ж то випадок, що вбили Шелюка, могли ж і Вербицького, і хтозна, скільки ще залишилося йому жити?

Якщо бандерівці з'явилися біля села, то недаремно… З минулої осені не було в Острожанах жодного такого випадку, люди вже звикли до спокою — і ось тобі…

Демчук вйокнув, і Білка потягла віз до сільради.

Половину будинків під чорним тесом займала крамниця, в двох кімнатах розташувалася сільрада, про що свідчив червоний прапорець над ґанком і диктова дошка, на якій друкованими літерами Пилип на замовлення батька вивів: «Острожанська совітська сільрада. Ласкаво просимо».

Тут, у маленькій кімнатці з вікном на вулицю, за звичайним сосновим столом, вкритим червоною скатертиною, засідав Антон Іванович Демчук — голова Острожанської сільради. Щоправда, застати його тут було важко, дядько Антон нудився в кімнаті й вирішував часом усі питання на озері, на вулиці чи на чиємусь городі — тут же тулив печатку, спершу довго й ретельно подмухавши на неї.

Тіло Шелюка перенесли в сільраду. Почали сходитися люди — звістка про вбивство «яструбка» облетіла все село.

Андрій з Вірою й Пилипом стояли біля ґанку, прислухалися до балачок.

— Тепер у ліс не потикайся, — збуджено казала молодиця в квітчастій хустці. — Не до добра це, якщо бандери зуби показують…

— А вони тільки скомунізованих чіпають, — заперечила тітка з довгим, зморшкуватим обличчям. — Ми їм ні до чого!

— Скомунізованих? — взялася молодиця в боки. — У тебе син де? Я ж листи від нього сама тобі читала — тамтих японців б'є, значить, у Совітській Армії. І ти, виходить, скомунізована…

— Ану їх під три чорти, твоїх бандер! — огризнулася тітка.

— Моїх? — затуркотіла молодиця. — Та я б їх!.. — нараз озирнулася, видно, злякалася. — Та бог із ними… — зашилила губи у посмішці.

— Чого це вона? — штовхнула Андрія ліктем Віра.

— А-а, — відмахнувся, — хіба не розумієш?

— Звідки ж їй? — встряв Пилип.

Справді, звідки? Андрій зиркнув на дівчину, наче вперше побачив. У сіро-зелених очах і цікавість, і здивування — що поробиш, дівчина нетутешня, про бандерівців тільки чула, та й, певно, лише краєм вуха…

Віра тонкими довгими пальцями сіпала кінець туго заплетеної коси з рожевою стрічкою. Одягнута в дешевеньку бавовняну сукенку, пошиту, правда, не по-сільському, сільські дівчата носять широкі й нижче колін, а Вірка колінами світить. Та не коротка сукня відрізняла Віру від сільських дівчат, і навіть не сандалії, жовті шкіряні сандалії — предмет потаємної заздрості сільських модниць, — Вірка була комсомолка.

Вона не була першою комсомолкою в Острожанах, до війни тут існувала невеличка організація, яку очолював повішений фашистами Степан Дуда. І тепер селом ходив комсомолець, усі знали, що він комсомолець, півсела пишалося ним, півсела боялося за нього: бандери, кажуть, усіх комсомольців стріляють, підстрілять і цього, дарма що в нього карабін, і не таких стріляли…

Так, першим повоєнним сільським комсомольцем був Богдан Вербицький. Він вступив до комсомолу в армії, демобілізувався за станом здоров'я і приїхав до Острожан.

Ну, Богдан Вербицький — комсомолець, це було зрозуміло й закономірно, ні в кого не викликало здивування. Але коли Вірка похвалилася хлопцям, що перед тим, коли батько привіз її до Острожан, вступила до комсомолу, Андрій не повірив, зареготав навіть зневажливо, та мусив замовкнути, коли Вірка показала комсомольський квиток — справжній квиток з фотографією й печаткою.

Підтримав тоді Андрія тільки Пилип — ось що таке відданий друг!

Взяв у Віри квиток, роздивився уважно, ледь не понюхав, зітхнув, шморгнув носом і запитав:

— Ну, добре, а урядові нагороди маєш?

— Ні… — заметляла косами. — Не маю. А от в мого батька…

— Чекай, — обірвав Пилип. — А в Андрія медаль «За відвагу».

— Не може бути! — округлила очі Вірка. — І за що тебе нагородили?

— Ми радянських розвідників рятували, — пояснив Пилип, — Андрій бій прийняв і скосив двох бандер.

У Вірки витягнулось обличчя. Це сподобалось Андрієві, він удав, що все це ніц не варто, зробив навіть зневажливий жест, мовляв: що ж тут такого — прийняти бій! Та перехопив Пилипів погляд і трохи знітився.

Справді, чого набундючився, як півень, перед дівчиськом!

Слава богу, хоч вона не помітила його миттєвої пихатості, простягла руку й попросила:

— Покажи!

— Чого б я її з собою носив?

— То пішли.

Андрієві хотілося піти й показати, іноді він вдома витягав із скрині гімнастерку з пришпиленою до неї медаллю, мацав медаль пальцями, милувався й навіть надягав гімнастерку. Потім сам соромився свого хлоп'яцтва і зневажав себе за слабкість — невже, думав, і Петро Андрійович отак витягає свій офіцерський мундир і приміряє його на самоті перед дзеркалом?

У Петра Андрійовича, щоправда, три ордени й п'ять медалей, та «За відвагу» нема, нема й у Вербицького, отже, він один з острожанців удостоєний такої нагороди: солдати казали йому, що «За відвагу» — дуже рідкісна й почесна медаль.

І все ж Віра тоді наполягла на своєму, довелося показувати їй медаль. То більше, що Андрій, дізнавшись про належність дівчини до комсомолу, проникся до неї повагою, точніше, не те що повагою — хіба можна по-справжньому поважати голоколінне дівчисько! — просто вони з Пилипом, не змовляючись, визнали її за свою і, як рівну, допустили в хлопчаче товариство.

Того ж вечора хлопці мали розмову з директором школи Петром Андрійовичем Ротачем.

— Оце, Петре Андрійовичу, якось негарно виходить, — почав Пилип, — нам скоро по п'ятнадцять, а про комсомол лише думаємо…

Ротач — демобілізований капітан: носив кулю у легенях і тому часто кашляв — розгладив пишні вуса й відклав сокиру. Полюбляв у вільний час теслярувати — стругав дошки для парт, лагодив у класах підлогу. Зараз збирався поміняти дерев'яні приступки на ґанку. Відповів статечно:

— Маєш рацію, Пилипе, але ж, знаєш, чому так сталося?

Пилип кивнув: звичайно, з нього та Андрія комсомольську організацію не створиш. Але ж Петро Андрійович мусить знати, що Нюрці Барабашевій вже виповнилося чотирнадцять, і вона хоче до комсомолу. Ще й Вірка…

Він хотів сказати про це директорові, але той випередив його:

— Я вже говорив про це в райкомі комсомолу, на тому тижні секретар приїде до нас, зберемо молодь…

Петро Андрійович — чудо. Так завжди: не встигнеш подумати про щось, а в нього вже готова відповідь.

— Може, вам треба допомогти?

Петро Андрійович скосив хитре око на хлопців. Ось як воно виходить: так не допросишся, а почули про комсомол — будь ласка!..

— Пришкільна ділянка бур'янами заросла. Організуйте прополювання.

— Завтра зробимо, — пообіцяв Пилип твердо, — дітлахів наженемо й самі… — осікся: чи личить майбутньому комсомольцеві разом з малечею полоти бур'яни?

— Самі також, — зрозумів його вагання директор.

— Звичайно!

Поки Пилип домовлявся з директором про роботу на ділянці, Андрій зазирнув у стайню, де колись стояв Сірко. Добрячий був кінь, де він зараз?

Року ще не минуло, як Андрій повернувся в Острожани. Тоді, після бою з бандерівцями, старий Демчук вивів розвідників через болота кілометрів за двадцять від Острожан. Сам із синами подався на одному йому відомий хутір розшукувати дружину, а Андрій лишився з розвідниками.

Наступної ночі перейшли лінію фронту. Бутурлак пригрів Андрія, як брата, розвідники екіпірували його, зарахували до складу свого підрозділу, та, коли фронт рушив уперед і Острожани були звільнені, лейтенант сам доставив його в село.

«Треба вчитися!» — такий був його аргумент, і хлопець не міг не погодитися з цим. То більше, що в будинку Северина Романовича Жмудя, який утік з гітлерівцями, було відкрито семирічку, й демобілізований політрук Петро Андрійович Ротач почав директорувати в ній.

У стайні стояв тепер непоказний рябий кінь, та на ньому трималося все шкільне господарство: завозили дрова, орали жмудівський город, який називався тепер пришкільною ділянкою, їздили до райцентру по будматеріали для ремонту приміщення та навчальні посібники.

— Петре Андрійовичу, — спитав Андрій, — а можна буде в п'ятницю до містечка з'їздити?

Директор зиркнув запитально.

— Для чого?

Андрій витягнув з кишені сірого конверта — не солдатського трикутника, а справжнього конверта та ще й з маркою в куточку. Помахав гордовито.

— Одержав від лейтенанта Бутурлака. Він був поранений, лежав у шпиталі, а зараз виписується й хоче місяць пожити в нас. Пише, що мріє порибалити, й взагалі сподобалося йому тут.

Директор, який чував про минулорічні події, не втримався від іронії:

— Сподобалося, кажеш? Ледь голови на плечах вберегли — що ж тут може сподобатись?

— Не про те він… — спробував пояснити Андрій. — Природа…

— Ну, якщо природа, то давай. Не заперечую.

— Ми з Пилипом разом. — Андрій чомусь посоромився сказати, що збирається запросити й Вірку. Та, може, вона ще й не поїде…

— Зайдете до райвно, — поставив умову директор, — крейду одержите.

— Звичайно, зайдемо, — зрадів Андрій.

З часу тої розмови минуло вже три дні, хлопці, як і обіцяли Петру Андрійовичу, організували роботу на пришкільній ділянці, пропололи грядки, закінчували розпушувати землю на кукурудзяній плантації, коли прибіг Сергійко з повідомленням про вбивство «яструбка». І тепер, стоячи біля сільради, Андрій думав, що, певно, не слід брати завтра з собою до райцентру Віру. Якщо бандери почали вештатися навколо села — небезпечно, всі ж знають про участь його і Пилипа в рятуванні радянських розвідників. Кому-кому, а бандерам рік тому вони добряче дошкулили, ось і можуть тепер помститися…

Чесно кажучи, при думці про це Андрієві стало лячно, уявив собі довгу дорогу через ліс — вистрілити можна з-за кожного куща, з-за кожного дерева. Але краще б умер, а не признався в своїх сумнівах — він, нагороджений бойовою медаллю!

Відкликав Пилипа, запитав прямо:

— Як гадаєш, братимемо Вірку?

— Завтра до райцентру? А чого ні?

— Та бандери ж з'явилися…

— Наче їх раніше не було!

— До Острожан не доходили.

— А може, це якийсь один дурний? Випадково натрапив на Шелюка і…

— Чув, твій же батько казав: двоє!

— Якщо батько казали, то це вже точно! — ствердив Пилип. — Вони по слідах визначають.

— А-а, біс з ними, — рішився нарешті Андрій, — візьмемо. Пообіцяли, то негоже від слова відступатися.

Тепер засумнівався Пилип:

— Але ж вона така… Верещить з будь-якої зачіпеньки.

— Думай, що кажеш! Комсомолка вона! І мусить нічого не боятися!

Пилип кивнув, проте не дуже поділяючи Андрієву впевненість: дівка все ж залишається дівкою, який би документ не мала.

— Риболовля, звичайно, діло гарне й приємне, — говорив райвійськком, та дивився осудливо, даючи зрозуміти, що на словах він вітає ідею лейтенанта відпочити біля Щедрого озера, насправді ж ставиться до цього негативно. — А ви чули про наші, так би мовити, специфічні умови? — нахилився низько над столом, примружився й дивився на Бутурлака знизу вгору, що, певно, також мусило підкреслювати його іронічність.

— Ви маєте на увазі бандерівців? — запитав Бутурлак спокійно.

— Тут, знаєте, й досі стріляють.

— Невже? — удав здивування Бутурлак. — Але там, де був я, стріляли, мабуть, частіше.

— Не жартуйте. То був фронт, і ви були серед своїх.

— Не завжди.

— Так, я знаю, що вам доводилося бувати у ворожому тилу, але ж війна для вас уже закінчилася, а тут все може бути.

— Товаришу майор, — вирішив покласти край цій розмові Бутурлак, — вам відомо, як я познайомився зі Щедрим озером? Ми вчотирьох пробивалися тутешніми лісами після розвідувальної операції і на березі озера вперше зіткнулися з бандерівцями. Знайомство не дуже приємне, але ж, гадаю, ще неприємніше для них.

— Вас було четверо, і ви були озброєні.

— Нас було більше, — уточнив Бутурлак, — на наш бік стали троє симпатичних місцевих хлопчаків — до речі, вони також були озброєні.

Обличчя військкома розплилося в доброзичливій усмішці.

— Це не про острожанського Андрія Шамрая йдеться? — запитав.

— Про нього самого.

— Ну, тоді я й про вас начувся!

— Пусте… — Бутурлакові не хотілося спрямовувати розмову в це русло. — Тепер ви розумієте, що ваші специфічні умови для мене не новина і навряд чи можуть злякати.

— Не кажіть, — не здавався військком. Він зняв телефонну трубку й попросив якогось Ярощука терміново зайти до нього. — Наш начальник міліції, — пояснив. — Вони тут у сусідньому будиночку, зараз прийде.

Справді, начальник міліції не забарився. Був він чоловіком, певно, вже літнім, але моложавим, про літа свідчили зморшки на обличчі й сивина в чуприні, та щоки в міліцейського капітана були рожеві, а в очах не згасав молодечий вогник.

— Що у нас вчора в Острожанах трапилось? — запитав у нього військком.

Ярощук зиркнув на незнайомого лейтенанта, і майор представив його:

— Це лейтенант Бутурлак, розвідник. Після шпиталю одержав місячну відпустку. Хоче відпочити на Щедрому озері — рибку половити, так би мовити…

Бутурлак глянув на військкома засуджуюче: для чого так одразу настроювати людину? До того ж, яке це має значення — для себе він вирішив це питання, — навряд чи хто-небудь зможе розрадити його.

— В Острожанах учора «яструбка» вбили. — Капітан сів на стілець напроти Бутурлака. — Косив сіно, а вони його в спину з автомата…

— Отож я й кажу, — підхопив військком, — що ж це за відпочинок, коли весь час мусиш озиратися?

— А ви в селах буваєте? — не без єхидства запитав Бутурлак.

Майор розвів руками.

— Я ж на службі, а тобі лікуватися треба. Подивись на себе в дзеркало! Блідий, щоки запали…

Бутурлак непомітно поворушив лівою рукою. Куля пробила йому ключицю, плече й досі трохи скніло.

— Нічого, — відповів весело, — гітлерівців добили, з японцями на Далекому Сході наведемо порядок, а потім уже й тутешнім господарством займемось.

— Нема людей, — зітхнув капітан. — Ліси б прочесати… у нас в Острожанах жодного випадку не було, і ось тобі…

— Рік тому там якийсь Коршун вештався, — згадав Бутурлак.

— Утік, — одповів капітан. — За нашими даними, подався кудись на захід разом із своїм братом — острожанським старостою Северином Жмудем. — Він посміхнувся Бутурлакові нараз якось запопадливо й мовив: — Ти, лейтенанте, от що… Ми тебе на всяк випадок озброїмо, хочеш? Ну, щоб і рибу ловив, і про себе думав!

Лукавий вогник блиснув в очах Бутурлака.

— Хитрий ти, капітане, — зареготав і поплескав Ярощука по коліну. — Хочеш отак, на дурничку, ще одного «яструбка» придбати?

— Я ж про твою безпеку турбуюсь.

— Краще я сам про себе потурбуюсь.

— Так-то воно так, але ж я думав бойовий офіцер, він завжди в строю!

— От що, — посерйознішав Бутурлак, — мене на бога не бери! Я там сам роздивлюсь і, якщо треба буде, допоможу. Домовились? Тільки своєму «яструбку» просигналізуй, щоб на всяк випадок був у курсі.

— Зробимо, — повеселішав капітан. — Я йому накажу: в разі чого — у твоє повне підпорядкування.

— Це вже задуже.

— Хлопець там непоганий, недавно з армії демобілізувався.

Військком обійшов стіл, став напроти капітана.

— А ти справді хитрий, — мовив. — Я його собі на підмогу покликав, а він за п'ять хвилин помічником обзавівся.

— На вас тільки надія, майоре, — не сприйняв жарту начальник міліції. — На. демобілізованих. Інакше — заріз.

— Скоро відвоюємось з японцями, будуть тобі люди, — відповів майор так, наче доля війни на Далекому Сході залежала і від нього, районного військового комісара.

За вікном кабінету почулося рипіння коліс, Бутурлак визирнув і посміхнувся широко й радісно.

— Це по мене, — повідомив. — Персональна карета…

Військком підійшов до вікна, побачив рябого коня, запряженого в фіру.

— Андрійко Шамрай? — запитав здивовано. — Чого це він?

— А я ще тиждень тому з шпиталю листа йому написав, — признався Бутурлак. — Виходить, пошта у вас працює… — Він потягнувся за маленькою пошарпаною валізкою, що стояла біля столу, хотів встати, та двері розчинилися і до кабінету ввірвався збуджений Андрій, а за ним черговий по військкомату.

— Я йому кажу, в мене термінова справа, а він не пускає… — поскаржився Андрій майорові, але, побачивши Бутурлака, кинувся до нього. Певно, хотів обняти, та зупинився за крок, простягнув руку — невміло й збентежено.

Бутурлак пригорнув його нестрижену голову до грудей.

— А ти виріс, хлопче, я радий тебе бачити. — Взяв ласкаво за вухо, відхилив голову, зазирнув у вічі. — Так, радий… Але що трапилось?

Тривожний вогник уже згас в Андрієвих очах, хлопець дивився на Бутурлака й забув про все — чому вривався в кабінет військкома й що слід було терміново повідомити.

— Що трапилось? — повторив Бутурлак, і тепер Андрій побачив і військкома, і капітана в міліцейській формі. Заговорив схвильовано:

— Ми щойно Грицька бачили. На базарі. Дивимось, іде з кошелем, а в кошелі картопля й сала шмат. Помітив нас, зірвався знеобачки, а потім так тихенько поза людьми й з базару… А я за ним…

— Чекай, — зупинив хлопця військком, — що за один цей Грицько?

— Та Жмудь… Грицько Жмудь!

Військком перезирнувся з Ярощуком. Капітан підійшов до Андрія.

— Цікаво, — мовив багатозначно. — Григорій Жмудь? Родич Коршуна?

— Племінник, — ствердив Андрій. І додав виклично: — І мій двоюрідний брат!

– І куди він пішов? — не звернув на те уваги капітан.

— Від базару вулицею Першотравневою. Потім бічною, не знаю, як називається, там ще невеличка крамниця, вікна зеленим пофарбовані…

— Яблунева, — уточнив Ярощук.

— Третій будинок праворуч — з червоної цегли. Грицько туди пішов.

Каштан уже крутив ручку телефону.

— Ярощук говорить. Ось що, Климук, піднімай оперативну групу. Я у військкоматі і вже виходжу…

… Будинок на Яблуневій належав колишньому викладачеві місцевої гімназії Ленартовичу. Два роки тому він помер, у будинку мешкала його дружина — бабуся років сімдесяти.

Працівники міліції обережно оточили будинок. Лейтенант, заступник Ярощука, одягнутий у цивільне, зійшов на ґанок, постукав. Відчинила бабуся, по брови запнута чорною хусткою.

— Сусіди казали, кімнату здаєте? — поцікавився лейтенант.

— Здавала, — одповіла бабуся, — та вже зайняли.

— Шкода… І хто ж зайняв?

— Не все одно, зайняли, і все!

— Та, може, вони ненадовго?

— Надовго, прошу я вас. То мій давній пожилець, і взагалі я незнайомим не здаю.

— А можна його побачити?

— Пішов, зараз нема.

— От що, — лейтенант витягнув посвідчення, — перевірка документів! — Відсторонив бабусю, ступив у напівтемний коридор. — Де його кімната?

Від хвіртки до будинку вже бігли двоє озброєних міліціонерів, за ними — Ярощук. Прогупотіли дерев'яними сходами, що вели до мансарди. Ярощук метнувся в напівпрочинені двері вітальні, обставленої старомодними меблями. Нікого, тільки кіт спить на підвіконні. Й на кухні порожньо.

Згори загукав лейтенант:

– Ідіть-но сюди, товаришу капітан!

У невеличкій світлій кімнаті два ліжка. Одне розстелене. На столі — прибор для гоління, дзеркало. Дверцята шафи розчинені, на дні — брудна білизна. Кошик з картоплею сиротливо стоїть біля дверей.

Ярощук пройшовся кімнатою, зазирнув під розстелене ліжко, витягнув стоптані домашні туфлі. Обдивився, кинув на підлогу. Запитав лейтенанта:

— Вважаєте, втік?

— Не маю сумніву.

Капітан кивнув. Спустився на перший поверх, покликав стару, яка стовбичила в передпокої.

— Кому ви здали кімнату, громадянко Ленартович? — запитав суворо.

— Грицеві, — спокійно глянула йому у вічі. — Він у мене завжди мешкав.

— Якому Грицеві?

— Григорію Жмудю з Острожан.

— Чому не прописаний?

— Так тільки ж позавчора приїхав.

— Один?

Стара відвела погляд.

— Один, прошу я вас. Казав, що знову вчитиметься в нашій школі.

— Дивно, — посміхнувся Ярощук. — Гриць Жмудь — підліток, а вже голиться й туфлі сорок третього розміру носить.

Пані Ленартович не розгубилася ані на мить.

— Родич якийсь з ним приїхав. Сьогодні мав вертатися, то й поїхали…

— А прибор для гоління забув?

— Невже? — здивувалася.

— Гриць з ним поїхав?

— Не знаю.

— Який він із себе, Жмудів родич?

— Прошу я вас, чоловік літній уже, років за шістдесят, сухий такий і кашляє.

– І кашляє? — недовірливо перепитав капітан.

— Усю ніч кашляв, простудився десь.

— Сухий, значить?

— Так, непоказний, прошу я вас, чи то хвороба висушила, чи то комплекція вже така.

— Климук, — звернувся капітан до лейтенанта, який стояв на нижній приступці сходів, — принеси, будь ласка, сорочки. У шафі там, брудні, бачив? — Коли лейтенант повернувся, взяв сорочку за плечі, розтягнув перед старою. — Сухий, кажете, а сорочки чомусь п'ятдесят шостого розміру носить!

— Не знаю… не знаю… — знітилась. — Може, це й не їхня.

— Все може бути, — одповів капітан. — Шкода, громадянко Ленартович, та мусимо вас затримати. Так, — повторив, — шкода, вік у вас такий…

— А я ще не скаржусь! — блиснула очима нараз зовсім по-молодечому.

