Головачев Василий Васильевич

Непрохані гості

Василь Головачов

НЕПРОХАНІ ГОСТІ

Науково-фантастична повість

Художнє оформлення автора

ПРОЛОГ

Приліт зоряної експедиції завжди подія, надто коли посланці Землі повертаються з глибинного пошуку. Але крейсер “Лідер” філіалу відділу безпеки Управління аварійно-рятувальної служби прибув непомітно, тримаючи зв’язок лише з керівництвом спецсектора. Він виконував особливе завдання і мав на борту специфічний вантаж — зброю.

Чотири роки тому історики, вивчаючи документи кінця двадцятого — початку двадцять першого сторіччя, виявили надсекретні матеріали блоку НАТО — військового союзу провідних капіталістичних країн. У цих документах ішлося про відправку в космос армади автоматичних космічних кораблів зі зброєю. Маніяки, що чіплялися за тезу нарощування озброєнь “для захисту Землі від космічного нападу”, не могли спокійно дивитися, як після виходу документів ООН про загальне роззброєння знищуються запаси ядерної та звичайної зброї, і таємно відправили небезпечний вантаж з тим, щоб перехопити його в слушний час і використати за призначенням, якщо і не на Землі, то десь в іншому районі космосу.

Відомостей про перехоплення в істориків не було, але не перевірити правдивість документів служба безпеки людської цивілізації двадцять третього століття не мала права, і “Лідер” було послано в космос за вектором гамми Геркулеса — саме в цьому напрямі рухалися б ракети зі зброєю, які вилетіли з планети Земля два сторіччя тому.

Три роки пішло на обчислення траєкторії ракетного поїзда та пошуки вантажу, і ось “Лідер” повернувся зі зброєю, точніше, зразками зброї — для музеїв історії та військової техніки, решту її було знищено далеко від Сонячної системи. Представники конаючого блоку НАТО так і не змогли наздогнати свій страхітливий, смертоносний і небезпечний арсенал…

Крейсер прибув до однієї з фініш-баз рятувального флоту, “прив’язаної” орбітальним ліфтом до Марса, і запросив дозволу на стикування. Через півгодини його екіпаж було відправлено на карантин, що тривав три доби.

Останніми крейсер після карантину покидали його командир Калаєв та керівник десанту Гнат Ромашин.

— Ось ми і вдома, — мовив Калаєв, розглядаючи на головному екрані близьку брилу Марса.

— Удома. — Ромашин мигцем зиркнув на екран, пакуючи речі у велику білу сумку.

Калаєв перевів очі на його схилену, збугрену м’язами спину, гмукнув.

— Навіщо тобі це барахло?

— Сувеніри. Пам’ять. Якби Ростовський почув, що ти назвав його безцінні реліквії барахлом, він би цього не простив. Добре, що мені вдалося приспати його пильність і прихопити зайві екземпляри, бо не дав би.

— І правильно зробив би. Карабін ще можна почепити на стіну як трофей, хоча це чистісінький снобізм, а військовий мундир?

— Це не просто мундир, а парадна форма американського десантника. У двадцятому сторіччі вона називалася “зелені берети”.

— Тим більше не розумію. Наскільки мені відомо з шкільного курсу історії, “зелені берети” не відзначилися подвигами в ім’я ідеалів добра і справедливості, навпаки…

Ромашин застебнув “блискавки” на сумці і закинув ремінець через плече.

— У мене є друг в “Аїд”. Вивчає історію військового костюма з доісторичних часів. Бачив би ти його галерею. Це йому презент. Треба мати і такі — сумнозвісні — зразки. Ходімо?

Калаєв узяв свою сумку з емблемою Дальрозвідки, обвів поглядом рубку і сумовито мовив:

— Це мій останній далекий похід, Гнате. В наступну експедицію підеш з іншим командиром.

— Не піду, — усміхнувся Гнат. — Пообіцяв Лапаррі повернутись у відділ.

— Наземний сектор?

— Наземний. Гарно звучить? Земний, наземний, земля…

* * *

Пилип Ромашин, директор Управління аварійно-рятувальної служби, саме закінчував вранішню відеоселекторну нараду і появу сторонньої людии в переповненому кабінеті спершу просто не помітив. Потім збагнув, що його не слухають. Перемовляються, поглядають у бік дверей. Він і собі кинув позирк туди. На порозі стояв і усміхався… Гнат.

Певно, директор машинально торкнувся сенсора відбою зв’язку, бо кабінет миттю спорожнів і лиш усміхнений Гнат зостався біля дверей. Пилип підвівся, сліпо шарячи руками по столі-пульті, ступив назустріч, але син не дав йому підійти, підбіг і притиснувся обличчям до нього — так, як це робив колись, у дитинстві. А. за хвилю тихо сказав:

— Прости, що не попередив, батьку.

Пилип злегка відсторонив його від себе, дивився, впізнавав і не впізнавав. Не було в сина раніше такого обличчя: твердого, з вогником якоїсь владної волі в очах.

— Мамі поки що не кажи, — попередив Гнат, теж розглядаючи батька.

Відчував, як з глибини серця зринає, наростає хвиля співчуття до нього, посивілого, в зморшках.

— А де вона зараз? — спитав по паузі.

Батько враз спохопився, глянув на годинник і тицьнув пальцем у сенсор інтеркому відділів.

— Прошу вибачити за відбій зв’язку. Нарада переноситься на десяту нуль-нуль, відділи працюють за своїми планами.