— Покличте понятих, — розпорядився капітан, — робитимемо трус.

… Бутурлак сидів на лавці в невеликому садочку за райвідділом міліції. Поруч примостилася Віра, Андрій з Пилипом лежали животами на густому спориші.

Пилип дриґав голими п'ятами, розповідав пожвавлено:

— Школа в нас тепер — семирічка, і ми з Андрієм за рік п'ятий і шостий пройшли. Петро Андрійович сам вам скаже — знання в нас і за сьомий є, та не тверді…

— Хто це — Петро Андрійович?

— Директор школи. Він історію викладає. Ще й географію та німецьку мову. Не вистачає вчителів, всього чотири було, та з райвно обіцяють ще прислати.

— До речі, — нагадала Віра, — крейду ми так і не одержали.

Андрій сів на траві.

— Дивись, забули… Котра година? — запитав у Бутурлака.

Той зиркнув на циферблат великого кіровського годинника.

— Пів на другу.

— Там зараз перерва, — полегшено зітхнув Андрій. — Одержимо потім.

Бутурлак поклав на коліна валізку, розстебнув.

— А я вам подарунки привіз, — мовив підкреслено байдуже. — Оце тобі, Андрію, — простягнув наручного годинника з чорним циферблатом. — Бери, не соромся, трофейний, це від усіх наших розвідників. Васюта й Іванов персональний привіт передавали. Тобі також привіт і це… — простягнув Пилипові майже такого ж годинника. — Ще Сергійкові дарунок є, — переклав щось у валізці, — а тобі, Вірочко, ось…

— Шоколад! — радісно вигукнула дівчина.

Справді, Бутурлак тримав велику плитку шоколаду, акуратно загорнуту в срібну фольгу.

Андрій притулив годинника до вуха, слухав, як м'яко й безшумно цокає. Зиркнув на Пилипового: теж гарний, та, либонь, не такий, як у нього. Хотілося застрибати на одній нозі — аж до вулиці й назад — оце так дарунок!

У них на всі Острожани є один наручний годинник, у Петра Андрійовича, ще кілька ходиків по хатах, і ось тобі…

Пилип тримав свого на долоні, дивився, як бігає секундна стрілка — не відводив погляду і аж зблід від хвилювання. Підвів очі на Бутурлака, мовив несміливо:

— Але ж це така коштовність… Я не смію…

Лейтенант скуйовдив йому чуприну.

— Смієш, — зареготав весело, — ти, Пилипе, все зараз смієш! Повір мені, скоро згадуватимеш мої слова.

Віра обережно зняла з шоколаду фольгу. Розломила на рівні чотири частини.

— Це Сергійкові, — знову загорнула чвертку, а дві простягнула хлопцям. — Пригощайтеся!

— Тобі ж шоколад, — спробував запротестувати Пилип, та не дуже наполегливо: рот наповнився слиною, і від шоколадного запаху засвербіли ніздрі.

— Якщо дівчина пригощає, відмовлятися нечемно, — посміхнувся Бутурлак.

Андрій одламав від своєї порції кілька маленьких квадратиків, повернув Вірі. Та не дуже пручалася, і хлопцеві було приємно дивитись, як її тоненькі й наче прозорі пальці гладили шоколадні шматочки.

Почувся гуркіт мотора, і на подвір'я в'їхав міліцейський газик. Ярощук зістрибнув з переднього сидіння, а машина покотила в гараж. Капітан зупинився перед лавкою. Запитав Андрія:

— Який з себе Коршун?

— Затримали Грицька? — скочив той на ноги. — І Коршуна?

Ярощук похитав головою.

— Спізнилися. Мабуть, ви налякали їх, і вони втекли. То який із себе Коршун?

— А такий… Ну, як ви — кремезний…

— Як я, кажеш, — задумливо мовив капітан. — Що ж, це підходить.

— Що підходить?

— А-а… — махнув рукою Ярощук, — здогадки…

Капітан відкликав Бутурлака, розповів про результати обшуку.

— Здається мені, — мовив на закінчення, — проґавили ми сьогодні самого Коршуна. І з'явився він тут недаремно. Подумайте, лейтенанте, може, й справді не варто їхати в Острожани?

— Якщо вже ви починаєте мене розраджувати, обов'язково поїду, — одповів Бутурлак. — До речі, ви не подумали, що скажуть про мене вони? — кивнув на хлопців.

— Щасливої дороги, — простягнув йому руку Ярощук.

Андрій прокинувся, коли ще не почало розвиднятися.

Бутурлак спав, солодко посопуючи. Хлопець запалив у сінях свічку, написав лейтенантові кілька слів на обгортковому папері. Дістав з погреба глечик молока, поставив на столі поруч з запискою і, не рипнувши дверима, вискочив надвір. Підхопив плетеного з лози кошика й побіг стежкою поміж городами до лісу.

Учора ввечері Бутурлак запитав, чи є в навколишніх лісах гриби — давно не ласував ними, хлопець вирішив зранку набрати хоч півкошика. Знав грибні місця неподалік від села, де траплялися рижики й білі — півкошика чи кошик набрав би завжди.

Небо на сході посвітлішало, але в лісі ще була сутінь, і Андрій інтуїтивно знаходив потрібну стежку. Роса одразу намочила холоші стареньких штанів. Андрій ішов швидко, скоро розігрівся, навіть захотілося пити.

Напився з лісового джерела. Розгріб ще торішнє напівгниле листя, вода одразу набігла в копанку, нахилився й сьорбав просто з неї, відчуваючи приємний запах моху і якогось гіркуватого кореня. Подумав, що смачнішої води не пив за все життя й навряд чи питиме, відсьорбнув ще раз і лише тоді відірвався.

Почало сіріти і в лісі.

Андрій повагався трохи — куди йти: ліворуч, де починався густий ялиновий ліс, могли бути рижики, просто, в дубах, — боровики. Вирішив: краще принести боровиків, все ж вважаються королівськими грибами, хоч сам Андрій віддавав перевагу рижикам. Вважав, що нема смачнішого гриба, ніж підсмажений ялинковий рижик — твердий, хрумкотливий і пахне лісом.

Пішов до дубів непоспішливо, мав час, поки сонце не підніметься над лісом, не проб'ється ранішніми променями в дубову гущавину: гриб. уміє ховатися в сухому листі, і в сутінках його не побачиш.

Час від часу Андрій прикладав до вуха годинника і, почувши тихе цокання, усміхався, певно, трохи дурнувато, але ж кажуть, що кожна надто щаслива усмішка виглядає дурнуватою.

Думав про Бутурлака. Лейтенант житиме в Острожанах місяць. Аж тридцять днів. І ці дні видавалися суціль безхмарними й сонячними.

Увечері вони з лейтенантом обговорили всі господарські питання, і Бутурлак розвіяв Андрієві сумніви. Хлопця тривожило, чи зможе прохарчувати лейтенанта; власне, картопля була й молоко також: сусідка мала корову, Андрій забезпечував її сіном, а вона віддячувала молоком. Риба ловилася, вже й молода морква та інша городина поспівала, та як бути з хлібом?

Андрій сам обходився, фактично, без хліба, лише іноді одержував буханець, коли привозили вчителям — Петро Андрійович оформив його шкільним завгоспом, і хлопець не нехтував своїми обов'язками. Та він — одна справа, а лейтенантові після шпиталю потрібне посилене харчування!

Бутурлак витягнув із звичайного солдатського мішка три великих хлібини, кілька банок консервів і добрячий шмат сала.

Це — сухий пайок на два тижні, пояснив, а через півмісяця він з'їздить до міста й привезе ще.

Тепер харчова проблема не турбувала більше Андрія, і він із спокійною совістю подався по гриби. До грибів можна буде наварити казан картоплі з салом чи підсмажити ляща…

А вдень Сергійко з товаришами притягне кошик чорниць.

Чудово жити у такій райській місцині, як Острожани!

Починався дубовий ліс, тут вже мусили бути боровики, і Андрій присів під могутнім деревом, чекаючи, поки посвітлішає. Чомусь одразу подумав про Вірку — як учора, коли поверталися до Острожан, вона розповідала про ленінградську блокаду.

Вірчина мати була острожанська. Давно, ще в громадянську війну, коли червоні полки громили Пілсудського і якась кавалерійська частина заблукала до Острожан, на неї кинув оком червоний командир, і Вірчина мати зникла з села — лише зрідка приходили в Острожани листи, які свідчили, що вона жива й почувається непогано. Чоловік її служив у Червоній Армії, жили вони в Ленінграді — великому й казковому місті: колись бабка Мотря показувала кілька кольорових знімків, одержаних від дочки. Андрій сам бачив їх і не міг повірити, що все це можна створити людськими руками. Бачив він і перше фото Мотриної онуки: вона не сподобалась йому — сукенка з якимись витребеньками, дивиться пихато, а на голові величезний бант. Не дівчина, а паненка якась…

Коли почалася війна, Вірка з матір'ю залишились у Ленінграді, батько бив гітлерівців на різних фронтах і дослужився до полковника.

Мати померла від голоду, а Віру вивезли з блокованого міста. Жила в дитбудинку, та батько, одержавши двотижневу відпустку, забрав її і привіз в Острожани до тещі — тепер бабі Мотрі щомісяця привозили з пошти гроші — по якомусь атестату, як гордовито пояснювала. Ще б пак — ніхто й ніколи в Острожанах не одержував так гроші — щомісячно й з рук самого поштаря.

Спочатку на Віру бігало дивитися все село: як-не-як, а полковницька дочка, та згодом призвичаїлись, і чепуркувата дівчина з її шкіряними сандаліями вже не викликала загальної уваги.

Перший сонячний промінь пробився крізь дубову крону й висвітив сухе листя на землі.

Хлопець роззирнувся й одразу побачив за кілька кроків коричневу блискучу шапку боровика.

Зрізав обережно — ніжка міцна, біла, без єдиного хробака. А поруч ще один…

Забувши про все, Андрійко спустився до улоговини, де росли молодесенькі дубки.

Якщо йти вздовж улоговини, то завжди можна набрати з півкошика, а в грибні роки й кошик боровиків. Сьогодні гриби траплялися не так і часто, але через годину було вже півкошика. Хлопець вийшов на невеличку галявину й зупинився вражений: посередині її витягнувся на товстій ніжці величезний, може, на кілограм, білий гриб.

Андрійко постояв трохи, підійшов до гриба обережно, немов міг сполохати його, обійшов навколо й сів поруч, не насмілюючись зрізати. Обережно зняв із шапки сухий дубовий листочок, попестив гриб, відчувши долонею, який здоровий і твердий цей лісовий красень.

Зітхнувши, зрізав.

Справді, гриб був хоч і великий, та здоровий, без хробаків, і Андрій уявив, як здивується Бутурлак. Либонь, і не бачив таких, точно, не бачив, навіть в їхньому грибному краю такі зустрічаються нечасто. А під Харковом, звідки родом Бутурлак, і лісів справжніх не лишилося.

Боровик зайняв третину кошика, і Андрієві розхотілося далі збирати гриби. За звичкою глянув на небо, визначаючи час, але відразу згадав про годинника — нема ще й шостої.

Простягнувся на траві, підклавши долоні під голову, лежав і чув, як рухається час.

Раніше в такі хвилини час немов завмирав, зупинявся: Андрійко не рухався, не рухався й час, він засинав, і все засинало разом з ним, хіба що тільки хмаринки були непідвладні його волі.

І зараз він заплющив очі, наказуючи всьому навколо зупинитися, а маленькі, зовсім маленькі секундочки не послухалися, цокали й цокали біля вуха, і Андрій відкинув ліву руку, щоб підкорити час.

Цокання припинилося, та секунди все ж рухалися, тепер хлопець не чув, а бачив їх: вони пробиралися до нього крізь траву, видиралися по сорочці на груди, тут шикувалися в колони і йшли, твердо тримаючи крок, як на параді — цок, цок, цок…

Ілюзія цього маршу була настільки сильною, що хлопцеві захотілося сісти й струсити з себе оце безкінечне рухливе військо, він провів долонею по сорочці на грудях, та секунди йшли і йшли, твердо тримаючи ногу.

Андрійко сів, і секунди зникли — тепер вітерець ворушив листя на деревах, поруч ганялися один за одним великі різнокольорові метелики й теленькали якісь голосисті птахи.

Пахло медом, травами й грибами, а великий синій дзвоник гойдався поруч гордовито й переможно, наче був справжнім церковним дзвоном, і треба лише нахилитися до нього, щоб почути тривожну музику.

Андрій похилитав дзвоник, і… автоматна черга розірвала тишу.

Хлопець схопив тоненьке стебло, затрусив ним, та автомат мовчав.

Але ж він точно чув чергу, навіть знав — чергу із «шмайсера», бо тільки німецький автомат б'є так — сухо й вимогливо.

Ще кілька секунд Андрій калатав дзвоником, поки справжній зміст того, що відбулося, не дійшов до його свідомості. Схопивши кошик, перебіг до густих заростей ожини, що починалися одразу за галявиною. Завмер, прислухаючись.

Кружляють метелики над галявиною, й голосисті птахи сваряться на дубі…

Але ж він точно чув автоматну чергу і зовсім близько…

Андрій заховав кошика в гущавині і, обійшовши ожинові зарості, обережно заглибився в ліс.

Одразу починались горіхові хащі, потім ішов дубняк, хлопець проминув його, сковзаючи поміж деревами, далі дуби робилися товстими, розступалися, та, дивно, ліс похмурнішав, сонячні промені майже не проникали крізь густі крони.

На краю цього темного лісу мелькнула тінь, і Андрій заховався за дерево. Визирнув і побачив: чоловік нахилився над чимось, і автомат звисає з шиї.

З такої відстані, та й ще в темному лісі, хлопець не міг розгледіти обличчя чоловіка, навіть у чому одягнутий, — бачив тільки, що незнайомець високий і що на голові в нього звичайний цивільний капелюх з крисами.

Чоловік підняв щось із землі й закинув за плечі.

«Косуля…»— скоріше здогадався, ніж побачив, Андрій.

Зігнувшись під вагою тварини, чоловік рушив поміж дубів — щось в його постаті видалося знайомим хлопцеві, немов десь уже зустрічався з цією високою людиною — напружив пам'ять, та образ одразу розпливався й робився нереальним — справді, чи так вже й мало траплялося на Андрієвому шляху високих чоловіків?

«Може, браконьєр?» — подумав, та який же браконьєр ходитиме в ліс із «шмайсером»?

А високий уже зник за дубовими стовбурами, наче не було ні його, ні косулі, ні автоматної черги — ліс мовчав, і тільки вдалині, куди пішов чоловік із косулею, голосно тріскотіла сорока.

Бутурлак, зазирнувши до кошика, лише покрутив здивовано головою.

— Оце зараз набрав? — запитав недовірливо.

— Коли ж ще?

— Ну й ну! — витягнув гриба-велетня, підняв над головою — ще трохи й була б парасолька. — Такого й на сковорідку класти шкода.

— Нічого, — пообіцяв Андрій, хоча й не зовсім впевнено, — ще знайдемо, в нас це не дивина!

Лейтенант заходився чистити картоплю, Андрій накришив повну сковорідку грибів і тільки після цього розповів про чергу із «шмайсера» і вбиту косулю.

Бутурлак слухав мовчки, і з виразу його обличчя Андрій не міг зрозуміти, як ставиться лейтенант до його повідомлення.

Бутурлак закінчив чистити картоплю, сполоснув у чистій воді й поставив казан на плиту. Обтер руки й лише тоді перепитав:

— Ти впевнений, що стріляли із «шмайсера»?

Андрій стенув плечима і пояснив:

— Я ж казав, потім бачив у нього автомат на шиї…

Лейтенант подумав трохи.

— Познайом мене з вашим директором, — попросив раптом, і між цим проханням і запитанням про автомат Андрій не знайшов ніякого зв'язку.

— А я запросив його на сніданок, він також гриби любить.

— Запросив, і добре зробив. Я сам хотів до нього йти. — Бутурлак якось збоку, трохи нахиливши голову, подивився на Андрія й мовив: — І ще така справа… В селі є зброя, не чув?

— Звичайно, є. Карабіни в «яструбків», та ще в сільраді…

Бутурлак обірвав його нетерпеливим жестом.

— Не про те питаю! Коли в хлопців пошукати, що знайдемо?

— Але ж був суворий наказ про здачу зброї, я сам відніс автомат!

– І це я знаю… — якась хитринка з'явилася в лейтенантових очах. — Але ж, гадаю, щось і залишилось.

— Мусило, — погодився Андрій.

— Потрібні два-три «шмайсери»… І гранати. Побільше гранат.

— З гранатами важкувато, — відповів Андрій, немов з іншою зброєю питання вже було вирішене. — Гранатами рибу глушать.

— Значить, так. Після сніданку ми з вашим директором трохи погомонимо, а ти мотнись по селу і з'ясуй обстановку.

Андрій помішав на сковорідці гриби: вже випустили воду, й кількість їх зменшилась одразу вдвоє.

— Колись тої зброї було, — почав і одразу знайшов порівняння, — як грибів… Тепер мало, але знайдемо. Якщо потрібно, знайдемо, — уточнив.

— Сам знаєш, потрібно.

— Угу… — погодився Андрій.

На місці спаленої бандерівцями Демчукової рибальської хижі стояв стіжок сіна. Антон Іванович весь час збирався збудувати нову хижу, але сільрадівські та інші клопоти зовсім не залишали часу, старий ледь викроїв кілька годин, щоб скосити приозерний лужок, а вже Пилип і Сергійко склали стіжок — ще два таких, і корова на зиму забезпечена сіном.

Хлопцям бракувало рибальської хижі: якось уже повелося, що належала вона більш їм, ніж батькові. Тут зберігався їхній немудрий скарб, починаючи з різних пристосувань для риболовлі й кінчаючи одним на двох латаним кожухом; хижа була і фортецею, і місцем різних ігор, і все острожанське хлоп'яцтво заздрило Демчукам — ще б пак: мати хижу, та й де — на самому березі озера!

Тепер, коли хижі не було, місце це збезлюдніло, та все ж Пилип із Сергійком вважали його найкращим для купання й не лінувалися зробити гак, щоб поплюскотітися на прогрітому сонцем мілководді. Та й краснопер брав тут непогано, принаймні так видавалося Сергійкові, і він вперто бігав рибалити саме сюди.

Сьогодні клювало непогано, й Сергійко кидав і кидав, мав уже півсадка, та ніяк не міг, зупинитися, якась рибальська невситимість заполонила його, не помітив навіть, як з-за лісу наповзла чорна хмара з блискавками і вшкварила злива. Вірніше, Сергійко бачив і хмару, і блискавки, та сподівався, що гроза пройде над Заозерним, принаймні зачепить Острожани лише краєм, а вийшло навпаки — блискавки металися над самими острожанськими хатами, ледь не чіпляючи верхівки дерев.

Гроза не дуже лякала Сергійка — він не був людиною легковажною і давно вже потурбувався про пришиб хоча б для таких випадків — проробив у стіжку лаз, який переходив у маленьку затишну печерку — тут можна було пересидіти будь-яку негоду, а спалося краще, ніж дома — там батько висвистував носом різні мелодії, а в стіжку лише зрідка шурхотіли миші та кумкали неподалік в густих очеретах нахабні озерні жаби.

Але до жаб'ячих літніх концертів в Острожанах давно вже звикли, либонь, без них і спалося б гірше.

Коли впали перші дощові краплі, Сергійко, не кваплячись, змотав вудку і, залишивши садок з рибою в очеретах, поліз до своєї схованки. Притрусив сіном лаз — щоб не затікала вода, та й взагалі думалося так краще, не треба було заплющувати очі — лежиш на м'якому сіні в темряві, слухаєш, як безкінечними патьоками ллє дощ на землю, і думаєш про своє — солодке й приємне, і, здається, у такі хвилини нема меж для здійснення твоїх бажань. А бажань у Сергійка, як йому здавалось, було багато, і найзаповітніше з них — навчитися грати на роялі.

На тому самому лакованому чорному «Беккері», котрого привіз колись в Острожани Северин Романович Жмудь і який стояв зараз у тій самій кімнаті, переобладнаній у шкільний зал.

В перші дні після того, як Северин Романович, навантаживши на фіри доверху всякого майна, подався слідом за німецькими військами кудись на захід, і його будинок під зеленим дахом стояв порожній, хлопці повибивали вікна й залізли в кімнати. Тоді ж роялеві довелося спізнати найгірші в його житті часи: по клавішах ледь не бігали босоніж…

Потім у село повернувся Демчук, він узяв на облік залишки Жмудевого майна й позабивав вікна дошками.

З рояля, хоч його подряпали й пооббивали, все ще можна було видобути якісь звуки, і Петро Андрійович Ротач, прийнявши жмудівський будинок під школу, якось привіз до Острожан з містечка настроювача — старезного дідуся, який чаклував над інструментом цілий день.

Сергійко весь цей день просидів поруч — сидів і мовчки дивився, як старий лагодить інструмент, і не було для нього більш поважної людини на світі, ніж цей сивобородий дідуган. Адже Петро Андрійович казав недарма: єдиний спеціаліст на всю область.

Дідуган був мовчазний, отак за день вони не перемовились ані словом, хлопчик взагалі думав, що настроювач не помічає його. Коли надворі пролягли перші вечірні тіні, дідуган зібрав увесь свій інструмент і пробіг по клавішах легко й швидко — рояль обізвався звучно й басовито, дідок тільки крякнув задоволено. Озирнувся й поманив пальцем Сергійка, той підійшов несміливо, навшпиньках, дідок дозволив йому торкнутися кількох клавішів, а сам кумедно нахилив голову набік і прислухався, примружившись. Потім закрив кришку обережно, щоб не грюкнути, й мовив несхвально:

— Такий інструмент для концертного залу, а не для шкільних хуліганів…

З того часу рояль був замкнутий, ключ зберігався в Петра Андрійовича, він неохоче відчиняв інструмент, коли приїжджала якась художня самодіяльність, і казав, що згодом, за найпершої можливості, доб'ється у райвно вчителя, щоб синьоокі поліщуки й поліщучки вчилися музики.

Сергійко підклав під щоку долоню і уявив, як грає на роялі.

Музика одразу заполонила його, так було часто, він міг існувати в світі звуків, які породжував сам своєю уявою, вони обгортали його і підносили, здавалося, він відчував їх ледь не навпомацки, міг складати їх, як хоче, творити мелодію, і ця мелодія була такою величною і могутньою, що хлопець знемагав від розмаїття тих звуків, вони рвалися з нього, а він дивився в темряву широко розплющеними очима і летів на хвилях музики кудись далеко-далеко.

А дощ падав і падав, та звуки, породжені Сергійковою уявою, пливли в дощових краплях, мішалися з ними й створювали якусь особливу музику — на перший погляд одноманітну, та хлопчик відрізняв у ній сотні й сотні нюансів, йому було приємно й тепло, він нічого більше не хотів і був зовсім щасливий.

Музика заколисала Сергійка, і він заснув, пригрівшись. Не знав, скільки минуло часу, певно, надворі вже ніч, бо хтось казав хрипким простудженим голосом:

— Погода собача, і я вже не хотів іти, та умовились… Хоча, — зітхнув, — у таку темряву безпечніше, «яструбки» по хатах з дівчатами ховаються…

— То що ж вам потрібно? — запитала тонким голосом жінка. — Бо в мене часу обмаль.

— Хто тебе зараз шукатиме?

— Ніхто, та обережність не завадить.

— Звичайно.

— Хто Шелюка стрелив?

Лише тепер до Сергійка дійшов справжній зміст розмови. Лежав, боячись поворухнутися, і навіть ледь чутне шарудіння миші до смерті налякало його. Та надворі все ще падав дощ, не грозовий, а одноманітний, обложний, він скрадав звуки — люди не крилися, розмовляли голосно, але Сергійкові доводилося напружувати слух, щоб почути їх.

— Хто стрелив, той стрелив… — видно, запитання не сподобалося чоловікові, бо додав невдоволено: — Не твоє діло. Що в селі робиться?

— Якийсь лейтенант приїхав. У малого Шамрая зупинився. Швидко знюхалися…

— Вчитель як?

— Значить, так. Він собі під житло комору переобладнав. Пробив вікно і пічку поставив.

— Добре, недовго йому вже тепер…

— Можна я його?

— Можеш! — дозволив хрипкий. — Тільки обережненько, прошу я тебе, без шуму-галасу, щоб знали — тверда в нас рука і всюди дотягнеться!

Жінка засміялася зловтішно.

— Для нього одної кулі вистачить.

— Ото я й кажу, легесенько-тихесенько, пукнеш раз уночі, щоб совітським активістам не спалося.

— Довго ще біля села крутитиметесь?

— Та як бог пошле. І пан Коршун накажуть…

— Святі хлібом не нагодують.

— А ти для чого?

— У мене також уже нема. Тут у коші дві хлібини.

— Поки хватить. М'ясо маємо, і картопля ще лишилася.

— То коли ж на село підете?

Хрипкоголосий відповів не одразу. Нарешті мовив не дуже певно:

— Сьогодні пан Коршун прийшли. Казали — завтра вночі.

— Погуляємо! У мене руки давно вже сверблять!

«Хто це? — подумав Сергійко. — Яка острожанська жінка може мовити таке? І невже таке взагалі можливе?»

А жінка сміялася, захлинаючись, і казала крізь сміх:

— Розмова вельми корисна відбудеться, і це єдине, що тішить мене. — Раптом обірвала сміх, і лють почулася в її голосі: — Я ту червону сволоту, Демчука, власними руками задушу! Разом з його вилупками!

— Нікому нічого даром не минається, — підохотив хрипкоголосий. — Наш список, прошу я тебе, великий, але ж і ми не поспішаємо, тихесенько собі, обережненько…

— Тихесенько! Чути вас не хочу… Все тихесенько, обережненько. Палити й стріляти треба, а ви по схронах відсиджуєтесь!

— От що, — мовив хрипкоголосий, і металеві інтонації з'явилися в його голосі: — Заткнися! Ти в хаті живеш, а ми зиму в схроні гнили. Коршунові школа потрібна, документи там якісь лишилися. Чув я, в домі Северина Романовича схованку обладнано, от за школу ти й відповідаєш. Коршун тобі який наказ давав? І дивись, сиди тихо, вчителя тобі дозволяємо — і все. Завтра разом побавимось, шляк би їх усіх трафив. Ясно?

— Що ж тут неясного?

— А якщо ясно, то йди собі домів, бо в мене дорога довша й крутанів на ній більше, прошу я тебе.

— Чекаю на вас з нетерпінням!

– Іди вже!

Це було мовлено грубо і жінка, мабуть, пішла, бо розмова припинилася. Але хрипкоголосий ще стояв біля стіжка, Сергійко нічого не чув, але фізично відчував його присутність і не помилився, бо чоловік крякнув і мовив навздогін жінці:

— Руки сверблять! Може, вони в мене й не так сверблять, але ж, прошу я вас, витримку слід мати.

Він постояв ще трохи, щось буркочучи собі під ніс, і пішов до лісу.

Сергійко перечекав з чверть години, обережно прослизнув у лаз.

Визирнув і, не побачивши нікого, побіг до села.

Одразу весь забрьохався, та біг все швидше, наче біля їхньої хати вже стояли з автоматами — ще хвилина-друга й пролунає черга…

Антон Іванович, вислухавши поспішливу й дещо суперечливу синову розповідь, одразу занетерпеливився:

— Пилипе, — наказав, — час не терпить, обернися по селу, поклич Петра Андрійовича й Вербицького. — Трохи повагався й додав: — Підніми й лейтенанта, нехай, якщо хоче, також прийде.

У хлопця були свої міркування з цього приводу, і першим він підняв Бутурлака, хоч ближче було бігти до школи. Але вищого авторитету у військових питаннях, ніж лейтенант, у Пилипа не було, а, наскільки він розумів, на нараді, яку скликав батько, насамперед і мусили вирішуватися питання саме військові. Крім того, разом з Бутурлаком він підняв і Андрія — послав його до Вербицького, а сам побіг будити директора школи. На цьому заощадив принаймні хвилин десять і пишався своєю винахідливістю, бо кожна хвилина під час бойових дій важить багато, а в тому, що бойові дії вже розпочалися, в Пилипа не було ніякого сумніву.

Певно, не один він вважав так, бо вже хвилин через двадцять усі четверо зібралися в хліві на Демчуковому подвір'ї — старий не хотів будити жінку й нервувати її.

У хліві гірко пахло гноєм, ремиґала, голосно дихаючи, корова, а Білка стривожено переступала з ноги на ногу й іноді била копитом.

Не змовляючись, усі закурили, крім Петра Андрійовича, бо він не палив.

— Сергійко нехай залишиться, — мовив Антон Іванович, — а ви, хлопці, гайда спати, бо це не вашого розуму справа та й взагалі вашому братові в цей час належить спати.

— Вуйку, — заперечив Андрій, — не женіть нас, бо, їй-богу, все одно не підемо, і ви ж знаєте, що не завжди нам доводиться спати, коли належить.

Це прозвучало так по-дорослому, що Бутурлак засміявся приглушено й підтримав хлопця, не прямо, щоправда, та все ж підтримав:

— Діти тепер швидше дорослішають, — сказав, наче не мав на увазі нікого особисто, ані Пилипа, ані Андрія, — я не знаю, гарно це чи ні, але факт.

— Мені це подобається, — обізвався Петро Андрійович, — і це викликано цілим комплексом і виховавчих, і загальнолюдських проблем.

— То ви вважаєте?.. — делікатно запитав Антон Іванович, але директор школи удав, що не почув запитання, — він був педагогом, а прямо перечити голові сільради в даному випадку було б непедагогічно.

Старий Демчук зрозумів його.

— Залишайтесь, але тихо будьте! — дозволив хлопцям. — А тепер, синку… — світлячок цигарки розгорівся, вирвавши на секунду з темряви похмуре обличчя старого й збуджене Сергійкове, — а тепер, синку, розкажи шановному товариству, що почув ти… У стіжку він ховався, — додав він зовсім іншим тоном, — заховався в сіні від грози, заснув, і ось тобі…

Тепер Сергійко розповідав не так поспішливо й плутано, як батькові. Встиг оговтатися, та й ніхто не підганяв його, слухали терпляче, лише іноді уточнюючи окремі деталі.

Вислухавши, замовкли, оцінюючи почуте.

– І що це за клята жінка може бути? — запитав Вербицький, і розгубленість та здивування були в цьому запитанні.

— Я вже думав, — обізвався Антон Іванович. — Не інакше, як Груздьова… Вона це, бо іншої не може бути. По-перше, — світлячок цигарки здригнувся й затремтів, видно, старий за звичкою почав закладати на руці пальці, — чоловік її — бандерівський вояк і зник кудись. По-друге, самогонниця, я до неї заходи вживав, і зуб на мене має. По-третє, в містечко на базар їздить, спекулює й живе заможно. Чули: дві буханки хліба бандерам принесла і раніше продуктами постачала. Хто, крім неї?

— Маєте рацію, — погодився Вербицький, — одне тільки дивно: невже сама стрілятиме?

— Язиката вона… — мовив Демчук. — Але ніколи б не подумав, що може стріляти. І все ж Сергійко чув…

— А якщо не вона? — запитав Петро Андрійович.

— Та вроді нема в Острожанах ще такої.

Вербицький не витримав:

— Під арешт її зараз, і все!

— Як під арешт? — здивувався Петро Андрійович. — А якщо не вона? Сергію, подумай, — звернувся до хлопця, — ти пам'ятаєш голос Груздьової? Вона це була?

— Певно, ні… А може, й вона… Дощ шумів, — поскаржився.

— От бачите, — впевнено мовив директор | школи, — нема в нас підстав для її затримання.

— Якщо вам потрібні підстави, я їх знайду, — одповів Вербицький. — Учора самогон гнала, ось і підстава.

— Звідки знаєш? — запитав Антон Іванович.

— Звідки? Всі знають…

— Я тобі дам — усі! Кажи вже прямо — причащався!

— Прошу не шкилювати з мене! — образився Вербицький. — Бачили, Степко Кушнір на побивку прийшов, а я що, чернець по-вашому?

— Не чернець, а «яструбок», і мусиш завжди тверезу голову мати.

— Та не п'ю ж я!

— Годі, — припинив суперечку Антон Іванович. — Отже, вирішуємо: громадянку Груздьову затримуємо до з'ясування обставин. Так?

Ніхто не заперечував, тільки лейтенант Бутурлак мовив директорові школи:

– І все ж, Петре Андрійовичу, ви не мусите ночувати в себе. Приходьте до нас, місця багато й веселіше.

— Ми таку юшку зваримо! — обізвався від дверей Андрій.

— Цить ти з юшкою! — суворо обірвав його Демчук. — Тут люди про діло гомонять, а він…

Андрій замовк: і справді, чого вискочив із своєю юшкою? Почервонів — добре, що темрява, не помітив ніхто.

— Давайте по порядку, — почав Бутурлак. — Перше і найважливіше, про що ми дізналися: бандерівці завтра вночі підуть на село. — Він витримав паузу, та всі мовчали. — Мусимо організувати оборону. Розраховувати на підтримку району не будемо, чи не так, Антоне Івановичу?

— Маєте рацію.

— Отже, нас тут четверо. Як вважаєте, Богдане, — звернувся до Вербицького, — той хлопець, що прийшов на побивку?..

— Можна побалакати. Та не просихає…

— Поки що виключаємо. Більше, крім старих, наскільки мені відомо, на селі чоловіків нема.

— Гнат іще, завідуючий сільпо, — заперечив Антон Іванович, — Гнат Суярко.

— Чомусь я про нього забув. Млявий він якийсь…

Бутурлак згадав завідуючого крамницею: довгий і тонкошиїй, невідомо на чому голова тримається — мов кульбаба, але кульбабова кулька легенька, а Гнатова голова велика й важка, і чомусь він завжди роздратований. Учора лейтенант запитав у нього, чи не можна буде через два тижні поїхати разом до райцентру. Суярко глянув неприязно й відповів, що кінь у нього слабий, а доведеться везти крам, може, правда, краму й не буде, тоді…

Зараз, згадавши неприязний погляд продавця, запитав невпевнено:

— Як вважаєте, Антоне Івановичу, допоможе нам Суярко?

— Хворий він, нирки чи печінка, бог його зна… Через хворобу й демобілізований з армії, — одповів Демчук. — Але ж солдат, і воював!

— Для чого він нам? — втрутився Вербицький. — На все село маємо три карабіни, а нас уже четверо.

— Ми з санкції Антона Івановича, — заперечив Бутурлак, і якісь веселі нотки прозвучали в його голосі, — провели невеличку операцію. Точніше, наші хлопці — Андрій і Пилип. Вони довідалися, що рік тому сільська малеча знайшла в лісі зброю. Заховали у дуплі, та потім не могли знайти. Забули про цей тайник, але зараз розшукали. Коротше, можу доповісти, що маємо ще три «шмайсери» і ручний кулемет. Не рахуючи гранат.

— Невже? — таке непідробне здивування було в голосі «яструбка», що лейтенант не витримав і зареготав. Цей сміх якось розрядив обстановку.

— А я вже думав, — сказав Вербицький, — кінець нам. Що зробиш з карабінами проти автоматів? Як кролики…

— Чекайте, — подав голос директор школи, — ми ще не обговорили одного питання. Отой бандерівець, що зустрічався з Груздьовою… Ніяк не можу повірити, що мене збираються вбити. Днями розмовляв з Груздьовою, ще й доньку її хвалив… Так от, той самий бандерівець казав про якісь документи, заховані в школі, і що сам Коршун цікавиться ними. Я вважаю, якщо повідомити районне керівництво, нам виділять допомогу.

— Зв'язку з районом нема, — заперечив Демчук. — Знову лінія зіпсувалася. Чи зіпсували, — уточнив.

— Доведеться їхати.

— Ви й поїдете, — запропонував Бутурлак. — Кінь в школі є, от і обернетесь. Тільки не затримуйтеся, бо кожний активний багнет!.. А ви, Антоне Івановичу, все ж побалакайте з Суярком. Чули, сам Коршун прибув, і скільки їх зараз, сам бог не знає.

— Бог — богом, а нам би варто знати, — обізвався Антон Іванович.

— Звичайно, але що поробиш?

— Поки що їх не більше чотирьох-п'яти.

— Звідки знаєте?

— Дві буханки хліба, — мовив розсудливо Демчук. — Для п'ятьох буханка на день — в обріз. Якщо є м'ясо, картопля, а цих продуктів, як знаємо, вистачає — косулю ж забили, то хліба їм якраз на два дні. Для чотирьох-п'яти чоловіків, повторюю.

— Логічно, — мовив лейтенант з повагою. — Але ж до Коршуна може прийти допомога.

— Може, — зітхнув Демчук. — До речі, Петре Андрійовичу, ви зараз у школі ремонт робите, подивіться, а раптом знайдете Коршунову схованку.

— Ремонт? — іронічно запитав Ротач. — Ну, якщо це називається ремонтом?..

Бутурлакові нараз стало весело: завтра на село налетять бандерівці, хтозна, чи залишиться з них хто-небудь живий, і взагалі, чи лишиться в селі сама школа, а вони починають суперечку про якість ремонту…

Що ж, люди є люди, і до останньої хвилини все людське їм притаманне.

— Давайте підсумовувати, — підвищив голос. — Ви, Антоне Івановичу, зараз чи вранці пробуєте зв'язатися з районною міліцією. Якщо не виходить, до району їде Петро Андрійович. Вербицький розмовляє з відпускником. Як його? Кажете, Кушнір? Якщо зможе просохнути, дамо йому карабін. З Суярком я розмовлятиму сам. Зараз прошу не розходитись. Андрійку, — гукнув, — тягни сюди зброю! Кулемет беру на себе, вам — по «шмайсеру».

— Карабіни нам, — обізвався від дверей Андрій.

— Дітям до шістнадцяти… — почав Бутурлак жартівливо, та одразу збагнув, що хлопці, мабуть, не сприймуть його жарту, й закінчив цілком серйозно: — Ви будете в резерві головного командування, і, якщо залишиться зброя…

— Прошу вас, — мовив Антон Іванович, — вибачаюсь, та я вже по-старечому, з карабіном… Не призвичаєний до тамтих торохтілок…

— Ми, вуйку, з вами поміняємось, — не витримав Андрій.

— Давайте відразу домовимося, — запропонував Вербицький, — начальником оборони села призначається лейтенант Бутурлак. Антоне Івановичу, ви тут найголовніший, не заперечуєте?

— Погоджуюсь з великою радістю.

— От і чудово! А то анархія якась починається — «поміняємось…» Усі виконуватимуть наказ, і крапка.

— Товариш Ротач — старший за званням, — не погодився Бутурлак.

— Тепер я вчитель, — заперечив Петро Андрійович. — Крім того, політпрацівник, а ви — стройовий командир. Вам і карти до рук.

Бутурлак розумів, що для суперечок нема часу.

— Село оголошується в стані облоги, — мовив напівжартома, та всі зрозуміли, що лейтенант зовсім не жартує. — Але це знаємо лише ми, і більш ніхто. Сувора військова таємниця! Вербицький, коли розмовлятимеш з Кушніром, нічого прямо не кажи. Якщо погодиться допомогти, веди до мене. Громадянку Груздьову затримаємо одразу. Тільки от що, Антоне Івановичу: казали, дочка в неї, то потурбуйтеся… До сусідів, чи що?..

— Та не кинемо ж одну, звичайно.

— От і гаразд. Зараз ми з Вербицьким трохи порадимось, а вранці я роздивлюся, де засідки робитимемо. Без цього, правду каже Богдан, кінець нам усім.

— Тобто, капець… — тихо засміявся Демчук.

— Зміст один. Але особисто я ще не хочу помирати. Вербицький, віддайте карабін, ось вам автомат і дві гранати. Тримайте і ви, Петре Андрійовичу. А вам, Андрію й Пилипе, доручаю вельми важливу справу. Будете легкою кавалерією. Сергійку, це й тебе стосується. Доберете ще трьох-чотирьох надійних хлопців і дівчат, подивіться, хто в село приходить і хто з нього… Зрозуміло, для чого?

— Ще й як! — відгукнувся Пилип. — Виявити, з ким бандери тримають зв'язок.

— Я завжди знав, що ти розумник, — осміхнувся Бутурлак, та, на жаль, у темряві ніхто не міг бачити, якою теплою була його усмішка.

Антон Іванович постояв у дворі, щоб очі призвичаїлись до темряви. Дощ усе йшов, і він насунув каптура старого брезентовика, щоб краще заличкуватися.

Закинув карабін за плече, дулом донизу, так, як носять іноді мисливці, помацав гранати в кишенях.

Подумав: скільки ще війна нагадуватиме про себе? Оце за день Андрій з Пилипом знайшли три автомати! А скільки ще калічитиметься на мінах та гранатах?

Оце, вирішив, покінчимо з бандерівцями, слід за цю справу взятися, бо накази наказами, а поки хлопчаки самі не усвідомлять, нічого не буде…

Антон Іванович поправив карабін і, тримаючись парканів, попрямував до сільради. Постояв на ґанку, шукаючи ключа по кишенях. Не знайшов і вирішив уже повертатися по нього, як нараз намацав у зовнішній кишені піджака. Вилаявся про себе: мовляв, старіємо, шановний, і робимось неуважними, обмацував же цю кишеню, шляк би її трафив…

Зрештою, подумав, усе це пусте, є ключ чи нема, зв'язок обірвався тиждень тому, і марно сподіватися, що вдасться додзвонитися до району.

Скрутив товсту цигарку, висік вогонь кресалом, прикурив.

Ну й махорку подарував йому Бутурлак! Не те, що їхній гіркий сільський самосад, від якого дере в грудях. Солодка й запах неземний, таку б курив до кінця днів своїх, ще б справжнього газетного паперу і більш нічого… Бо хліба трохи є, риба ловиться, картопля росте непогано, чого чоловікові ще треба? Тільки гарну смачну цигарку!

Антон Іванович глибоко затягнувся. Видихнув дим і прислухався. Здалося, ніби хтось пройшов вулицею. Може, Вербицький? Але ж Богдан залишився з Бутурлаком — домовляються про якісь військові справи. Ох і поталанило ж їм із цим лейтенантом! Що б робили без нього, лячно навіть подумати…

Демчук перегнувся через поручні ґанку, вдивляючись у темряву. Ні, це не Вербицький, нікого нема, тільки дощові краплі вибухають бульками в калюжах.

Згадка про Вербицького порушила душевну рівновагу, навіяну гарною цигаркою. Вони разом мусять іти до Груздьової, потім садовити її у підвал під сільрадою, без галасу й пліток на все село тут не обійтися, але що поробиш — треба! Влада не повинна бути доброю до всіх і мусить суворо карати ворогів.

Але ж треба відрізняти чесну людину від покидька, знеобачки можна дров нарубати стільки, що все життя шкодуватимеш!

Демчук відімкнув двері, скинув на порозі брезентовика, повісив на цвях, акуратно витер об ганчірку ноги й запалив свічку. Любив у всьому порядок і осудливо дивився на тих, хто ввалювався в сільраду, як у корівник, не знявши капелюха й не витерши ноги.

Сів на зручний, реквізований у Северина Романовича Жмудя стілець, присунув телефон і покрутив ручку.

Дивно, але зразу почув у трубці далекий дівочий голос. Боячись, що він зникне, так і не почувши його, мало не закричав, прикривши мікрофон долонею:

— Альо, дівчино, це острожанський голова балакає, ви чуєте мене?

— Гарно чую вас, товаришу, — долинуло у відповідь.

— Це райцентр? — уточнив Антон Іванович.

— Ні, Заозерне.

— А з районом маєте зв'язок?

— Будь ласка, хто вам потрібний?

— З начальником міліції з'єднайте мене, дівчино, і тримайте зв'язок, бо справу маю серйозну, й щоби чогось не трапилося…

— З'єдную з комутатором райцентру, — почулося у відповідь, і ці слова прозвучали для Антона Івановича як найліпша музика.

— Альо… альо!.. — закричав, почувши в трубці якийсь шерех, та ніхто не відгукувався, і Антон Іванович раптом спітнів од хвилювання. — Альо… альо!.. — кричав, але трубка мовчала. Почав крутити ручку телефону, і одразу трубка обізвалася знову:

— Капітан Ярощук слухає.

— Товаришу капітан, — Антон Іванович зрадів так, що ледь не почав загикуватись. — З Острожан Демчук Антон Іванович вас турбує, маємо нагальну справу, і лейтенант Бутурлак просив терміново побалакати з вами…

— Давайте, що там у вас? — голос капітана звучав сонно, і Демчук зрозумів, що телефоністка включила квартиру Ярощука й розбудила його. Але не став вибачатися, не тому, що був людиною невихованою, просто не мав часу — знав, що зв'язок може кожної хвилини перерватися.

Говорив, намагаючись бути якомога лаконічнішим:

— Маємо повідомлення, товаришу капітан, що завтра вночі бандерівці атакуватимуть село. Перепрошую, але є неприємна звістка, здається, з'явився Коршун. Має схованку з документами в школі і намагатиметься заволодіти ними.

— Які документи і яка схованка? — не зрозумів Ярощук. — Ви щось плутаєте…

— Я кажу все правильно. Коршун обладнав свого часу в нашій школі схованку, де зберігаються якісь їхні документи. По них він і вернувся. Напад завтра вночі. Бутурлак очолив оборону села, і ми триматимемось до останнього. Але лейтенант просив передати, що потребуємо допомоги.

— Звідки ви знаєте, що саме завтра на село буде вчинено напад? І про Коршуна? — запитав Ярощук.

— Від певної людини. — Демчук не став розповідати про підслухану Сергійком розмову. — І все точно, як я кажу.

— Гаразд… — капітан уже прийняв рішення. — Сьогодні вранці до Острожан виїде мій помічник з двома солдатами. Ви зрозуміли мене?

— Красно дякую, товаришу капітан, нам трьох вояків вистачить. То я вже можу не турбуватися й не телефонувати?

— Передайте Бутурлакові, що я покладаюсь на нього.

— Ще раз красно дякую, — почав Демчук, та почувши тріскотняву в трубці, закрутив ручку телефону. — Альо!.. — погукав ще про всяк випадок, але ніхто не обізвався, і Антон Іванович поклав трубку на важіль.

Сидів і думав: це ж треба, тиждень не було зв'язку, а тут ось тобі, покрутив ручку й відразу капітан обізвався…

І буде троє солдатів з райцентру! Троє справжніх добре озброєних вояків — тепер не страшні ніякі бандерівці, нехай спробують поткнутися.

Антон Іванович загасив свічку і вийшов на ґанок. Дощ трохи посилився, і Демчук раптом не без злостивості подумав, що отим бандерівцям зараз не з медом у лісі. Вогко й холодно в курені, а якщо в схроні — ще гірше…

Демчук догадувався, де можуть обладнати собі сховище коршунівці. Або на одному з острівців серед непрохідних боліт за Дубовою галявиною, або десь у Гадючому яру. З боліт їх не викуриш і з ротою солдатів: до острівця веде єдина схована під водою стежка, і, поки дійдеш, перестріляють знічев'я.

Єдиний вихід — дочекатися зими, коли мороз схопить болота, й спробувати відшукати їхній схрон. Але як довго ще до зими, і скільки лиха вони зможуть накоїти за цей час!

Антон Іванович згорнув ще одну цигарку. Подумав: коли розіб'ють групу Коршуна, слід зайнятися школою. Звичайно, знайти схованку буде важко, зрештою, не його це справа — шукати бандерівські документи, най шукають, кому це належить. А йому треба домовитись із жінками й кілька днів попрацювати в школі — для своїх же дітей робитимуть: адже тепер кожен може вчитися, вступай аж до університету в Києві, а ще рік тому в школі вчився лише один Грицько Жмудь.

Антон Іванович знав про появу в містечку сина Северина Романовича. Був певен, що і активізація бандерівців біля Острожан так або інакше пов'язана із Жмудями. Але чого повернувся до райцентру саме малий Жмудь, де його знав кожен собака? Невже Коршун з його досвідом не врахував цього? Щось тут не клеїлося, Антон Іванович не знав — що саме, та й особливо не дошукувався істини.

Зрештою, істина ось вона: рішення бандерівців піти на село завтра вночі.

Демчук розчулено подумав про молодшого сина. Гарний хлопець росте. Розумний і допитливий, слід усе зробити, а вивчити його.

Та й Пилипові пальця в рот не клади: наступного року піде до технікуму або вчитиметься в десятирічці. І за Польщі, і за німців хіба думав він, звичайний селянин Антон Демчук, що його син дістане хоч яку-небудь освіту?

А Сергія він обов'язково вивчить на лікаря. Лікар — це штудерно, приїде до Острожан лікар Сергій Антонович Демчук, скільки розмов піде!

Так, гарний хлопець Сергій, і що було б, коли б він не почув розмову бандерівців?

Антону Івановичу зробилося холодно, і він жадібно затягнувся махорковим димом. Найперше завітали б до їхньої хати — мучили, б, катували, різали — най би лише його, але різали б усіх, і Катерину, і дітей…

А тепер вони зустрінуть Коршуна так, як годиться — автоматним вогнем.

Де ж поділися Бутурлак з Вербицьким, скільки ще радитимуться?

Демчук уже вирішив іти розшукувати їх — натягнув брезентовика й замкнув сільраду, як раптом десь зовсім неподалік бахнуло, і відразу ще раз, з карабіна чи з пістолета.

Антон Іванович застиг, прислухаючись. Витягнув шию й покрутив головою — не може ж бути, щоб почулося? Два постріли, один за одним, десь біля школи…

Але ж, коли біля школи, значить…

Антон Іванович згадав погрози бандерівців — невже вислідили Петра Андрійовича?

Клацнув затвором карабіна, заганяючи патрон до патронника, й побіг попід хатами до школи, сторожко вдивляючись у темряву.

Біля школи зупинився, важко дихаючи. Почувши голоси в дворі, скинув карабіна й прокрався до хвіртки.

— Хто там? — запитав вимогливо. — Стій, бо стрілятиму!

— Не треба, — почув голос Вербицького, — йдіть-но сюди, товаришу голова.

Біля колишньої комори Жмудя, переобладнаної Ротачем на житло, стояли троє: Петро Андрійович, простоволосий, без плаща, видно, вискочив щойно з приміщення, Бутурлак і Вербицький.

Лейтенант присвітив ліхтариком до вікна кімнати, покликав Антона Івановича.

— Бачите, — показав, — стріляли у вікно, два постріли з парабелума — одну гільзу я вже знайшов…

— По вас, Петре Андрійовичу? — запитав Демчук і одразу збагнув, що його запитання звучить просто смішно. — Тобто, я хотів сказати, добре, що промахнулися!

Бутурлак зайшов до кімнати, і всі рушили за ним. Ротач запалив свічку, лейтенант нахилився над ліжком.

— Ось вона, ваша смерть, Петре Андрійовичу, — тицьнув пальцем, — точно стріляли, і коли б ви вже лягли…

Демчук побачив у ватяній ковдрі дві дірочки.

— Так, — похитав головою, — цілив у груди. Вірніше, цілила… — одразу заспішив: — Давай, Богдане, швидше, може, на гарячому злапаємо…

— Встигнемо, не чекає ж на нас. — Вербицький відсунув ліжко, присвітив свічкою й виколупав з дерев'яної стіни кулю. Підкинув на долоні. — Точно, з парабелума, — ствердив так, наче від цього залежало затримання злочинця.

— Я вирішив переночувати в клуні на сіні, — почав пояснювати Ротач, — заснув уже, і раптом постріли!

— Стріляла людина місцева, — мовив Бутурлак. — Бачите, знала, де ліжко, — два постріли в темряві, і обидві кулі влучили в ціль.

— Рука тверда! — обізвався Ротач.

— Ніяк не можу повірити, що це — Груздьова, — похитав головою Демчук.

— Рушили, — запропонував Вербицький, — зараз ми цю стару льоху припремо до стінки!

— Пішли, — погодився Бутурлак, — не можна гаяти ані хвилини.

— Понятих би… — засумнівався Ротач.

– І дозвіл прокурора на обшук? — ущипливо запитав Вербицький. — Може, з'їздимо до райцентру?

— Понятих — потім, — вирішив Демчук. — Бо зараз небезпечно, підстрелити може.

Бутурлак з Ротачем стали біля вікон хати Груздьової, Вербицький із Антоном Івановичем погрюкали в двері. Ніхто не відізвався, погрюкали сильніше.

За фіранкою маленького віконця майнуло обличчя. Притулилося до шибки, розглядаючи.

— Хто там? — почувся жіночий голос. Демчук підійшов до вікна, став збоку — біс його зна, як усе обернеться: клята жінка може й стрелити… Мовив вимогливо:

— Відчиніть, громадянко Груздьова! З сільради до вас, по ділу!

— Тиняються тут уночі… — почулося з-за вікна. — Не відчиню, приходьте вранці!

– Іменем Совітської влади! — підвищив голос Демчук. — Відчиніть, бо виламаємо двері!

— А ламайте, — обізвалась жінка, — якщо вже маєте право!

— Маємо!

— Якщо тобі, старий дурню, пляшки захотілося, так би й мовив!

— Громадянко Груздьова, за образу Совітської влади!..

— Яка ж це образа, — позадкувала жінка. — Добре, стривай, відчиню вже.

Вона затрималась ненадовго, певно, вбиралася — відсунула засув і, побачивши ще трьох чоловіків, не злякалася.

— Проходьте, зараз запалю світло, — відступила, пропускаючи до хати. — Тихше, дочка спить.

Груздьова вигорнула з печі жаринку й почала роздмухувати. Бутурлак покалатав коробкою з сірниками. Груздьова почула, залишила жаринку, піднесла лейтенантові свічку. Відступила на крок, роззирнулася. Мовила з усмішкою:

— Таке добірне товариство, перепрошую… Якщо справді закортіло, то пляшка знайдеться.

Але свічка в руці дрібно тремтіла, виказуючи хвилювання.

Демчук стояв мовчки, роздивляючись. На ліжку в кутку, чудовому нікельованому ліжку з кулями на спинках спала дівчинка — розкинула руки, розметала волосся на подушці, тихо дихаючи. Мати, видно, спала поряд — ковдра відкинута й подушка прим'ята.

Вербицький, випередивши Демчука, ступив уперед, забрав у Груздьової свічку, тицьнув Ротачеві.

— Потримайте, — попросив і обернувся до жінки. — Руки, — наказав, — простягни руки!

— Чого тобі треба? — запитала Груздьова тихо, озирнувшись на ліжко. — Вламуються в чужу хату!..

— Руки! — підвищив голос, і вона простягнула — голі до ліктя, повні руки.

Вербицький швидко обмацав їх, для чогось нагнувся і обнюхав долоні.

«Хлопець з головою, — шанобливо подумав Бутурлак, — після пістолета пахнутимуть залізом, а якщо помила — холодні».

«Яструбок» відпустив руки Груздьової, ступив до ліжка, помацав подушку й простирадло під ковдрою.

— Громадянко Груздьова, ви нікуди не виходили зараз? — запитав Демчук, зрозумівши Вербицького.

— Ви що, здуріли?

— Відповідайте на запитання!

— Куди ж могла? У таку ніч!

— Отже, ви твердите, що нікуди не виходили.

— Звичайно.

Дівчина прокинулась, злякано сіла на ліжку. Груздьова метнулась до неї, обійняла, притиснула до себе, наче затуляла власним тілом од тих, що вломилися вночі до їхньої хати.

Вербицький обернувся до Демчука.

— Наче правду каже… — стенув плечима.

— Поклич когось із сусідів, — наказав Антон Іванович. — Ми вимушені зробити у вас обшук, — приступив до Груздьової. — З ким бачилися сьогодні ввечері на озері? — запитав загрозливо.

— Ти що, звар'ював?

— Я, громадянко Груздьова, при виконанні обов'язків, і прошу вас!..

— Добре вже, — махнула рукою, — я думала, як порядні, по пляшку…

— Ви знаєте, що самогоноваріння?..

— Цить ти!.. Німці за самогон розстрілювали, й то гнала!

— Користуєтесь гуманізмом Радянської влади? — запитав Петро Андрійович.

— Що це він? — вибалушилася на Ротача Груздьова.

— Правильно каже, — схвалив Демчук. — Влада до вас з усією повагою, а ви!

— Це ти — з повагою? Вночі і зі зброєю?

— Ти помовч, Лесю Устимівно! — якось одразу перейшов на домашній тон Демчук. — Мусимо зробити в тебе обшук, збагнула?

— Якщо самогон шукаєте — прошу, є ще… Сама покажу. Більш ніц не маю.

— Самі пересвідчимось…

Вербицький привів двох понятих — молодицю з живими очима й старого — її батька. Стали в дверях, з цікавістю розглядаючись.

Демчук запропонував:

— Почали, товаришу Вербицький, бо часу обмаль.

Власне, в хаті й дивитися не було чого — які меблі в сільській хаті: скриня, шафа, полиці з посудом…

Бутурлак сів біля дверей поруч з Ротачем.

Мовив тихенько:

— Як на мене, не вірю, що ця жінка разом з бандерівцями.

Той схвально нахилив голову.

– І я теж. Але Демчукові видніше. Тут іноді такі нюанси бувають — переплелося все так, що сторонній людині й не збагнути.

Обшук, фактично, нічого не дав — дві сулії мутнуватого самогону, і все. Демчук написав акт, дав підписатися понятим.

— Ходімо, громадянко Груздьова, — наказав. — А ти, Насте, — обернувся до молодиці, — подивишся за їхньою дочкою.

Нарешті зміст того, що трапилося, дійшов до Груздьової.

— Ти що, здурів? — приступила до Демчука. — Чи не допив звечора?

— Сама знаєш, непитущий я.

— Краще вже мати діло з пияками.

— Тобі, звичайно, — якось сумно погодився Антон Іванович. — Значить, затримуємо тебе.

— Я тобі затримаю! — схопилася жінка за рогача, та Вербицький спритно перехопив її руку.

— Ану спокійно! — насварився автоматом.

— За що? — зблідла Груздьова, нарешті збагнувши, що з нею не жартують. — Невже справді за самогон? Так не одна ж я…

– І до інших доберемося, — пообіцяв Демчук. — Візьми теплі речі, бо в підвалі змерзнеш.

— Мене — в підвал?

— А кого ж?

— Ну, — насварилася кулаком Груздьова, — віділлються тобі вдовині сльози! — Але не заплакала, не заголосила, злостиво глипнула очима, взяла ватянку і теплу хустину, попросила сусідку зовсім спокійно: — Подивись за Фросею, Насте. Довго вони мене не триматимуть, не мають права. Дивись, щоб дівча без нагляду не лишилося!

Вона накинула на плечі ватянку й рушила до дверей, не озираючись і не звертаючи уваги на плач дочки, — лише недобре зиркнула на Демчука.

Бутурлак випадково перехопив цей погляд і зіщулився — так дивляться тільки на запеклих ворогів.

«А тут і справді нюанси, і так просто не розберешся», — подумав.

Обутрилось, і сиза смужка туману, що лежала над озером, розчинилася в прозорому повітрі.

Андрій і Віра сиділи на краю неглибокого рову, по дну якого збігав у озеро потічок. Весною він виходив з берегів, і вода підступала до самих острожанських городів, та зараз потічок можна було перейти, не замочивши коліна. Береги його поросли кульбабою, й Віра доплітала широкий і неймовірно красивий золотий вінок — вона вже двічі приміряла його, дивлячись у спокійну прозору воду, питала Андрія, чи личить, а він тільки кивав у відповідь, не знаючи за молодістю років, що в таких випадках дівчині належить казати, як чарівно вродлива вона — справжня принцеса з старовинної казки.

Але Віра, певно, і без слів розуміла, що для Андрія вона краща за принцесу, бо час від часу зиркала на нього, примружившись, і в її зеленкуватих очах не згасала якась лукавинка.

Вони сиділи вже з годину, дивлячись, хто й куди виходить із села. На світанку Андрій з Пилипом розбудили Віру й ще п'ятьох надійних хлопців та дівчат — поділилися на пари, і тепер за всіма виходами з села стежили уважні дитячі очі.

Вірі випало бути з Андрійком, йому теж хотілося цього, але, щоб ніхто не догадався про його бажання й не почав шкилювати, запропонував Вірі піти з Пилипом, та дівчина заперечила: для чого ж, мовляв, розлучати братів, нехай уже Пилип іде разом із Сергійком, до того ж і пост у них важливий — дорога, що веде до райцентру.

… Проїхав на фірі старий Іванців — Віра насторожилася, запитала Андрія, чи не варто постежити за ним, та хлопець не погодився: старий уже другий день возить сіно з приозерних луків, і не може він мати жодних симпатій до бандер, бо «яструбок» Іван Шелюк, убитий коршунівцями, збирався одружитися з його онукою.

Віра провела очима старого — Андрійкові, звичайно, видніше, та вона все ж з'ясувала б, чого це дідові приспічило возити сіно саме тепер.

Андрій зиркнув на дівчину й здивувався, як раптом змінилася: зробилась насторожена, очі вже не сміялися — Віра дивилась уважно й недовірливо, одразу ніби постаршала на кілька років. Андрієві здалося, що вона втратила свої принади. Йому більше подобалась лукавинка в зеленкуватих Віриних очах і сміхотливість, у такі хвилини вона була простіша й доступніша, точніше — слабша, і Андрієві було приємно відчувати свою силу і знати, що він може захистити дівчину.

Пройшли ще дві тітки з сапками — Андрій не поворухнувся: вони подалися до своїх городів, звідси їх весь час буде видно, городи одразу за селом, над лугом — розорані смужки пісної поліської землі. І правда, жінки запнулись хустками, пішли сапати городину. Ніяк не могли наговоритися, бо зупинялися часто й жестикулювали; що ж, двом балакучим жінкам не вистачить і доби, щоб обмінятися всіма новинами.

Андрій опустив ноги нижче, так, щоб голі п'яти лизала холодна вода. Розмова з Вірою у них якось пригасла, дівчина наспівувала незнайому Андрієві пісеньку, мелодія сподобалась йому, слова теж — в ній ішлося про синю хустину й почуття дівчини, яка обіцяла ніколи не забути зустрічей з хлопцем. Це імпонувало Андрієві, і він із задоволенням дивився, як Віра вплітала у вінок останні квіточки.

Кинувши на хлопця швидкий погляд, Віра наділа віночок, насунувши низько-низько, мало не на самісінькі брови.

Тепер вона точно була краща за ту насторожену й недовірливу дівчину, якою Андрій бачив її кілька хвилин тому, і хлопець запитав:

— А ким ти будеш, Віро?

— Як — ким? — не зрозуміла.

— Про що мрієш? Ну, найбільше бажання в житті?

Дівчина засміялася, заклала руки за голову й лягла, як була, в легесенькій бавовняній сукенці, спиною на вогку ще траву.

— Чекай… — Андрій підняв обережно її, підсунув свою стареньку ватянку. Дівчина подивилась вдячно, мовила з жалем:

— Моя мрія ніколи не здійсниться, і це іноді гнітить мене. Точніше, я вже змирилася, та все ж буває сумно.

— Пусте! — Андрій був категоричний. — Тепер у мене все ось де! — підніс стиснутий кулак. — Ким захочу, тим і стану, це я точно знаю!

— Маршалом Радянського Союзу!.. — не втрималась від іронії Віра.

— Захочу, буду маршалом.

— Так, — несподівано швидко погодилася дівчина, — захочеш — станеш!

— Чого ж ти сумуєш?

Віра лежала й дивилася в небо.

— Отак би співала й співала цілий день… — мовила нараз жалібно.

— То хто ж заважає?

— А голос?

— Чого ж, голос у тебе гарний.

— Це тобі лише здається. А для співачки…

— А-а… — зрозумів Андрій. — Тут справді: нема то й нема…

Він нахилився над Вірою, зазирнув у її сумні потемнілі очі.

— Ти моя жаданка, — мовив і відразу сам злякався своїх слів.

— А що таке жаданка? — видно, Віра догадувалася, та все ж запитання стояло в її очах, запитання й чекання.

Але Андрій уже схаменувся.

— Як тобі сказати… — завагався.

— Ти хотів сказати — жадібна? Але ж це неправда.

— Звичайно. Я не те казав.

— Я лише до життя жадібна, — призналася дівчина. — Ото, чого не можна, все одно дістану. А голосу нема й не зможу співати… Раніше плакати хотілося, а тепер уже змирилась. Я артисткою буду. Вийду на сцену, а ти мені аплодуватимеш. Хочеш?

— Дуже хочу, — щиро признався хлопець. — А ти будеш справжньою артисткою. Може, народною.

— Чому?

— Тому, що хочеш.

— Певно, цього замало, — засмутилася Віра. Підвелась, присунулася до Андрія, дивилась, і лукавинки вже не було в її очах.

— Але ж ти дуже хочеш…

Віра зазирнула йому у вічі.

— Скажи, що таке жаданка?

Андрій зітхнув: видно, жінки серцем відчувають, про що йдеться.

— Ну, бажана… — пояснив, ніяковіючи.

— Ти хочеш сказати — кохана? — зелений вогник спалахнув у Вірчиних очах — але чи може бути вогник зелений? Дивилася запитально й серйозно, і Андрій теж серйозно мовив:

— Так, я хотів сказати саме це.

— А ти — мій любимий! — очі в дівчини сміялися й раділи. — Я це зрозуміла одразу, коли побачила тебе.

Андрій обережно взяв Вірину руку, відчувши вперше в житті, які м'які й гарні долоні в дівчат.

— Ти будеш моєю нареченою?

— Тільки нікому про це не кажи.

Андрій уявив, як іронічно зашилив би губи Пилип. Пообіцяв зовсім щиро:

— Звичайно. Це — наша таємниця.

Він покалатав ногами в прохолодній воді й зрозумів, що життя в нього стало значно кращим і цікавішим.

— Я вийду за тебе заміж, як тільки ти захочеш, — зовсім серйозно пообіцяла Віра.

— Дівчатам можна після шістнадцяти, — зітхнув Андрій. — А хлопцям…

— Хіба не все одно? Я завжди на тебе чекатиму!

Віра мовила це так, що Андрій зрозумів — чекатиме. Він із вдячністю подивився на неї, і лише тепер побачив, яка вона вродлива.

— Я знав, що ти кохатимеш мене. Кращої нема в світі. Твої очі, як наші зелені ліси, а сама ти, як лісова квітка, і як весняна конвалія, і як золотий медок, і як синій дзвоник! Це правда? — запитав нараз, бо сам злякався витіюватості своїх слів.

— Якщо ти кажеш — правда… — знову лукавинка з'явилася у Віриних очах, і вона засміялася щасливо, бо, певно, не було тої миті щасливішої людини на всенькій землі.

— Я хочу вчитися й багато знати, — сказав Андрій, — і ще я хочу літати. Десь високо-високо. Мабуть, стану льотчиком, але раніше закінчу інститут, поїду вчитися до Львова чи Києва.

– І я.

— Бутурлак розповідав, який величезний і чудовий Київ.

— Мені він подобається.

— Але ж ти не була в Києві.

— Який ти нетямущий. Я про лейтенанта.

Андрій відчув, як стріпнулося в нього серце: мабуть, уперше в житті спізнав, що таке ревнощі. І все ж ніколи б не простив собі, коли б мовив хоч одне негарне слово про лейтенанта.

— Нема в світі кращої людини, — мовив переконливо. Він хотів знайти ще якісь сильніші слова, але замовк, побачивши, що з села вийшли двоє — жінка й чоловік.

Жінка йшла трохи попереду з великим козубом для грибів, і Андрій упізнав у ній Настю, сусідку Груздьової.

Щось у цьому було, і Андрій швидко мовив Вірі:

— Ось за тою жінкою послідкуємо.

— А за чоловіком? — дівчина сіла, поправила коси, але вінка не зняла. — Здається, крамар?

— Так, завідуючий магазином.

Тільки тепер Андрій побачив, що крамар теж ніс плетеного кошика. Згадав, що Бутурлак збирався порозмовляти з ним про оборону села від бандерівців, і подумав, що, можливо, ця розмова вже відбулася і Гнат Суярко спеціально йде за Настею. Але ж у такому разі Гнат мусить знати, чого вони з Віркою стовбичать тут на околиці, й подати якийсь знак. Та Суярко проминув їх — не помітив чи удав, що не помітив, ішов, втупившись у землю. Велика голова його, здавалося, не трималася на тонкій шиї, переважувала весь час і гойдалася.

— Крамар з армії прийшов, які в нього можуть бути зв'язки з бандерівцями! — мовив Андрій рішуче. Підхопив кошика, передбачливо захопленого з дому. — А ось із тіткою Настею пограємось у хованки.

— А якщо на неї чекають бандерівці?

— Можливо…

— Але ж тоді… — Віра повільно підвелася. — Вони ж… як «яструбка»…

— Шкода, нема зброї. Лейтенант заборонив… От що, — прийняв рішення, — ти триматимешся оддалік і за першої ж небезпеки — одразу в село!

Віра заперечливо похитала головою.

— Я тебе одного не залишу.

— Мусиш.

— Я ж сказала — ні. — Очі в дівчини знову потемнішали, й обличчя набрало впертого виразу.

Андрій збагнув: таки не залишить. Запропонував:

— Триматимемось обоє оддалік. У разі чого — швидко назад.

Віра підхопила свого кошика й побігла навскіс через луг до дороги.

Біля лісу, де дорога перетворювалася на вузьку стежину, Настя одразу взяла праворуч, і Андрієві підозри посилилися. Які ж там гриби, скоро починаються болота, місця гнилі, гриби можна зустріти лише на горбках, та й горбків тих небагато, справжні грибники йдуть стежкою до Гадючого яру — там можна набрати і боровиків, і підберезовиків, і рижиків. А якщо є час і бажання, можна податися далі до Дубової галявини. Там у врожайні роки грибів повно. Андрій пам'ятав, як за чверть години назбирав повнісінький кошик боровиків, і яких — один в один!

Ось і Гнат Суярко пішов стежиною — озирнувся, постояв, прикурюючи, побачив, що Настя, а за нею й діти забирають праворуч, похитав головою й побрів далі второваною дорогою — до грибних місць ще з кілометр, і нема рації заради кількох боровиків продиратися крізь кущі.

Ліс густішав, дедалі частіше траплявся мокрий мох, а Настя все йшла, не поспішаючи й не озираючись. Андрій з Вірою пробиралися слідом за нею, ховаючись у гущавині.

Нарешті Настя зупинилася, поправила хустку, роззирнулася по боках, і Андрій потягнув Віру за величезну ялину.

Можливо, тут у неї призначено зустріч, і жінка чекатиме?

Настя присіла й одразу сховалася в чагарниках.

— Слухай, — притримав Андрій Віру, — стій тут, а я роздивлюся.

Він обережно перебіг до сусідньої сосни, постояв, прислухаючись, але нічого не почув. Перебіг ще і тоді побачив білу Настину хустку.

Андрій придивився — жінка збирала щось у кошик. Чорниці — збагнув хлопець. І справді, тут, у цих хащах, починаються суцільні зарості чорниць, і Настя могла податися сюди, щоб набрати зранку дітям ягід. І нема в неї ніякої зустрічі з бандерівцями…

А якщо є?

Андрій повернувся до Віри. Стояла там, де й залишив, за товстою ялиною й дивилася стривожено.

Хлопець розповів, що робить тітка Настя, але Віра похитала головою.

— Ми не підемо звідси, — мовила категорично.

— Кошик чорниць набрати у цих місцях — година чи півтори. Мусимо чекати, — погодився Андрій. Побачив, що Віра по кісточки стоїть у мокрому мосі, затурбувався: — Там, ліворуч, є суха галявина. Перебіжимо й там чекатимемо.

— Тут ми в безпеці, — заперечила Віра, — і все бачимо, а там нас можуть вистежити.

Не погодитися з цим було важко, та чи зможе дівчина простояти в болоті годину? Андрій запитав про це, Віра сердито блиснула очима.

— А чим я гірша за тебе! — тільки й мовила.

Справді — чим?

Андрій збентежився. Але все ж вона дівчина, і він мусить про неї турбуватися: так уже повелося споконвіку, бо він чоловік і сильніший!

І, крім усього, вона — жаданка!

Андрій простягнув Вірі ватянку, і дівчина взяла, вдячно глянувши. Справді, їй уже було трохи зимно в цьому вогкому темному лісі, ще не прогрітому ранішнім сонцем.

Андрій роздивився навкруж, вибрав сухіше місце й потягнув за собою дівчину.

Настина біла хустка маячила на тому ж місці, все навколо було спокійно, вони сіли на хвою, спершись спинами на ялиновий стовбур, і Андрій, зібравши трохи торішнього сухого моху, запропонував дівчині:

— Скидай сандалії.

Вона підібгала під себе ноги.

— Для чого?

— Скидай, кажу.

Хлопець сам розстебнув пряжки і обтер почервонілі й мокрі ноги дівчини. Витер і сандалії, поставив поруч.

— Нехай сохнуть, — тільки й мовив.

— А ти — добрий, — сказала Віра, немов зробила для себе ще одне відкриття.

— Невже? — осміхнувся, почервонівши, наче його спіймали на чомусь негарному. — Просто бачу — зимно тобі…

— Ліс тут страшний, — перевела розмову на інше.

— Тут іще не страшний. От за Дубовою галявиною починається болото…

— Мокрий ліс — це недобре. В сухому гарно, я сухий люблю. А болото дуже смердить.

— Не кажи дурниць, — обірвав дівчину Андрій.

Подивилася здивовано: вперше почула від нього різке слово.

— Чому ж дурниці?

Андрій підвівся, визирнув з-за сосни: Настя збирала чорниці. Сів і пояснив:

— А тому, що без цих боліт не було б річок.

— Скажеш! Чого б це не було? З цих, боліт і стоку нема.

— Це здається, що нема. А спробуй висушити болота, висохне все, навіть наше Щедре озеро.

— Ну, озеро! — не повірила. — Там підземні джерела.

— А звідки вони?

– І все ж не люблю боліт, гидкі й страшні.

— Не такі вони вже й страшні.

— Ну, й хвали свої болота. Кожний кулик своє болото хвалить.

Андрій образився:

— Звичайно, ми — поліщуки, болотяні люди… Оббулися тут…

– І далі свого носа не бачите! — шпигнула Віра.

– І вредна ж ти…

— Вредна, — несподівано погодилась. — Вірніше, не вредна, а люблю перечити.

— Переч, — махнув рукою Андрій, — та навіть цікавіше. Хочеш їсти? — витягнув кишені ватянки загорнутий у чисту ганчірку кусень хліба з тонким шматочком сала. Розломив навпіл, більшу частину віддав Вірі, і задоволено дивився, як смачно відкусила вона гострими білими зубами.

Дівчина побачила, що Андрій стежить за нею, наморщила ніс і мовила жалібно:

— Це моя слабість: люблю поїсти. Після блокади…

— Я також люблю. Приходь сьогодні до нас обідати, ми юшку зваримо.

— Бабуся лаятиметься.

— А ти пообідай у бабусі, а потім на юшку.

— Добре, — погодилася дівчина, — я юшку можу завжди їсти.

Андрій хотів сказати, що насмажить ще свіжої риби, але неподалік тріснула гілка, і вони припали до землі.

Настя пройшла зовсім поруч, дивно, що не помітила їх, і Андрій подумав, які з них погані дозорці: забалакались, як дітлахи, — а коли б з'явилися бандерівці?

Виявилося, Настя перейшла на нове місце, і знов її хустка замайоріла попід деревами..

Жінка збирала чорниці ще півгодини, і ніхто не з'явився в лісі, ніхто не шукав її. Коли набрала повний кошик, зняла хустку, поправила волосся і, повісивши кошик на лікоть, попростувала до села.

— Ось тобі й вистежили, — розчаровано мовив Андрій. — Тільки пошилися в дурні.

Та Віра підійшла до цього зовсім з іншого боку.

— Виходить, тітка Настя — чесна, і мені це приємно.

— Звичайно, — не міг не погодитись Андрій, — але ж півтори години…

Вони трохи відстали од Насті, йшли обережно, не хотіли наостанку потрапити їй на очі і, виявилося, правильно зробили, бо нараз Віра зупинила Андрія легким дотиком руки і вказала на гущавину праворуч, з якої з'явилася постать чоловіка.

Вони впали на мокрий мох, Андрій поповз до кущів, що росли за кілька кроків. Віра протиснулася в них слідом за хлопцем, визирнула через його плече, прошепотіла над вухом:

— Дивись, озброєний…

— Тихо… — одними губами мовив Андрій. Він це помітив одразу — на грудях у чоловіка висів автомат, отже, бандерівець, і він вийшов на зустріч з Настею…

Але чому заховався за дерево і стежить за нею, як стежать і вони? Чому не гукає її?

Коли жінка зникла за чагарниками, чоловік з автоматом пішов не за нею, а в гущавину. Він ішов обережно, сковзаючи від стовбура до стовбура — наближався до Андрія й Віри, мусив пройти зовсім близько, і, коли їх розділяли півсотні метрів, Андрій упізнав його.

Хлопцеві зробилося холодно, він ледве стримався, щоб не підвестися й не кинутись…

Коли б мав хоч якусь зброю чи хоч гранату…

Лежав, не дихаючи, і тримав Віру за плече, щоб не виказала себе необережним рухом.

Бо лісом ішов Гриць — його двоюрідний брат Грицько Жмудь, і він би не завагався, Андрій знав це точно, розстріляв би, прострочив із «шмайсера» без жалю й докорів сумління.

За два десятки кроків від їхньої схованки Гриць зупинився. Стояв і дивився вслід Насті. Постояв ще трохи після того, як вона зникла, поправив автомат на грудях і пішов уже не криючись у напрямку колишнього лісництва.

Тоді, на базарі, Андрій бачив Грицька лише здалеку, тепер же роздивився добре і вимушений був визнати, що за рік, який вони не бачилися, той змужнів і виріс. А може, так тільки здалося, і високим робив Грицька офіцерський кашкет з лакованим козирком.

Зрештою, все це було несуттєве, важливо, що лісом ішов Грицько Жмудь і почувався він тут непогано, бо ступав твердо, й гілки тріскотіли під його ногами. Андрій усе ще лежав, втиснувшись обличчям у гниле торішнє листя, і гнів клекотів у ньому.

Нарешті хлопець підвів голову, озирнувся на Віру. Дивилася темними від переляку чи злості очима, зіниці в неї стали великими, обличчя видовжилося й загострилося — кров відлила від щік.

— Знаєш, хто це був? — запитав тихо Андрій.

— Бандера, хто ж.

— Мій двоюрідний брат Грицько Жмудь. Чула?

Вимовивши ці слова, Андрій відчув, що йому полегшало, наче позбавився чогось принизливого, що тиснуло його й лежало каменюкою на серці. Тепер знав, що зустрінеться з Грицьком, неодмінно зустрінеться і відплатить йому за ці секунди безвілля й приниження, коли лежав, занурившись обличчям у гниле листя.

— Той, якого ти вистежив у райцентрі? — запитала Віра й з цікавістю глянула на Андрія.

— Той самий, батяр клятий! — визнав Андрій, зітхнувши. — Коли б у мене була зброя…

— Якщо він тут уже з'явився, то побачитесь, — мовила Віра зовсім легковажно, але нараз збагнула, яким саме може бути це побачення, і зіниці в неї знову потемнішали від жаху. — Але краще, щоб не бачилися!

— Я все одно його підловлю, — пообіцяв Андрій. Знав, що каже недаремно, що мусить спіймати, бо не поважатиме сам себе.

Нараз подумав, що в лісі, крім Гриця, є ще бандерівці, вони можуть помітити їх — узяв дівчину за руку й потягнув до узлісся: лише там почувався в безпеці.

— Треба негайно повідомити лейтенанта, — мовив, і вони побігли, продираючись крізь кущі.

Солдати з райцентру приїхали пізно, коли почали густішати сутінки.

Демчук нервував і крутив ручку телефону, але станція вже не відповідала. Почувши на вулиці скрипіння коліс і побачивши на парокінній ресорній бричці двох солдатів і молодшого лейтенанта, озброєних автоматами, Антон Іванович зрадів так, що вискочив на вулицю і заметушився біля брички, буцім був не голова сільради, а хлопчина, який уперше побачив озброєних солдатів.

— Бричку, прошу вас, — казав, тиснучи молодшому лейтенантові руку, — поставимо на шкільному подвір'ї, коней нагодуємо, і для вас уже вечеря готова. Гнате, — озирнувся на завмага, який стовбичив на ґанку крамниці, — збігай по Бутурлака, най іде до школи, — ми там будемо.

Гнат Суярко обмацав солдатів уважним поглядом, закинув за спину карабін й пішов мовчки, погойдуючи важкою головою.

Демчук сів на передок брички поруч зовсім ще молодого солдата, взяв у нього віжки. Коні рушили легко, немов і не було позаду сорокакілометрового лісового путівця — певно, відчули, що саме в цьому селі на них чекає відпочинок і повний жолоб свіжої трави. Бричка обігнала Суярка, який ступив крок убік, пропускаючи, повернула до шкільного подвір'я, а Гнат ще постояв трохи, вдихаючи терпкий запах кінського поту, й подався на околицю по лейтенанта.

Бутурлак гадав, що бандерівці підуть на село тільки вночі, але чого тільки на світі не буває, мусив передбачити все, — сам зайняв пост біля спіжарні за городом, на інші пости поставив Андрія з Пилипом та Ротача. Коли Суярко повідомив його про прибуття підмоги з району, залишив Гната замість себе й подався до школи, де Антон Іванович уже годував солдатів гарячою юшкою.

Молодший лейтенант внутрішніх військ, який привів до Острожан допомогу, одразу сподобався Бутурлакові. Кажуть, щоб спізнати людину, треба з нею пуд солі з'їсти, але ж буває й так, що з першої секунди людина викликає симпатію, все в ній стає тобі зрозумілим і близьким з першого ж погляду, з перших же слів, з першого потиску руки.

— Молодший лейтенант Володимир Лебединський, — відрекомендувався він Бутурлакові й подивився з цікавістю, але відкрито, приязно. — А це мої хлопці, — вказав на солдатів, — Олекса та Вова.

Олекса та Вова зробили не дуже впевнену спробу відірватися од юшки, та Бутурлак махнув їм рукою, дозволяючи не додержуватися належного в таких випадках офіційного ритуалу. Сів навпроти Лебединського, з задоволенням спостерігаючи, як жадібно сьорбає той дерев'яною ложкою справжню рибальську юшку.

Молодший лейтенант непомітно підморгнув Бутурлакові: це виглядало і як схвалення юшки, і як вияв приязні особисто до нього, Бутурлака, і як упевненість у тому, що все взагалі кінчиться гаразд і ніякі бандерівці, скільки б їх не було, не зможуть зіпсувати їм настрій.

Лебединському було років двадцять, не більше, він — мало не ровесник Бутурлакові, хіба що на два-три роки молодший. Людина стороння дала б Бутурлакові значно більше — після поранення він одразу якось постарів, обличчя в нього потемніло й чоло прорізала зморшка. Виглядав років на тридцять чи навіть на тридцять п'ять. У Лебединського ж були зовсім рожеві щоки, округле підборіддя й рожеві хлоп'ячі вуха, які весь час ледь помітно рухалися, і це робило його трохи смішним і зовсім юним.

Лебединський доїв юшку, глянув на порожню тарілку, як здалося Бутурлакові, із жалем і відсунув її.

— Антоне Івановичу, — гукнув лейтенант, — насипте ще нашому гостеві!

— Вистачить… — спробував заперечити той, але не дуже енергійно.

Демчук поставив перед ним повну миску картоплі зі смаженим лящем.

— Ви частуєте нас королівською вечерею, лише заради неї варто було потрястися сорок кілометрів! — підчепив виделкою картоплину, зажував смачно. — А ви як вважаєте, хлопці?

Солдати одностайно закивали головами.

Бутурлак дивився, як молодший лейтенант спритно розправляється з їжею, і не підганяв його.

Лебединський оцінив цю делікатність і, жуючи, почав вибачатися:

— Скучили ми за справжньою їжею, та й дорога… Але, коли час терпить, ще три хвилини…

— Навіть десять, — дозволив таку розкіш Бутурлак, але зиркнув на темне вікно тривожно.

Лебединський перехопив той погляд.

— Не хвилюйтеся, лейтенанте. Я тут уже другий рік і трохи вивчив ситуацію. Як правило, вони приходять на світанку, коли людям найкраще спиться — ми не запізнимося, будьте певні.

Бутурлакові сподобалася спокійна впевненість молодшого лейтенанта і відсутність хизування. Сказав: трохи вивчив ситуацію, отже, не хвалько, а це — найголовніше.

— Поки ви вечеряєте, я ознайомлю вас з обстановкою в загальних рисах, якщо не заперечуєте.

Молодший лейтенант кивнув, а солдати трохи повернули голови до Бутурлака.

— Ми вас уважно слухаємо, — визнав за необхідне усе ж сказати Лебединський.

— Ви бували колись в Острожанах? — запитав лейтенант.

Усі троє заперечливо похитали головами.

— Село лежить на березі великого озера, і з цього боку можливість нападу виключається. Потрібні човни, та й взагалі — можна наштовхнутися на рибалку, той зчинить тривогу… Коротше, навряд чи вони нападуть з цього боку, хоча на всяк випадок там чергуватимуть сільські хлопчаки. В разі чого вони встигнуть повідомити нас, але, гадаю, цього не трапиться. Там луки, місця відкриті, і бандерівці одразу потраплять під наш вогонь.

— Згоден, — нахилив голову молодший лейтенант.

— З заходу до села прилягають городи, далі знов йдуть луки і тільки за ними — ліс. Я виключаю напад і з цього боку — залишаємо тут також тільки пункт спостереження — двох старших хлопчаків, озброєних автоматом і карабіном.

— Ого! — відірвався од їжі Лебединський. — Де взяли?

— Потім поясню, — застережливо підвів руку Бутурлак. — Отже, і з цього боку застраховуємо себе, зосереджуючи основні сили на північно-східному напрямі, де ліс впритул підходить до самісінького села.

Лебединський поклав виделку. Видно, термінологія, застосована Бутурлаком, сподобалась йому, навіть захопила, бо запитав:

— Кажете, на північно-східному напрямі?

— Так, на північний схід від Острожан, — ствердив Бутурлак, — і зараз ми туди пройдемо.

– І там ви зосередили свої основні ударні сили? — Лебединський запитував так, буцім був найменше командуючим армією і йшлося про передислокацію цілих полків та дивізій.

— Наші ударні сили, — не без іронії сказав Бутурлак, — складаються з п'яти чоловіків. Маємо ручний кулемет, три автомати й три карабіни. Плюс ви з трьома автоматами. Ну, ще й гранати…

— Де розжилися на зброю? — щоки в Лебединського порожевішали — чи то від гарячої смачної їжі, чи то від захоплення стратегічними викладками Бутурлака.

— Місцеві резерви.

— Конфіскували в хлопчаків?

— Тайник у лісі знайшли.

— Автомати й кулемет німецькі?

— Так. З досить значним запасом патронів.

Молодший лейтенант задоволено потер руки, і Бутурлак звернув увагу, що вони в нього пухкі, зовсім ще дитячі.

— Нехай спробують лише поткнутись! — вигукнув і насварився маленьким кулаком. — Ми цим бандерам пропишемо! — Нараз посуворішав, сховав руки під стіл, наче засоромився спалаху своїх емоцій. — Гранати — це чудово! — схвалив. — Гранат у нас зовсім нема, і те, що ви знайшли їх, докорінно змінює обстановку. В нічному ближньому бою гранати незамінні.

«А він досвідченіший, ніж я гадав», — подумав Бутурлак, і від цієї думки стало приємно.

— Давай зробимо так, — перейшов на «ти», — роз'єднаємо твоїх хлопців і посилимо автоматниками наші засідки. В місці найімовірнішого удару я розташував пости так, щоб підступи до села прострілювалися з флангів. Твої хлопці тут і згодяться.

— Пішли, — ухилився від прямої відповіді Лебединський, і це зрештою теж сподобалося лейтенантові. Отже, не хотів приймати рішення, поки сам не познайомиться з обстановкою.

Солдати похапали автомати й армійські бушлати — ночі зараз хоч і теплі, але ранком падають тумани, й можна промерзнути до кісток. Небо вже всіялося зірками й над лісом піднявся місяць. Село стало темне — в жодному вікні не світилося — наче принишкло перед небезпекою, затаїлося в напруженому чеканні.

— Місяць — це добре, — схвалив Лебединський, ніби це додаткове освітлення, якщо прямо й не залежало від нього, то принаймні було заплановане.

Бутурлак показав молодшому лейтенантові обрані ним пости для автоматників. У напівзруйнованій клуні зайняв позицію Вербицький. Місце й справді було зручне — проглядалися всі підходи до села від лісу, який починався за півтори сотні метрів. Другий пост був за сотню кроків біля дровника ліворуч від дровника ліс відступав трохи вглиб, і можливість нападу з того боку зменшувалась. Але в крайньому разі двоє автоматників і тут могли затримати наступаючих бандерівців, поки в селі перегрупують свої сили.

— А куди ти поставив кулемет? — поцікавився молодший лейтенант.

— У центрі. Між дровником і клунею. Бандерівці вийдуть з лісу, і там ми їх зустрінемо в лоб.

Лебединський помовчав хвилю.

— А якщо кулемет поставити в дровнику? — запропонував. — Замість двох автоматників. Тоді посилимо лівий фланг, і поле обстрілу кулеметника одразу збільшиться. З флангу коситиме, а ти знаєш, що таке фланговий кулеметний вогонь! Він притисне їх до землі, а двоє автоматників з клуні і третій з городу легко розстріляють бандер.

— Слухай, ти давно в армії? — запитав Бутурлак.

— Два роки.

– І де служив? Весь час у внутрішніх?

— Закінчив війну в Празі. Командир стрілецького взводу. А ти був розвідником? Ярощук інформував нас.

— Мені подобається твоє рішення.

— Про кулемет?

— А про що ж?

— Не рішення, а пропозиція.

— Не треба… Ми з Вербицьким лягаємо за кулемет, ти — в клуні. Двох твоїх хлопців з моїми «яструбками» ставимо на пости праворуч від клуні. Вони ж використовуються як резерв. І взагалі, мобільність і швидкість маневру — наше спасіння.

— Врахуємо й те, що ми їх бачитимемо, а вони нас — ні, — зауважив Лебединський. — Треба підпустити їх якнайближче, на десять-двадцять кроків, навіть менше, щоб зовсім знахабніли, відчувши, що вже в селі, — тоді вогонь впритул, тоді всіх перестріляємо, може, когось візьмемо і живим. Хотілося б Коршуна!

— У мене самого руки на нього давно сверблять!

— Чув. Казали, що ви — давні знайомі.

— Особисто — ні, та хотілося б.

— Це вже така справа… — Лебединський зняв автомата. — Накажи видати моїм хлопцям гранати. Штук по три-чотири знайдеться?

— Буде.

— От і чудово.

Перед тим, як зайняти своє місце за кулеметом, Бутурлак обійшов пости. Звернув і до Андрія з Пилипом, які влаштувалися на невеличкому стіжку сіна, складеному на пустирі, що вклинявся поміж двома городами. За кілька кроків почув сердитий шепіт:

— Стій! Хто йде?

І клацання затвору карабіна.

— Це я, Пилипе, Бутурлак, — обізвався.

— Проходьте, Володимире Гавриловичу.

Лейтенант перебіг до стіжка, притулився до сухого духмяного сіна. Хлопці лежали врівень з його головою — утрамбували сіно, зробили навіть невеличкий сінний бруствер, немов він міг захистити їх від куль. І все ж Бутурлак похвалив:

— Добре придумали. Зручніше стріляти.

— Це Пилип, — не примазався до чужої слави Андрій.

— Усе спокійно?

Звичайна, не дуже приваблива картина: городи, вони завжди городи — картопля, капуста, огірки… А ти сиди тут і лише думай, що виконуєш важливий наказ. Просидиш до ранку — і ось тобі дуля, а не бандерівці…

Хлопець висунув карабін на «бруствер», підважив на руці й пошукав мушкою ціль на лузі за городом. Якась тінь, здається, рухається.

Невже людина?

Пилип одірвався од карабіна, протер очі. Ні — привиділося, звичайний кущ, і тінь від нього нерухома.

Подумав, як буде штудерно, коли бандерівці з'являться з їхнього боку і вони з Андрієм перші помітять їх. Розумів, що насправді це дуже погано, невідомо, як усе тоді обернеться, адже бандери можуть проникнути в село, поки «яструбки» не зустрінуть їх. Та думка про напад саме з цього боку хвилювала й збуджувала, він був увесь час у тому піднесено-напруженому стані, коли не страшні ніякі небезпеки, й людина, не вагаючись, іде під вогонь, не усвідомлюючи до кінця, чим це їй загрожує.

Андрій простягнувся на стіжку горілиць, мовив розсудливо:

— Лейтенант казав, щоб один відпочивав, другий ніс службу. Щось мене сон змагає, зараз близько дванадцятої, розбудиш о першій.

— А я б не міг зараз спати.

— То я й посплю.

Андрій підмостив під голову трохи сіна, позіхнув і потягнувся, заплющив очі, думав, що засне відразу, та сон не йшов. У голові крутилися різні думки й видіння, трохи дратували жаб'ячий хор і сонне буркотіння якогось птаха. Нараз Андрій усвідомив, що навряд чи засне, скосував на Пилипа, що притулився до «бруствера», й запитав:

— А скажи мені, Пилипе, чого б ти найбільше хотів?

Той здивовано стенув плечима, наче сама постановка питання видалася йому дивною.

— Знищити бандер! — одповів упевнено.

— Та ні… Яке в тебе заповітне бажання? Бандер ми й так знищимо.

Пилип трохи подумав.

— Батько казали — якась у них нарада буде в області, й обіцялися взяти з собою. То хотів би в цирк сходити.

— Дурний ти. Хіба про це питаю? Ось Віра казала, що артисткою хоче стати. А ти заради чого хотів би жити?

— Заради чого?.. Заради чого?.. — невдоволено засовався Пилип. — Це вже моє діло.

— Не хочеш — не кажи.

— А ти сам?.. Знаєш, чого хочеш?

— Я знаю.

— Чого ж?

— Я літатиму! — Андрій дивився широко розкритими очима в зоряне небо: чомусь воно зробилося трохи нижчим, немов зорі наблизилися до землі. — Літатиму! — повторив мало не урочисто. — Я буду льотчиком і підніматимусь у небо, а може, й до зірок. Бо колись же люди полетять до зірок, чому не я?

— Коли це ще буде.

— Скоро, Пилипе, ось ми з тобою навчимось і візьмемося за цю справу…

Пилип крякнув зовсім по-дорослому. Заперечив вагомо:

— В Острожанах і досі електрики нема. Краще вже з цього починати.

— В усіх селах буде електрика.

— Наче це само зробиться…

— Звичайно, руки докласти треба!

— Але ж, якщо всі літатимуть, хто в Острожанах порядок наводитиме?

Андрій вловив у Пилипових словах погано прихований докір і подумав, що той має рацію. Справді, хто порядкуватиме отут, в Острожанах? Нараз вирішив: скоро повернуться чоловіки з армії, а провести електрику чи полагодити трактор не така уже й складна справа — обійдуться й без них. Хотів сказати про це, та Пилип випередив його:

— Я лісничим хочу, — мовив, — і вивчусь на нього.

Андрій підвівся на ліктях, щоб зазирнути другові в обличчя.

Невже вгадав його думки? Адже й він увесь час вагається — ким стати: льотчиком чи лісничим? Ось тільки-но, вдивляючись, у зоряне небо, вирішив остаточно: льотчиком. Але було важко, немов одірвав від себе щось рідне, переполовинив душу. А тепер зробилося легко й радісно: він — льотчик, а Пилип — лісничий, а вони ж з Пилипом одне ціле, як одна людина, і зараз уже він знає, що острожанський ліс буде в надійних руках. А цей ліс і озеро — половина його, Андрія Шамрая, а може, не половина — значно більше, бо він колись зникне з лиця землі, а ліс лишиться, і вічно дивитиметься в синє небо око Щедрого озера…

Андрій хотів усе це сказати Пилипові, та не встиг, бо той сам почав неквапливо:

— Як подумаю, що кудись із нашого лісу йти треба, тоскно стає. Отож і вирішив: у лісі мені жити. Тільки не в такому, як зараз — він тепер жорстокий і пахне порохом та вогнем.

— Точно, — погодився Андрій, — я сьогодні, коли побачив Грицька, тицьнувся носом у листя, а воно гниллю пахне і ще чимось… Думав — чим? А тепер ти підказав: порохом чи іржавим» залізом… І чому це так? Нема ж там ані пороху, ані іржі…

— А для мене зараз усе пахне порохом, — признався Пилип. — Після того, як батько Шелюкового карабіна ніс.

– І зараз пахне… — втягнув ніздрями повітря Андрій.

— Зараз не дивно — зброя завжди порохом пахне.

— А я люблю дивитися, як сиплються з автомата гільзи, — мовив Андрій, і в цих його словах не було жодної логіки.

— А кулі летять у людей!..

— Якщо в фашистів або бандер — що тут поганого?

— Наче в тих автомати мовчать!

— Став ти розсудливий.

— Та ні… Оце лежу й чекаю бандер — най би йшли скоріше.

— Ти чув — Віра артисткою хоче…

— Най буде, вона й зараз — артистка.

— Чого?

— Ходить, як мавка, у віночку з кульбаб.

— Личить їй.

— Щось ти часто її згадуєш.

Андрій знітився: невже Пилип догадується про щось? Відповів вдавано байдуже:

— Дівчина, як усі.

— Звичайно… Ось Нюра Андрусишина — красуня!

— Нюрка красуня? У веснянках уся!

— Ну й що? А очі!..

— У всіх такі очі.

— Нам з льотчиками сперечатися, звісно, важко, — не без єхидства почав Пилип, — але й льотчики іноді сідають на землю. І хочуть їсти…

— Досить, — примирливо мовив Андрій, — бо ти мене все одно не розсердиш, я сам ще не знаю, може, разом на лісничих учитимемося…

— Оце було б добре. І знаєш, Нюра теж у лісотехнічний подаватиме.

— Щось у тебе Нюра з язика не сходить…

— А я й не криюся — ми з нею поберемося, коли вивчимось.

Андрій аж підскочив на стіжку.

– І давно вирішили? Щось раніше не чув…

— Та сьогодні. Сергійко до батька побіг, а ми з нею за селом чергували…

— Оце новина! Ти ж і не казав, що подобається.

— А сьогодні сподобалась, — відповів Пилип ухильно, — ми й вирішили. А ви з Віркою не вирішували?

— Ну, скажеш! — Андрій одвернувся, щоб Пилип не помітив, як запашіли в нього щоки. Не признавався навіть самому собі, що й льотчиком вирішив стати тільки через Віру: що артистці робити в лісі? До найближчого театру скільки кілометрів!.. — Ми з Віркою товариші. І все!

— А ми з Нюрою цілувались, — признався Пилип.

Андрій уявив, що б трапилося, коли б він насмілився поцілувати Віру.

Пробуркотів щось незрозуміле, одвернувся й ліг боком на нагріте сіно. Лежав і думав: гарно все в Пилипа. Гарно й зрозуміло: вони з Нюркою закінчать технікум, потім лісотехнічний інститут, поберуться й хазяйнуватимуть у тутешніх лісах…

Нараз стрепенувся. Як назвав Пилип ліс? Жорстоким? Так, тепер цей ліс жорстокий — скільки людей полягло в ньому за останні роки й скільки поляже ще?!

А вони зроблять його мирним лісом, прокладуть дренажні рови й спустять зайву гнилу воду, очистять від бурелому, заведуть звірів, і ходитимуть у їхньому лісі замість озброєних автоматами людей зубри й лосі, і буде в ньому завжди багато грибів, ягід і квітів, і птахам у ньому вільно співатиметься.

А Пилип збудує на березі озера великий будинок із широкими вікнами, і в цьому будинку завжди буде радісно, і в його вікнах віддзеркалюватиметься голубий озерний простір…

Він ще подумав, що колись летітиме над цим лісом і неодмінно спуститься й помахає Пилипові крилами, а потім свічкою піде в своє бездонне небо, де тільки він і сонце, і нема ні жорстокості, ні автоматних черг — сонце і він, і тільки гудуть мотори, славлячи торжество людського духу.

Уявив собі сонячне безмежжя над землею; й заснув — одразу, не встигши додумати про Віру. Дівчина приснилася йому у віночку, бо посміхався уві сні солодко й зітхав.

А Пилип пильно вдивлявся в нічну темряву й тримав напоготові карабін із загнаним у патронник патроном, бо ліс був жорстокий і з нього могла вийти смерть, а вмирати Пилипові не хотілося.

… Ніч минула спокійно, перед ранком упав туман, і Бутурлак вирішив, що саме його й чекали бандерівці, щоб непомітно увійти в село. Наказав Вербицькому обійти пости й попередити всіх, щоб посилили пильність.

Помалу розвиднялося, небо на сході посвітлішало, й почав затихати жаб'ячий концерт. Пітьма відступала неохоче, та зірки згасали, і чорні силуети сільських будинків усе чіткіше вирізьблялися в сизуватих пасмах туману.

Повернувся Вербицький і доповів, що на постах не сплять і тримають зброю напоготові. Бутурлак кивнув, не відриваючись від кулемета. Знав: зараз вони вийдуть з лісу…

Скільки їх? І як ітимуть? Довгими чергами-він одріже їм відступ, і тут постараються хлопці…

Повів стволом кулемета обережно й м'яко, мов відкрив уже вогонь і його черги лягають все ближче.

Зітхнув: чого вони баряться? Йшли б скоріше, бо нерви, здається, вже не витримують.

А небо дедалі світлішає, і ось перший сонячний промінь несміливо висковзнув з-за обрію. Побачивши його, Бутурлак одірвався од кулемета. Вербицький піймав його погляд і кивнув.

— Усе, — ствердив, — бандери вже не прийдуть.

— Почекаємо ще трохи.

Коли сонце викотилося з-за лісу, до їхнього укриття пробрався Лебединський.

— Що ж, лейтенанте, фальшива тривога? — запитав. — Може, твоєму хлоп'яті все це наснилося?

— Не знаю, що й думати, — признався Бутурлак. — А якщо бандерівці пронюхали про ваш приїзд?

— Хто знав про це?

— У тому-то й справа, що тільки я, Вербицький, голова сільради, директор школи. Всі.

— А хлопчаки?

– Їм не казали.

— Малий щось наплутав.

— Казав, що чув точно: напад призначено саме на цю ніч. Крім того, попередив же директора школи про замах…

Лебединський пошкрябав підборіддя.

— Поголитися б… І поснідати… Зможеш організувати?

— Питаєш! — лейтенант зістрибнув з дощаного настилу, де стояв кулемет. — Ти, Богдане, ще повартуй, — наказав Вербицькому, — змінимо через годину. — Взяв Лебединського під руку. — Певно, в них щось трапилося, і підуть на село наступної ночі.

Молодший лейтенант обережно вивільнив свій лікоть. Мовив, дивлячись просто у вічі Бутурлакові:

— Маю наказ повернутися сьогодні вдень.

– І кинути нас напризволяще?

— Невідомо, чи підуть вони на Острожани взагалі.

— Малий чув: тут якісь коршунівські документи…

— Якщо вірити першій-ліпшій поголосці.

— Та не поголоска ж!

— Ти мене не умовляй. Знаєш, що так наказ?

— Знаю, — скрушно зітхнув Бутурлак. — На жаль, знаю.

— Може, тепер поснідати не дасте?

— Дамо, не хвилюйся. Навіть молоко буде. До речі, скоро витягатимуть сіті, й на обід буде свіжа риба.

— Знаєш що, — опустив очі молодший лейтенант, — давай подзвонимо Ярощукові. Як він вирішить, так і буде.

— Якщо є зв'язок… Ходімо, спробуємо.

Бутурлак крутив ручку апарата з чверть години, поки остаточно не переконався в марності своїх сподівань.

— Все, — підвівся нарешті, — ходімо снідати.

Вова й Олекса встигли вже скупатися в озері й сиділи на шкільному подвір'ї, дивлячись, як Антон Іванович смажить рибу.

— Я вам на дорогу дам, — перехопив їхні погляди Демчук. — Бо дорога неблизька, виголоджена людина апетит подвійний має.

Солдати закивали дружно, погоджуючись, і Антон Іванович усміхнувся жалісно: зовсім ще молоді хлоп'ята — сидять там у районі на пайку, а їм того пайка на один зуб.

Лебединський лежав із зав'язаними за спиною руками у незручній позі, підібгавши під себе ноги й занурившись у траву обличчям. Коршун стояв над ним.

Біль, гнів і безнадія переповнювали молодшого лейтенанта, стогін і ридання рвалися з вуст, і він кусав їх до крові, щоб хоч якось утамувати той страшний біль, що рвався зсередини.

Вони вклепалися, як останні хлоп'ята. Від'їхали від Острожан кілометрів за шість-сім і вже думали, що ніщо їм не загрожує. Ліс підступав до самої дороги, густий листяний ліс, але такий тут усюди — їдеш і кілометр, і десять пробитою ще дідами колією, а обабіч, здається, одні й ті ж дуби, берези й вільхи. Їдеш як у тунелі, і ця зелена одноманітність поступово заколисує, притупляє пильність, сон налягає на людину, і нема вже сил боротися з ним…

Молодший лейтенант знав, чим загрожує їм притуплення пильності, спочатку він сам ішов попереду коней з автоматом напоготові, потім його підмінив Вова, та через п'ять кілометрів від Острожан вирішили, що нема чого боятися коршунівців, вмостилися на задньому сидінні брички, Олекса підігнав коней, і ресорна бричка застрибала на вибоях лісового путівця.

Першою чергою мало не впритул бандерівці скосили Вову та Олексу. Лебединський устиг схопити автомат і стрибнути з брички просто в кущі, але перечепився ногою за якийсь корінь, і це вирішило його долю. Впав і випустив автомат. Поки дотягнувся до нього, було вже пізно: навалилися двоє, оглушили ударом по голові, і, коли прочумався, побачив, що хтось зазирає йому у вічі — уважно й запитливо.

— О-о, прошу пана ласкаво, — посміхнувся злостиво, — із зустріччю вас! Моцно перепрошую, та довелося вжити деяких заходів, аби спіткатися…

Лебединський рвонувся, але руки були зв'язані за спиною в ліктях, і він безсило заточився знову на спину.

— У-у, гади! — видихнув гнівно.

— Я не радив би пану так злостивитись, — зареготав бандерівець. — Бо пан уже не офіцер, а звичайний полонений, навіть, перепрошую, не полонений, а заарештований, бо таких офіцерів ми в труні бачили…

Він випростався — високий, кремезний, одягнутий у німецький офіцерський мундир без відзнак, зняв німецького військового кашкета й витер брудною ганчіркою, що правила за хусточку, спітніле чоло. Видовжене обличчя облямовувала борідка, в якій де-не-де пробивалася сивина, очі дивилися гостро й безжально. Розмахнувся й бильно вдарив носком чобота Лебединського в стегно.

— Ану, підводься, — загорлав, — бо ми з тобою тут гратися не збираємось!

Лебединський ударився головою об корінь, що виступав із землі, в скронях одразу задзвеніло, різкий біль пронизав усе тіло, і він знову втратив свідомість.

Фрось, а це саме він стояв зараз над Лебединським, зітхнув і заховав хусточку до кишені.

— Хирляві якісь люди пішли, — поскаржився. — Його лише раз тюкнеш, а він уже й неживий…

Підбіг Грицько Жмудь, скосив око на Лебединського, нагадав Фросеві:

— Вуйко просив живим хоча б одного…

— Куди він дінеться? — Фрось відкоркував флягу, ковтнув сам, скривився і, повагавшись секунду-дві, приклав шийку фляги до вуст Лебединського. Той ковтнув, закашлявся й сів, озираючись каламутним поглядом.

Фрось покалатав флягою, на слух визначаючи, скільки лишилося, й закоркував її.

— Підводьтеся, прошу я вас, — нахилився над Лебединським, — бо не можемо гаяти часу.

Молодший лейтенант став на коліна, похитався трохи й підвівся. Ступив кілька кроків, продираючись крізь чагарники, і вийшов на путівець до брички. Побачив, як двоє бандерівців тягнуть з неї за ноги Олексу — мертва голова його важко вдарилася об приступку брички, впала на пісок, залишивши на путівці неглибоку ямку.

— Другого вже відтягли? — запитав Фрось і, одержавши ствердну відповідь, наказав: — Закопайте їх, прошу я вас. Чоботи я вже обдивився, кирзяки стоптані й шеляга не варті, не морочте собі голову з ними. З цього знімете потім, — кивнув на Лебединського, — а поки ворушіться швидше, бо часу обмаль, і стрілянину могли почути.

— Хто там почує? — незлобиво обізвався один з бандерівців. — А якщо й почують, — плювати, ми тут господарі.

— Ой, не кажи так, наженуть районних енкаведистів, якої тоді заспіваєш, прошу я тебе?

— Всі в болоті подохнуть… — заперечив бандерівець. — Тут боліт на всіх разом з «яструбками» вистачить!

— Дурний ти ще, хлопче, — докорив Фрось, та раптом вибухнув гнівом. — Я кому мовив — швидше їх у могилу, самим кулі скуштувати захотілося?

Бандерівці рушили, і мертва Олексова голова захилиталася, залишаючи на путівці звивистий слід. Лебединський дивився на цей слід і думав: отак потрапити до засідки. Він, командир стрілецького взводу! Краще б його скосили першою чергою, щоб не бачити такого…

Але ж, подумав, це було б несправедливо. Хлопцям усе ж легше, вони, може, й не відчули, що вмирають… А в нього все попереду: і ганьба, і катування, і смерть, і він мусить спокутувати свою вину, не схилити голови й прийняти смерть гідно.

Але чому так пече в грудях і чому гіркий клубок не дає дихати?

Він стояв, дивився на ліс, у якому вже стихли автоматні черги і який жив своїм власним життям, ліс, котрому не було ніякого діла до людських трагедій. Перестрибнула з дерева на дерево, розпушивши хвіст, білка, сердито зацокотіла й подалася в своїх невідкладних справах, цвірінькнула синиця, а над дорогою літали великі бабки, тріпочучи прозорими крильцями. Їм було гарно, бабкам, над теплою літньою дорогою, в напоєному ароматами квітів повітрі, і Лебединський позаздрив їм: коротке, але безтурботне й красиве життя… Та відразу забув і про білку, і про бабок — перед ним зупинився білявий хлопчина з голубими очима, задер голову, дивлячись з цікавістю, — безжурна усмішка торкала вуста.

— Я цього бачив біля міліції, — радісно повідомив Фросеві, — йшов із самим капітаном Ярощуком і розмовляли…

— Гарну пам'ять маєш, — схвалив той, — і це добре, згодиться в житті. Пам'ять, прошу я тебе, це така штука, що завжди згодиться і для добра, і для зла. Тільки добро нам зараз заказане, забути мусимо про нього, поки більшовики хазяйнують на наших землях. Під корінь їх, потихеньку, прошу я тебе, та без жалю, і в цьому наше спасіння.

— Ви завжди правду кажете, вуйку, — погодився Грицько, — і я вас люблю за це.

Фрось глянув підозріло: чи не кепкує?

Та Грицько дивився відкрито, і Фрось заспокоївся. Обійшов навколо Лебединського, наче вперше побачив і хотів досконало роздивитися, пхнув кулаком у спину до брички. Молодший лейтенант ступив два кроки й зупинився. Фрось пхнув двома руками, і Лебединський упав грудьми на дно брички.

Фрось зареготав.

— Ану, Грицько, — наказав, — прив'яжи його до приступок. Голову й ноги, прошу я тебе, примочуємо гарно, щоб лежав спокійно.

Лебединський сіпнувся, але було пізно: на голову та ноги навалилися, прикрутили шворками так, що не можна було й поворухнутися.

Фрось розвалився на задньому сидінні, сперся чобітьми на спину молодшому лейтенантові.

— Сідай тут, — указав Грицькові на місце поруч, — давно так зручно не їздив.

Грицько скочив у бричку, поставив ноги на лопатки Лебединському поміж зв'язаних, рук, пхнув боляче каблуками. Підійшли ті, що ховали вбитих. Подивились, як умостилися Фрось із Грицьком, зареготали.

— Пан Фрось завжди щось цікаве придумають! — улесливо мовив один.

Грицько підвівся, ставши молодшому лейтенантові просто на плечі. Переступив з ноги на ногу.

— Файна підстилка, — зареготав, — ще не мав такої!

— Досить, — обірвав його Фрось, — і так забарилися. Рушаймо!

Один із бандитів виліз на передок, вйокнув на коней, другий став на приступку, і бричка рушила. Пил і пісок з-під коліс забили молодшому лейтенантові ніс і рот, бур'яни стьобали по обличчю, а він, поки ніхто не бачив, плакав від гніву та образи, од відчуття власного безсилля…

Проїхали з кілометр чи трохи більше назад до Острожан, зупинилися, і бандерівці одв'язали Лебединського. Накинули на голову мішок, один з них затягнув зверху мішок зашморгом, узяв кінець у руки й повів за собою, як худобу.

— Недобрий ти, Матлюк, — засудив Фрось. — Дав би товаришеві наостанку хоч на ліс подивитися, прошу я тебе. Він усе ж людина.

— А що пан Жмудь скаже? — буркнув Матлюк, і Лебединський зрозумів, що його ведуть до самого Коршуна.

Спочатку йшли сухим лісом, лише іноді продираючись крізь чагарники. Потім підлісок погустішав, під ногами захлюпало. Так пройшли з кілометр — вода тепер піднялася до колін, бандерівці притишили крок, либонь, пробиралися тільки їм відомою стежиною.

Коли вода сягнула за коліна, Лебединський стрибнув убік, сподіваючись, що трясовина більше не відпустить його, затягне, та, видно, вибрав невдале місце, бо Матлюк смикнув шворку, а бандит, який ішов позаду, схопив за зв'язані руки, сильно вдарив у спину.

— Жити набридло, — засичав у вухо. — Але доведеться почекати трохи…

Тепер він ішов крок у крок за молодшим лейтенантом, і годі було сподіватися, що вдасться повторити маневр, то більше, що, вода почала відступати, і незабаром вийшли на тверде.

… Коршун обійшов навколо скрюченого біля його ніг Лебединського, наказав:

— Ану, хлопці, поставте його на ноги, щось мені захотілося подивитися йому в вічі.

Підскочили, підхопили й підвели. Молодший лейтенант шарнув навколо поглядом.

Два невеликих намети з соснових та ялинкових гілок стоять у ялиновому молодняку побачити їх можна тільки зблизька. Поруч вхід до землянки, далі на вірьовці висить. жужмом якесь лахміття, на галявині горить вогнище, в казані кипить щось, пахне кулішем. Коршун стоїть за два кроки перед ним — ось він який: виголений, коротка зачіска їжаком, поверх чистої і навіть випрасуваної сорочки накинутий сірий непогано пошитий піджак.

Стоїть, розставивши ноги й засунувши руки в кишені синіх з червоним кантом офіцерських галіфе.

Коршун зміряв Лебединського оцінюючим поглядом, підступив ближче на один крок, мовив рівним і спокійним тоном:

— Ось і побачилися! Ви нас уночі чекали й непогану зустріч приготували, то вибачте, що зіпсували ваші плани.

Молодший лейтенант дивився понад ним у ліс, який підступив впритул до галявини. Думав: так, Коршун переграв їх у першій партії, отже, побоювання Бутурлака небезпідставні — в селі є інформатор, і, поки він існує, боротися з бандерівцями важко. Якась жінка втрутилася в гру…

Шкода, що він не може попередити Бутурлака. А що він взагалі може?

Він може тільки з гідністю вмерти, але чи зможе?

Коршун зараз катуватиме його, а Лебединського ніколи в житті по-справжньому навіть не били — чи витримає?

Наче відповідаючи на його думки, Коршун запитав:

— Звідки в Острожанах дізналися про те, що ми вирішили минулої ночі йти на село? І про схованку в школі?

Лебединський і далі дивився поверх нього, наче не чув запитання.

— От що, — розпорядився Коршун, — прив'яжіть його до дерева. Бо розмова в нас починається якась млява.

Бандерівці підштовхнули Лебединського до старої товстої берези. Прикрутили до дерева мотузком так, що не міг поворухнутися.

— Добре, — схвалив Коршун, — а тепер залиште нас наодинці.

Коли відійшли, взяв збиту з необструганих дощок табуретку, сів навпроти молодшого лейтенанта, запалив цигарку, поклавши ногу на ногу. Помовчав трохи і почав так, неначе вони вдвох сиділи у вітальні в зручних фотелях і вели невимушену світську розмову — Обставини примусили мене взятися за зброю, а так я, юначе, меценас — і за освітою, і за духом, тобто мушу захищати права людини, яка довірить мені свою долю. Гадаю, якщо ви будете щирі зі мною, не каятиметесь.

Молодший лейтенант дивився на ліс і небо, він уже не відчував ані скручених за спину рук, здавалося, не відчував самого себе, тіло зробилося невагомим, якимсь чужим, і Лебединський зрадів: якщо катуватимуть, певно, не буде боляче.

А Коршун вів далі:

— Я відіслав своїх людей для того, щоб ви, не вагаючись, назвали ім'я зрадника. Крім мене, тут четверо. Від когось із них в Острожанах дізналися про напад і схованку з документами в школі. Вам відомо, від кого? Якщо назвете ім'я зрадника, я подарую вам життя. А може, в селі якимсь іншим шляхом дізналися про наші плани?

«Ого, чого він хоче! — подумав Лебединський. — Щоб я сказав, звідки Бутурлакові й Демчуку стало відомо про наміри бандерівців. Розповів про почуту Сергійком розмову. Тоді Коршун помститься хлопчакові, і смерть дитини впаде на мою голову…»

— Ми втрачаємо час, пане Жмудь, — одповів, уперше глянувши Коршунові в вічі. — Хоча, — куточки губ у нього опустилися в гіркій посмішці, — чого-чого, а часу в нас з вами достобіса, і, мабуть, спасенна розмова зі мною дозволяє вам хоч трохи розважитись.

— У ваших словах є істина, — погодився Коршун, — та все ж ми відхилилися від основної теми розмови: від кого ви дізнались про напад?

Молодший лейтенант промовчав, і полковник, зітхнувши, дорікнув йому:

— Так ми, бігме, не домовимось. Не вимушуйте мене вдатися до крайніх засобів впливу.

Куточки губ у Лебединського знову опустилися. Коршун підвівся, випустив цигарковий дим просто в обличчя молодшому лейтенантові і загасив цигарку об кінчик його носа.

Лебединський заплющив очі від болю: а йому здавалося, що його тіло вже не відчуватиме нічого.

— Отак, пане, — заговорив Коршун уже зовсім іншим тоном. — Хочу тільки попередити, що це — квіточки.

Він знову сів на табуретку, заклавши ногу на ногу. Десь у глибині душі знав, що цей молодший лейтенант навряд чи скаже щось, але справді, часу мав багато, і чому ж не розважитись?

У Коршуна був гарний настрій. Усе йшло так, як йому хотілося, може, за винятком неприємного інциденту в містечку. Добре, що Гриць вчасно побачив Андрія, і вони встигли накивати п'ятами. Чудовий хлопець росте — Гриць, справді їхня з Северином кісточка, і треба буде допомогти вибитися в люди. Віддячити Северинові за поміч, яку той надавав йому, Кирилові Жмудеві, під час студіювання наук.

Бідний Северин! Був таким життєлюбом, людиною вельми чіпкою в цьому світові, і треба ж таке — загинути від випадкової бомби…

Гриць розповідав: на якійсь станції між Львовом і Бродами радянські літаки бомбили гітлерівські ешелони з технікою, а Северин Романович на своїх двох фірах якраз проїжджав містечком.

Грицько кинувся геть до якогось подвір'я, а батько побоявся залишити фіри — від нього з матір'ю не лишилося нічого, бомба вибухнула майже поруч…

Тоді Грицько все ж дістався до Львова. Мав адресу старого приятеля вуйка Кирила, і той прийняв його.

Радянські війська наступали тоді так швидко, що Коршунові не вдалося потрапити в Острожани, де в Севериновій стайні обладнав схованку — не з документами, як казав своїм підлеглим, — плювати він хотів на найважливіші документи. У схованці зберігалися гроші й цінності, грошей, правда, не дуже й багато (де візьмеш валюту під час війни — всього тисячі три в перерахунку на долари), але в залізній скриньці, закопаній під яслами, було досить золота і ювелірних виробів, награбованих загоном Коршуна в спалених навколишніх містечках та селах. Вистачить на все життя і йому, і нащадкам, якщо вони в нього будуть. А ні — пофортунить Грицькові, зрештою, чому ні — хлопець починає розуміти, що до чого, і рука в нього не затремтить, якщо доведеться підняти зброю проти більшовиків…

Тікаючи від більшовиків, Коршун все ж устиг наказати Фросю, щоб узяв двох стрільців і залишився біля Щедрого озера: мусив обходити стороною Острожани і втрутитися лише тоді, коли сільські активісти здумають перебудовувати або зносити садибу Северина Романовича. На щастя, там обладнали школу, директор виявився хазяйновитий, і Коршунів тайник був у безпеці.

Взимку було ризиковано йти до Острожан, Коршун пересидів зиму в львівських знайомих, не втрачав часу, встановлював контакти із залишеними в підпіллі бандерівськими провідниками, домовився про явки й паролі за кордоном — мав намір невеличким загоном пробитися через чехословацькі ліси до Західної Німеччини, а там сам чорт йому кум з його золотом та діамантами.

На початку літа послав до Острожан Грицька — вірніше, не до самих Острожан, — там би його одразу злапали, — до райцентру, де племінник колись учився й квартирував; хлопець мусив знайти Фрося й розвідати, як почувається йому і чи зможе гарантувати безпеку своєму начальству.

Одержавши вісточку від Грицька, Коршун того ж вечора виїхав до містечка, — і треба ж, саме наступного дня Грицько зустрівся на базарі з Андрієм!

Коршун поморщився при згадці про свого другого племінника. Злапати б! Не подивився б, що племінник, повісив на першому-ліпшому дереві, іншим на науку!

Але, зрештою, все обійшлося — і на рівній дорозі трапляються вибої, що ж, просто треба бути ще обережнішим і не соватися у воду, не спитавши броду.

Файно вийшло з тими трьома енкаведистами. З одного маху прибрали трьох, а якщо так і далі піде…

Коршун подумав: як гарно, що в Острожанах є своя людина. Коли б вона не слідкувала за головою сільради й не підслухала його розмову з районом, вони напоролися б на засідку, і страшно навіть подумати, що трапилося б…

Сьогодні вночі треба послати Фрося, щоб дізнався про обстановку на селі — і принесло ж туди отого лейтенанта-розвідника якраз тоді, коли Коршун прибув на Щедре озеро.

Та обійдеться. Як каже Фрось, потихесеньку-помалесеньку, прошу я вас…

Мудрий чоловік, цей Фрось, мудрий і відданий, таких треба завжди тримати при собі, навіть там, на Заході…

Коршун майже забув про енкаведиста, прив'язаного до берези. От що значить замріятися! На це здатні лише справжні інтелектуали, люди високої думки, у яких мислення розвинуте до абсолютних меж і які силою власного розуму можуть абстрагуватися від дійсності, поставити себе, так би мовити, над нею. Як зараз, наприклад. За крок від нього полонений більшовик, від цього енкаведиста смердить болотом, а він, меценас Кирило Романович Жмудь, замислився так, що не відчуває навіть болотяного смороду…

Коршун підвівся й випростався. Зазирнув близько-близько у вічі Лебединському, запитав:

— Надумався? Відповідатимеш?

Молодший лейтенант хотів плюнути йому в обличчя, поворухнув язиком у пересохлому роті, та не було навіть слини для плювка.

Коршун відійшов до вогнища, витягнув розжарений гострий залізний шворінь, щось на зразок довгого й товстуватого шила. Помахав у повітрі, ступив пружний крок до Лебединського і зробив випад, як роблять фехтувальники…

Обличчя молодшого лейтенанта перекосила гримаса болю, але не закричав, не застогнав навіть. Відкинув голову назад, смертельно зблід і заплющив очі.

– І все ж ти проситимешся! — Коршун відчув, що в нього від гніву трусяться руки, тицяв розпеченим шворнем у груди Лебединського, молив бога, щоб той хоч застогнав, хоч скрикнув раз, один раз, більше не треба, щоб він, Коршун, хоч на мить узяв гору над зеленим юнаком.

Нарешті зрозумівши, що той не проситиметься, стомлено відкинув шворень і пішов до куренів.

— Ну, що він? — запитав Фрось.

Кирилові Жмудю соромно було признатися, що потерпів поразку.

— Кінчайте його, — удавано байдуже махнув рукою, — нічого він не знає…

— То ми зараз побавимося, прошу я вас! — зрадів Фрось. — Грицько, — покликав, — зможеш дістатися до того дерева? — вказав на осику, що стирчала посеред гнилого болота.

— Для чого? — недовірливо запитав той.

— Я й кажу, побавимося, якщо дістанешся! Тільки тихесенько, прошу я тебе, щоб самому не загрузнути. Ми тебе мотузком обв'яжемо на всяк випадок і оту колоду звалимо, а ти по колоді — обережненько, до осики.

— Дістанусь, та для чого?

— Бачиш оту гілку? Що ліворуч, міцна така?

— Бачу.

— Прив'яжеш до неї мотузка. Щоб кінець висів над болотом. На лікоть над водою, прошу я тебе.

— Дурниця якась, — знизав плечима Грицько. — Для чого ці дитячі забавки?

— Дитячі, вважаєш? — гостро зиркнув на нього Фрось. — Коли б дитячі!

— Давайте вже, — потягнувся по мотузок Грицько.

Він примоцував мотузок до гілки й обережно повернувся на острівець. Обтерся рушником і вдягнувся — вечоріло вже, і від болота тягнуло сирістю.

— Тепер, хлопці, розв'яжіть його, — наказав Фрось.

— Що?.. — не повірив Матлюк. — Для чого розв'язувати? Я їх більше зв'язаних поважаю.

— Жартівник! — посміхнувся Фрось. — Розв'яжіть, коли кажуть, прошу я вас!

Тепер зацікавився Фросевою витівкою і Коршун.

— Справді, для чого? — запитав.

Фрось догідливо посміхнувся.

— Під тою осикою страшне болото, — пояснив. — Він одразу загрузне й схопиться за мотузок. Гілка гнутиметься, він руками перебиратиме по мотузку, прошу я вас, сподіваючись вибратися. Тихесенько так, рученятами… А болото засмоктуватиме, триматися вже сили не стане, і він тихесенько так опускатиметься — довго на нас дивитиметься й проситиме порятунку…

Коршун уважно подивився в холодні Фросеві очі.

— Файно придумав, — схвалив, — так тому й бути. Розв'яжіть його!

Лебединський поворушив пальцями, ще не вірячи, що в нього розв'язані руки. Сколоті груди пекло, очі сльозилися, горів рубець на щоці, в кінчики пальців наче заганяли голки — починала пульсувати кров. Ступив непевний крок уперед, похитнувся, але встояв.

— От що, — приступив до нього Фрось, — ми так вирішили, прошу я вас: ідіть під три чорти, пройдете болото — живіть собі. Не пройдете — що ж, ми не винні. — Він вказав пальцем на одиноку осику серед болота. — Там прохід, і йдіть туди.

— Стріляйте вже краще! — мовив Лебединський.

— Дивний чоловік, прошу я вас. Сказано, не стрілятимемо. Виберешся — житимеш!

Зрештою, яке це мало значення — куля чи болото? Болото краще, може, хоч перед смертю холодна вода заллє вогонь у грудях, пригасить біль…

Ступив невпевнено до болота, пішов, не озираючись, і одразу провалився по пояс. З трудом витягнув ногу, ступив ще крок — ще й ще, вода сягала вже горла, і біль відпустив, ніби й не колов його розжареним шворнем Коршун.

Ще кілька кроків до осики, але вже не зміг витягнути ногу й відчув, що трясовина засмоктує його. Безсило змахнув руками й помітив над головою звислий з осики мотузок. Інстинктивно схопився, та випустив одразу — побачив, як стоять на острівці всі п'ятеро бандитів і жадібно втупилися в нього, хочуть подивитися, як вимолюватиме життя…

Глянув на небо, на верхівки дерев, зітхнув і склав руки на грудях. Трясовина тягнула його донизу, останній раз видихнув повітря, ковтнув води, вона увірвалась у легені й розірвала їх…

— У-у, батяр клятий! — вилаявся Фрось. — Обманув, шляк би його трафив, і тут обманув, прошу я вас. — І подивився на Коршуна так, наче його й справді образили.

Ще ніч просиділи сільські «яструбки» в засідці, але бандерівці не прийшли.

Вранці Бутурлак пошепотівся з Антоном Івановичем, і той пішов у сільраду. Дочекався, поки зібралося біля крамниці кілька жінок, висунувся у вікно й гукнув хлопчика, який крутився на вулиці:

— Гей, Юрку, збігай до школи й скажи, щоб Вербицький разом з лейтенантом прийшли сюди. На нараду в район їх викликають, — пояснив, щоб хлопець усвідомив важливість дорученого. — І скажи, щоб узяли в школі коня, бо Білку не дам — стара вже кобила, нічого їй аж до району труситися.

Він подивився, як гайнув хлопчина вулицею до школи, й сів за свій укритий червоною скатертиною стіл.

Відвідувачів не було. Демчук посидів трохи, покрутив ручку телефонного апарата, поальокав у трубку, ніхто не відізвався. Скрутив цигарку й вийшов до жінок, які чекали на Суярка.

Крамар не забарився, йшов від школи з карабіном за плечем і погойдував своєю кульбабовою головою.

— Коли гас буде? — загомоніли жінки, побачивши його.

— Сіль коли привезеш, Гнате?

— Вже два місяці гасу не було!

Суярко зняв карабіна, поставив на ґанку. Неквапливо відчинив крамницю, але ніхто не посунув туди: для чого йти, коли й так відомо, що полиці порожні?

— Бачите, — вказав Гнат на карабін, — ось із бандерами покінчимо, тоді й до району поїдемо. Не можу зараз, як мобілізований, значить…

— Хай їм грець, тим бандерам! — розсердилась якась жінка. — А ти, Гнатику, з'їздив би.

— З'їжджу, — пообіцяв Суярко, і жінки почали розходитись.

— Наче від мене щось залежить… — поскаржився Гнат Демчукові.

Антон Іванович якраз витягнув кресало, щоб прикурити. Хотів щось відповісти, нараз пальці в нього затремтіли, ледь не впустив трут — у душі заклюнулась підозра, зиркнув спідлоба на крамаря, — ні, не може бути.

Висік іскру, прикурив.

Але чому не може бути? Все може бути, і якщо Гнат зараз запитає його…

— Щойно хлопчина прибігав до школи… — почав Суярко.

Антон Іванович глибоко затягнувся: так, це Гнат, і як він раніше не здогадався?

— Казав, що «яструбків» до району викликають… А як ми тут залишимося?

— Начальству видніше, — невизначено відповів Антон Іванович і затягнувся ще раз, щоб хоч трохи вгамувати нерви, пальці почали дрібно труситися, і Гнат міг помітити це.

— Зв'язок, значить, встановили? — запитав Суярко й допитливо подивився на Демчука.

— Начальник міліції дзвонив, — ствердив Антон Іванович. — Наказав, щоб Вербицький одразу в район виїхав, ну й лейтенант, якщо захоче… Нарада якась, і зброю нову даватимуть…

— Ну! — радісно вигукнув Суярко. — Давно вже час, бо карабін — тьху. А про своїх «яструбків» запитував?

Щось було в цьому запитанні, чи то нетерпеливість, чи то якась підвищена цікавість, але Демчук збагнув, що Суярко запитує недаремно.

— Яких «яструбків»? — перепитав.

— Ну, своїх, що вчора поїхали?

Антон Іванович розвів руками.

— Почав щось, та не розібрав я — зв'язок зіпсувався. А що з ними може бути? — уважно подивився на Гната.

Той відвів очі.

— Та нічого, так просто…

«Він, — вирішив Антон Іванович, — точно він, а Сергійко сплутав…» Та він і сам міг би сплутати: послухай, заплющивши очі, крамаря — точнісінько жінка, голос тонкий, правда, хрипкуватий, але все ж жіночий.

— Дадуть їм зброю, і завтра назад повернуться, — мовив. — Може, навіть ручного кулемета дадуть, — висловив припущення, — звідки ж їм у районі знати, що в нас уже є.

— А якщо лейтенант не захоче їхати? — поцікавився Гнат, схиливши голову набік.

— А ми його зараз спитаємо. Йдуть уже… — Антон Іванович кивнув головою на вулицю, в кінці якої з'явилися двоє. Дочекався, поки надійшли, став спиною до Суярка й багатозначно підморгнув Бутурлакові й Вербицькому.

— Хто дзвонив? — запитав Бутурлак, зрозумівши, що Демчук закликає його не бути відвертим у присутності Суярка.

— Сам Ярощук і казав, щоб Вербицький виїжджав негайно, нову зброю даватимуть. А ви, — підморгнув знову, — по усмотренію.

Бутурлак удав, що вагається.

— А якщо сьогодні нападуть на село? — почав нерішуче.

— Не вірю я цим казкам, — нараз втрутився Суярко. — Другу ніч не спимо, і все даремно.

— Так вважаєте? — гостро зиркнув на нього Бутурлак. Почав догадуватися, що має на увазі Демчук. — Може, й маєте рацію. Поїду, — мовив рішуче. — Тільки ви всі не ночуйте вдома. Про всяк випадок. Домовилися?

— Е-е, — махнув рукою Антон Іванович. — Більш копи лиха не буде!

— Треба слухатися старших за званням, — підтримав Бутурлака Вербицький.

— А я людина цивільна. До того ж ще голова!

— Тож мусите берегти свою власну голову.

— Гаразд уже, — погодився Демчук. — Директор коня дає?

— Куди він подінеться?

— Тоді не баріться. І не забудь, Богдане, зайди до секретаря виконкому й запитай, як бути з рибальською артіллю. Приєднуватися нам до Заозерного, чи як?

Вони рушили до школи, Демчук озирнувся на Суярка й запитав:

— А тобі, Гнате, нічого в районі не треба? Бо хлопці можуть привезти…

— Днями сам поїду, — відмахнувся той.

— Сам то й сам, — погодився Антон Іванович.

Коли відійшли кроків на сто від сільради, Демчук запитав:

— Ви звернули увагу на його голос?

— Невже він? — аж зупинився Вербицький. — Щось не віриться…

Антон Іванович розповів про розмову з Суярком. Вербицький почухав потилицю.

— Як же він зміг злигатися з бандерівцями? — запитав. — І де? Служив в армії…

— Все може бути, — задумливо мовив Бутурлак. — Буває, що люди живуть по чужих документах.

— Ви вважаєте?.. — стрепенувся Демчук.

— Поки що нічого не вважаю. А там буде видно. До речі, ви вже звільнили Груздьову?

— Випущу, як тільки поїдете.

– І попросіть хлопців, нехай занотують прізвища всіх, хто полишав сьогодні село.

— Обов'язково.

Вони вже підійшли до школи. Ротач вивів на вулицю запряженого у фіру коня. Вербицький узяв віжки, сів на передок. Бутурлак простягнувся на фуфайці, кинутій поверх сіна.

— Бувайте, — помахав рукою, і фіра заскрипіла по сільській вулиці.

За селом Бутурлак зліз із фіри, йшов попереду, тримаючи автомат напоготові. Коли заглибились у ліс на два кілометри, Вербицький звернув на ледь помітний путівець, який вивів їх на галявину. Тут Вербицький розпріг коня, пустив пастися. Зміняючись через кожні дві години, вони проспали до шостої вечора. На початку сьомої Вербицький запріг гнідого, і фіра поторохтіла назад до Острожан.

— Вуйку, термінове повідомлення! — Гриць дістав з кишені куртки вчетверо складений клаптик сірого паперу. — Ви тільки почитайте, вуйку!

Коршун неквапом розгорнув листа, читав, тримаючи у витягнутій руці, явно хизуючись своєю далекозорістю:

«Пане Коршун! Вербицький і лейтенант поїхали до району, повернуться не раніше завтрішнього дня, не втрачайте часу. Всі в селі перестрашені, чекаю вночі».

Коршун прочитав листа ще раз і кинув у вогнище.

— Молодець, Ярема! — схвалив і мовив Грицькові, який нетерпеливо переступав з ноги на ногу: — Поклич Фрося!

Той побіг за курені й одразу повернувся з Фросем.

— Готуйся, сьогодні підемо на Острожани, — наказав Коршун. — Най хлопці посплять, щоб уночі не позіхали.

— Та вони й так цілий день сплять.

— Скінчилося! — Коршун відчув, як похололи в нього долоні. Це бувало завжди в передчутті небезпеки чи, навпаки, в хвилини душевного піднесення. — Тепер спати не доведеться. Перевірте, сотнику, зброю в стрільців і все інше. На вашу відповідальність!

— Слухаюсь! — Фрось був явно задоволений: нарешті вони розпрощаються з цим гнилим островом, його вже нудило, коли човпалися болотом до куренів. Дозволив собі посміхнутися догідливо й запитати: — Назад сюди вертатимемось?

— А куди ж іще?

— Після нашої акції енкаведисти можуть озлитися й прочесати ліс.

— Вони вже давно озлилися і, коли б могли, прочесали б. Людей у них тепер лише на заячий скік.

— Набридло хлопцям тут.

— Звичайно, — погодився Коршун. — Та недовго вже. Добудемо документи, переднюємо тут востаннє й завтра ввечері рушимо. Все залежить від того, як обернеться в Острожанах.

— Най пан не сумніваються, там буде перша кляса, прошу я вас.

— Ярема передав, що «яструбки» сьогодні виїхали до району — лейтенант і Вербицький. Залишились директор школи, Демчук і оті недоношені гицелі.

— Андрія я беру на себе! — хвалькувато заскочив Гриць.

— Ото штудерний хлоп! — Коршун зиркнув на племінника розчулено. — Дивись тільки, щоб сподні чистими лишилися.

— Ви ще мене не знаєте! Як я цього Андрія на базарі обвів?

— Так, обвів, — погодився Коршун, — але тут стрілятимуть. Я б не хотів, щоб ти підставляв свою голову.

— Най вуєк не хвилюється, — пообіцяв Грицько, бо в глибині душі вже шкодував, що так необачно виліз наперед, — я буду обережний і діятиму лише напевно.

— Якщо «яструбків» нема, ми порішимо решту за кілька хвилин, — вставив Фрось. У його словах Коршун почув радість: ще б пак, справді щаслива ніч — із села, як на замовлення, відкликали двох автоматників, двох найнадійніших захисників Острожан.

А Фрось думав: є бог на світі і зглянувся на молитви вірного раба свого.

— Коли підемо? — запитав Грицько.

— О третій ночі, щоб бути в Острожанах на світанку. Візьміть з собою більше гранат, сотнику. Не маємо часу для серйозної розмови, то хоч гранати у вікна покидаємо.

— Пан, як завжди, має рацію, прошу я вас. Гранати візьмемо й запасні ріжки до «шмайсерів». Бо яка ж це гульня, коли не можеш дати зайвої черги?

— Ваша правда.

— Ярему забиратимемо з собою?

— Звичайно.

— Добре, що на нього й досі ніхто не звернув уваги.

— Я сам приклеював фото на документах убитого совітського сержанта. Не дуже файна робота, та, бачите, зійшло. Крамар — фігура не дуже значна, і до його документів у районі не прискіпувались.

— Розумний він хлоп, — похвалив Ярему Фрось.

– І ми потурбуємося, щоб його ретельність не залишилась без нагороди! — пообіцяв Коршун не дуже впевнено, бо не мав особливого бажання розкидатися грішми з власної кишені, а на щедрість високого начальства не дуже-то й сподівався.

Антон Іванович, як умовились, о сьомій вечора вийшов за околицю до місточка через потічок, який огинав село і впадав у озеро. Бутурлак з Вербицьким уже чекали на нього. Фіра стояла в кущах на узліссі, і кінь брижив шкіру й обмахувався хвостом од набридливих ґедзів. Бутурлак сидів на задку, звісивши з фіри ноги, а Богдан визирав із заростей — нетерпеливився, чекаючи Антона Івановича.

Вербицький гадав, що Демчук з'явиться на місточку, та Антон Іванович пройшов городами, перестрибнув через потічок, обігнув ожинові хащі і вийшов до фіри зовсім з іншого боку. Вербицький здригнувся, почувши, що за спиною тріснула гілка, й схопився за автомат. Побачивши Демчука, полегшено зітхнув, опустив зброю.

Бутурлак зіскочив з фіри.

— Ну що? — тільки й запитав.

— Він, сучий син…

– Є підтвердження?

— Як тільки ви поїхали, Суярко взяв кошика й пішов до лісу. У бік Гадючого яру, як і того разу.

— А Груздьова?

— Весь день просиділа вдома, й, крім сусідки, ніхто до неї не заходив. Ще дві жінки ходили по ягоди, старі вже баби, навряд чи вони.

– І довго Суярко був у лісі?

— З годину. Коли повертався, я його спеціально перестрів і зазирнув у кошик: з десяток грибів про людське око.

Бутурлак замислився.

— Кажете, пішов до лісу одразу після нашого від'їзду? Навряд чи хто чекав його там, либонь, мають схованку — поклав листа десь у дуплі. Цікаво, якої заспіває, побачивши нас? Поїхали.

Суярко мешкав через хату од крамниці в одинокої старої жінки. Фіру кинули біля сільради й пішли, не криючись, серединою вулиці. Гнат мусив бути вдома, бо на крамниці висів замок. Суярко в цей передвечірній час ходив на озеро по рибу або столярував у себе на подвір'ї: робив непогані табуретки й стільці, які користувалися попитом в острожанського жіноцтва.

Помітивши трьох на вулиці, Гнат відклав рубанок. Стояв і дивився не мигаючи, і лише голова його ледь-ледь погойдувалася на довгій шиї.

— Гнате, — гукнув його Вербицький, — йди-но сюди на хвилинку!

Суярко обійшов купу дощок, на ходу застібаючи комір сорочки, нараз пригнувся й метнувсь за ріг хати, схопивши карабіна, що лежав на східцях ґанку.

— Стій! — зірвав із шиї автомата Бутурлак. — Стій, бо стрілятиму!

Гнат навіть не озирнувся. Біг стежиною поміж грядок з капустою, на ходу пересмикуючи затвор карабіна.

Бутурлак прицілився, дав коротку чергу. Певно, хвилювався, бо не влучив. Кинувся слідом за Суярком, оббіг хату й застрочив знову короткими прицільними чергами.

Гнат добігав уже до кущів, що росли на берегах потічка за городами. Не встиг заховатися — впав обличчям у землю. Обминувши Бутурлака, першим підбіг до нього Вербицький. Нахилився, перевернув горілиць, притулився до грудей.

— Готовий… — мовив, підводячись.

Удвох з Бутурлаком вони перенесли тіло до хати. Антон Іванович наказав хазяйці нікуди не виходити й нічого не казати цікавим жінкам, що вже збіглися до садиби. Сам вийшов до них.

— Громадяночки, — наказав суворо, — одразу по хатах, і щоб ніхто не виходив з села. Бо всіх затримуватимемо.

Розійшлися неохоче, біля хвіртки лишився тільки Андрій.

— Мене послав Петро Андрійович, — пояснив. — Він з Пилипом на посту в клуні. Що за стрілянина?

— Вертайся до нього. Передай, зараз прийдемо.

Андрій рушив неохоче. Обернувся й запротестував:

— Але ж він хвилюватиметься…

— Скажи — все гаразд.

Хлопець побіг, а Антон Іванович повернувся до хати.

Вербицький перекидав речі Суярка, а Бутурлак стояв серед хати, тримаючи на долоні парабелум.

— Оце знайшли в його валізі, — подав Демчукові. — З нього й стріляв у Петра Андрійовича.

— А як дременув, побачивши нас!

— Хотів попередити своїх. Стопроцентово! — Вербицький закрив валізу. — Нічого тут більше нема.

— Ходімо, — заспішив Бутурлак, — бо не можна втрачати ані хвилини: мусимо перекрити всі виходи з села, щоб і миша не висковзнула.

Бандерівці вийшли з лісу, коли небо вже почало сіріти й востаннє невпевнено пугукнув сич. Постояли трохи на узліссі купкою, потім четверо поодинці рушили до села, а двоє залишились у чагарнику.

Бутурлак вилаявся крізь зуби: Коршун виявився обережнішим, ніж він думав, і вирішив почати з розвідки боєм.

Коли четверо підійшли до рівчака, який ділив луг навпіл, рушили до села й ті двоє, що залишилися. Вони були впевнені, що «яструбків» у Острожанах нема, і нетерпеливились.

Перейшовши потічок, четверо роззосередилися ще більше — це не входило в плани Бутурлака й свідчило про обережність і кмітливість ворога. Коршун застрахував себе від несподіванок.

Коли перші уже наближалися до хат, двоє тільки-но перейшли потічок.

Вдарила автоматна черга з клуні — перший відкрив вогонь Вербицький і зробив це вчасно, бо бандерівцеві залишалося всього кілька кроків до спіжарні на сусідній садибі.

Двоє, які щойно перестрибнули потічок, зупинилися. Бутурлак ударив по них довгою чергою, та не влучив, бо побігли назад до потічка — ще кілька кроків, і заховаються…

Вербицький одразу зрозумів тактику Бутурлака: відрізати бандерівців од лісу. Скосивши першого, він вискочив з клуні й побачив Ротача, який біг із сусіднього подвір'я, на ходу стріляючи.

— Вперед, — закричав Вербицький, — бо інші вже в селі!

Перестрибнув через огорожу й побачив, як вибухнула граната на подвір'ї, з якого строчив Бутурлак. Кулемет одразу замовк, до подвір'я метнулася чорна тінь, Вербицький хотів прошити її автоматною чергою, та не встиг: сухо ляснув постріл, дивний серед автоматної тріскотняви, і бандерівець упав.

«Добре б'є старий Демчук, — подумав Вербицький. — Але де ж інші?»

Наче у відповідь застрочили з-за сусідньої хати, щось ударило його в плече й відкинуло на спину. Богдан упав незручно, вдарившись об щось потилицею, але свідомості не втратив. Хотів підвести автомат, та рука не слухалася. Побачив, як югнув до хати Ротач і одразу впав.

«Ну, чого ж не стріляєш?» — подумав Вербицький.

Біля хати, з-за якої били чергами, вибухнула граната, через кілька секунд друга, і Богдан зрозумів, що Петро Андрійович вирішив закидати бандерівців гранатами.

Після третього вибуху стрілянина припинилася, запала тиша. Вербицький, похитуючись, підвівся. Ступив крок до Ротача, та в голові помутилося, і він упав на руки Петра Андрійовича, який устиг підхопити його…

… Почувши стрілянину, Андрій скочив із стіжка, хотів бігти, але Пилип затримав його:

— Куди? Бутурлак наказав…

— Там люди гинуть, а ми відсиджуємось!

— Давай! — махнув рукою Пилип, і вони побігли на стрілянину.

Петро Андрійович якраз поклав на траву Вербицького, коли хлопці вбігли на подвір'я. Ротач одірвався від пораненого, наказав:

— Швидше до сарая! Гляньте, що з лейтенантом!

Андрієві не треба було повторювати — вже стрибав через паркан. А Пилип затримався на мить, роззираючись. Де батько?

Серце стріпнулося, та одразу відлягло: побачив батька — той перелазив через паркан слідом за Андрієм.

— Живий! — закричав радісно Пилип, кинувшись за батьком. — Живий!

Лейтенант лежав на боці, відкинувши руку. Андрій зупинився за крок, буцім закам'янів.

Невже вбитий?

— Чого стоїш? — Антон Іванович відсторонив його, взяв Бутурлака за плечі. Андрій схаменувся, допоміг опустити лейтенанта на землю. Став на коліна, притиснувся щокою до долоні, відчув тепло.

— Володимире Гавриловичу! — підвів Бутурлакові голову, погладив по чолу. — Отямтеся!

Лейтенант розплющив очі. Похитав головою й сів.

— Що зі мною? — запитав. Обмацав голову, подивився на долоні — сухі. Скочив на ноги. — Здається, порядок!

— Мабуть, вас оглушило, — пояснив Антон Іванович. — Граната вибухнула зовсім поруч.

— Що з бандерівцями?

— А постріляли…

— Усіх?

— Сподіваємось. Треба роздивитися. Вербицького поранено.

— Де він?

— З Ротачем.

— Куди поранений?

— По-моєму, в плече.

Бутурлак зітхнув полегшено. Нараз скочив на дрова, почав вдивлятися у луг.

— А ті двоє? — запитав.

— Які? — не зрозумів Демчук.

— Позаду йшли двоє. Один з них, мабуть, Коршун.

Антон Іванович розвів руками.

— Не можу сказати…

Бутурлак уже схопив кулемет.

— Ще не встиг втекти! — крикнув і роззирнувся. Перестрибнув через дрова, побіг до потічка.

Андрій рвонувся за ним.

— Андрію! — почув з подвір'я.

Це — Віра… Вже розвиднилося, і одразу побачив її. Але впізнав би і в темряві.

— Ти чого? — Зупинився на мить, вражений.

— Куди ти?

— Коршун там. І Грицько з ним.

— Чекай, я з тобою.

Андрій побачив, як повз нього прошмигнув Пилип. Біг, кричучи щось Бутурлакові й вказуючи на кущі, які починалися ліворуч попід лісом. Зиркнув туди й помітив постать чоловіка, котрий уже майже сховався між дерев. Побачив іще: Бутурлак став на одне коліно, й з дула кулемета вирвалися язики полум'я.

«Не вцілить з такої відстані…» — подумав Андрій. І справді, чоловік добіг до лісу й зник за деревами.

Андрій насварився Вірі кулаком і побіг до Бутурлака. Нараз від потічка пролунали постріли, і Пилип, який теж біг до лейтенанта, змахнув руками й заточився. Бутурлак дав довгу чергу, потім ще коротку.

— Пилипе! — гукнув. — Що з тобою?

Пилип підвівся, та одразу знов упав. Андрій підбіг до нього.

— Тебе поранило?

Пилип стенув плечима, обмацав ногу, закотив холошу штанів.

— Ні, але ж і ступити не можу.

— Підвернув. Це нічого.

— Як нічого? А Коршун!

— Вважаєш, то Коршун?

— Бо стріляв по мені Гриць. Я встиг побачити, він вистрілив і сховався в лісі.

— Коршун? — Андрій одірвався від Пилипа, побачив, що Бутурлак уже мало не дістався лісу. Почув за спиною схвильоване дихання. Озирнувся: Віра.

— Я ж казав тобі… — помітивши, як гнівно зиркнула, осікся.

— Пилипе, — попросила дівчина, — дай мені свій карабін.

— А як же я?.. — почав, та одразу простягнув карабін. — На, бери.

— Я вмію стріляти, — тільки й мовила. Схопила карабін і побігла до лісу.

— Куди? — кинувся за нею Андрій.

В лісі знову застрочив кулемет. У відповідь коротко вдарили із «шмайсера» — тепер Андрій знав, що Бутурлак побачив Коршуна чи Грицька й переслідує їх.

«Але ж, — подумав, — Коршун напевно тікатиме до боліт. Можливо, і Гриць з ним. Антон Іванович казав, що бандери відсиджуються десь на острівці. Отже, Коршун втікає навпростець. За ним — Бутурлак, а ліс тут густий і вологий, швидко не побіжиш…»

— Віро, — гукнув, — стривай!

Андрій наздогнав її вже на узліссі.

— Стривай, ми побіжимо туди, там стежка й ліс не такий густий.

— Але ж Коршун побіг просто…

— Ми переріжемо йому дорогу.

— Ти впевнений?

Андрій не відповів.

Лише один раз вони почули далекі постріли. Андрій зупинився, прислухався. Стрілянина припинилася. Подумав: якщо Бутурлак наздогнав Коршуна, всі їхні зусилля даремні. Але ж і Коршун міг вистежити лейтенанта…

Вони звернули зі стежки на вузьку просіку, продерлися крізь густі березові хащі, бігли мокрим і темним вільшняком, поки, нарешті, не дісталися до старого дубового гаю. Андрій зупинився.

— Десь тут, — мовив упевнено. Вказав Вірі на зручне місце за товстенним дубом. — А я там… — перебіг метрів за сто.

Почув тріщання вітролому під чиїмись ногами — людина йшла, не вибираючи дороги, лізла напролом через підлісок.

Андрій подав Вірі знак затаїтися, а сам перебіг туди, куди мусив вийти чоловік. Визирнув з-за дерева й побачив Коршуна.

Той ішов, похитуючись і важко дихаючи, без піджака й плаща, розстебнувши комір сорочки, червоний і спітнілий. Іноді озирався й тримав автомат напоготові.

Коли підійшов зовсім близько, Андрій дав чергу над його головою.

— Стійте! — крикнув. — Кидайте зброю!

Виступив з-за дуба, дав іще чергу, і Коршун кинув автомат. Стояв, втупившись у хлопчину, нарешті впізнав і посміхнувся:

— Ти, Андрію? — нахилився, щоб підняти «шмайсера».

— Не рухатись! — наказав Андрій, але Коршун не послухався. Нараз ляснув короткий постріл, і Коршун схопився за руку. Ступив крок назад.

Андрій озирнувся: Віра знову цілиться, з дула карабіна йде димок.

— Руки вгору! — скомандував Коршунові, але той не підвів, тримався правицею за ліву, і поміж пальців проступала кров.

— У кого стріляєте? — вигукнув з ненавистю й метнувся до автомата.

Андрій дав чергу Коршунові під ноги, і той відступив.

— Руки вгору! — повторив Андрій. Тепер Коршун збагнув, що з ним не жартують. Підвів руки, заклавши їх за потилицю.

— Спиною, оберніться до мене спиною! — наказав Андрій.

Обличчя в Коршуна скривилося, хотів щось сказати, але промовчав. Андрій швидко обшукав його, витягнув з кишень пістолет і дві гранати.

— Віро, — наказав, — тримай його на прицілі, а я зв'яжу йому руки.

— Що ти хочеш зробити зі мною, Андрію? — запитав Коршун.

Хлопець, не відповідаючи, почав знімати з себе ремінь.

— Мовчати! — мовила Віра, та Коршун лише блиснув на неї очима.

— Андрію, — вів далі Коршун, — ти не зробиш цього, бо сам потім проклинатимеш себе! Мусиш вислухати мене…

— А я вже слухаю. Де Гриць?

— Гриць! Хіба я знаю, де він? Либонь, сховався десь. Ліс великий… А нам треба побалакати наодинці. У мене є таємниця. Вона не для третіх вух.

— Ні, — заперечив хлопець, — вам не спіймати мене.

Коршун глянув на Віру важким поглядом.

— Гаразд, — рішився. — Нехай слухає. У стайні під жолобом закопано ящик з цінностями. Там вистачить тобі й цьому дівчиськові на все життя. І мені теж.

— Ось воно що! — здивувався Андрій. — Тепер мені все зрозуміло!

— А якщо зрозуміло, біжи до села…

— Овва… — почав Андрій. — А виявляється, ви ще й грабіжник!

Коршун рвонувся до нього, та Віра дала попереджувальний постріл. Мовив:

— У тебе це остання можливість вибитися з жебраків у люди… — він не закінчив. У дрібноліссі затріскотіли гілки, і з-за дерев, важко дихаючи, вибіг Бутурлак. Андрій обернувся до нього, і цієї ж миті Коршун рвонувся до кущів. Пролунав постріл, але він не зупинив Коршуна.

«Шмайсер» в Андрієвих руках затремтів, він стріляв не цілячись, а Коршун біг, немов був заворожений. Нарешті все ж спіткнувся і впав на бік, підібгавши під себе руку.

Андрій підбіг, наказав:

— Не рухатись!

Коршун підвів здорову руку, стиснув кулак, наче погрожував Андрієві, та відразу розтиснув, рука мертво впала на груди.

Підійшли Бутурлак і Віра. Дівчина схлипувала винувато:

— Це я — мазіка… Він же міг утекти…

— Ти хоробра, — заперечив Андрій, — і ти мені ще більше…

Хлопець не договорив, засоромившись, зиркнув на Бутурлака, чи не помітив чого? Та лейтенантові було не до цього.

— Це Коршун? — запитав.

— Так.

Бутурлак перевернув Коршуна горілиць: мертвотна блідість проступила на обличчі.

— От і кінець… — мовив лейтенант хрипко. Сперся спиною на дерево, помацав потилицю. Поскаржився: — Все ж трохи оглушило мене, і Коршунові вдалося відірватися… Але ж я не бачив, щоб ви обганяли.

— А ми — стежкою, — пояснила Віра, — Андрійко тут усі шляхи знає…

— Ми відрізали йому відступ і зустріли тут, — додав хлопець.

— Молодці! — очі в Бутурлака сміялися. — Дорогі мої діти! — Глянув уважно на дівчину, яка міцно тримала карабіна в руках, на кирпатого, веснянкуватого, з синіми очима хлопчину, котрий уже мало не переріс його. — Мої добрі друзі! — закінчив.

На півдорозі до Острожан вони побачили рідкий цеп озброєних людей поміж деревами — виявилось, прибув загін з райцентру й прочісував ліс. Капітан Ярощук, який очолював операцію, підбіг до Бутурлака.

— Наздогнали? — запитав нетерпляче.

— Коршуна вбито. Але втік його племінник Гриць Жмудь.

Капітан усім потиснув руки.

— За ліквідацію банди Коршуна велике вам спасибі! — мовив урочисто. Наказав помічникові: — Продовжуйте операцію. Цього Гриця Жмудя треба взяти живим. — Запитав. — Де труп Коршуна? Потрібний для впізнання.

Андрій пояснив Антонові Івановичу, який вів загін, де знайти тіло Коршуна.

— Що там у селі? — запитав Бутурлак Демчука.

— Троє бандитів убитих і один поранений, — відповів. — Якийсь бандит, Фросем називається. Признався, що ліквідували групу молодшого лейтенанта.

— Чекайте… — не зрозумів Бутурлак. — Якого молодшого лейтенанта?

Ярощук зняв кашкета.

— А чого ж ми тут! — Пояснив: — Позавчора молодший лейтенант Лебединський не повернувся в райцентр.

— Вбито Лебединського? — все ще не вірив Бутурлак.

— На жаль, усіх трьох.

— Чудові були хлопці! — Лейтенант підвів автомат, пролунали три поодинокі постріли. Прощався так, як прощався зі своїми солдатами, котрі не повернулися з розвідки.

Сонце торкнулося верхівок дерев, вони неначе загорілися, й лейтенант заплющив очі.

Вчора з Острожан поїхав капітан Ярощук із своїм загоном. Гриця вони так і не знайшли — чи загинув десь у болоті, чи вдалося втекти. Зрештою, капітан не дуже засмучувався — головне, ліквідовано банду Коршуна.

1

Горезвісна Організація українських націоналістів — збіговисько зрадників українського народу.

2

Адвоката.

3

Так звана Українська повстанська армія.

Content

Самбук Ростислав Фесеевич Жорстокий ліс

Ростислав Самбук ЖОРСТОКИЙ ЛІС

ЧАСТИНА ПЕРША

ЧАСТИНАДРУГА

1