Вимкнув інтерном і глянув на Гната.

— Мама на роботі, можеш їй подзвонити. Вона буде рада.

Гнат заперечливо похитав головою, примружився-також щось нове у його міміці.

— Відеозустріч — не зустріч.

— Це для неї буде такий сюрпризі — Пилип заметушився, став вводити кіб-секретареві програму дня. — Даруй, робочий час директора УАРС, на жаль, розписаний до хвилини і не розрахований на повернення сина після трирічної відсутності.

— Розумію. То я піду? Ти не уявляєш, як я знудьгувався за вами з мамою. Коли тебе ждати?

— Годині о п’ятій, якщо не викличуть у Раду.

Гнат узяв з підлоги свою грубезну сумку, махнув рукою і вийшов. Крізь стіну кабінету, що стала прозорою, — автомат виконав німий наказ директора, — було видно, як він крокує коридором, високий, гнучкий, сильний — стиснута пружина…

Пилип пройшовся кабінетом, заклавши руки за спину, зупинився біля столу, по чорному склі якого повзли рядки оперативних повідомлень, що їх відбирав для нього кіб-секретар. Змигували вогники викликів, проносилися у віконцях стріли бланк-команд.

На панелі селектора спалахнув голубий вогник — особистий виклик. Пилип злегка здивувався, торкнувся вогника пальцем. Об’єм відеопередачі, розкрившись, увів його в просторий хол якогось адміністративного центру. Біля колони з диском віома стояла Аларіка.

— Директор УАРС зайнятий?

Пилип заперечливо похитав головою.

— Щось трапилося?

— Нічого не трапилося, просто хотіла порадитися з тобою щодо переведення нашого інституту на Місяць. Утекла з кабінету, незручно радитися при підлеглих. Але у тебе, бачу, якісь неприємності.

— Невже помітно?

— Для інших, можливо, й ні, та не для мене. Зізнавайся. Зможу чимось допомогти?

— У мене все гаразд, чесне слово.

— Тоді… - Аларіка зблідла. — Може, Гнат… Що з Гнатом?

— Живий, живий і здоровий, — заспокійливо мовив Пилип.

— Він повернувся?.. Коли?!

— Щойно. Поїхав додому. Щоправда, не велів тобі казати, хоче зробити сюрприз, то вже не видавай.

— Ти попередив його, хто у нас? — усміхнулася крізь сльози Аларіка.

— Ні. Це вже для нього сюрприз.

— Гнат не впізнає Деніз, не бачив, мабуть, років чотири. До речі, вона там сама, готується до екзаменів.

— А Катя де?

— Зі мною, ми ж хотіли взяти дозвіл на оформлення третього місячного заповідника… Боюсь, не витримаю я, Пилипе, — раптом жалібно схлипнула Аларіка. — Полечу додому, так?

— Як хочеш, матір, але ж три роки чекала…

— Тобі добре, ти його вже бачив. Як він виглядає? Ні, не кажи, сама побачу.

Аларіка глибоко зітхнула. Тридцять років, Що минули після їхнього весілля, майже не змінили її, хіба що додали жіночності і статечності.

У холі було людно. До Аларіки підійшла невисока повна жінка зі строгим обличчям. Це була Катя Сосновська, подруга Аларіки і мати Деніз.

— Ти плачеш? — здивувалася вона. — Здрастуй, Пилипе. Чим ти її опечалив?

— Гнат повернувся, — знову схлипнула Аларіка і поспіхом приклала до очей хустинку.

— То чого ж ти стоїш? Їдьмо зараз же додому! Попередь заступників, і їдьмо.

— Ні, - Аларіка кволо помахала Пилипові рукою. — Звільнюся і поїду. Чекала три роки, то хіба не зачекаю дві години?

Катя осудливо глянула на директора, ніби він був у чомусь винен, але віом уже погас, — Аларіка вимкнула зв’язок.

Пилип посидів перед селектором, ні про що не думаючи, — якийсь світлий туман стояв у голові, хотілося говорити і сміятися, — і доторкнувся до пластини інтеркому:

— Начальника спецсектора на одинадцяту до мене з планом підготовки кадрів. — Увімкнув канал кіб-секретаря: — Безперервно подавати дані на стіл. Зв’язок через коректора, звуковий супровід — вибірковий, за ступенем важливості.

— Виконую, — озвався кіб-секретар.

* * *

Гнат вийшов з батькового кабінету зі складним почуттям жалю, вини й радості. Виявляється, за ці три роки розлуки він відвик од Землі! Забув уже деталі, пам’ятав лише, що Земля — це щось велике, зелене, добре і радісне. І тепер “деталі” нагадували самі за себе: автоматикою будівель і технічних споруд, усмішкою сонця, голосами дітей, потоком людей біля станцій таймфагу. Він багато чого розучився, хоч розпорядок життя у космічному кораблі був точнісінько такий самий, як тут, розучився навіть поводитися, інакше чого б тоді люди оглядалися йому вслід? Може, тому, що в ньому ще живе тривога? Постійне очікування небезпеки? Готовність до негайних дій? Може… Батько помітив це одразу, а він-то розуміє…

Гнат лишив швидколіт на даху будинку, але потім згадав правила і скомандував кіб-пілоту: вільний. Швидколіт злинув у небо, прийнявши чийсь виклик.

А Гнат спустився ліфтом на свій поверх і за хвилину вже відчиняв двері, які наснилися-навиділися йому в далекій мандрівці.

— Вам кого?

Від несподіванки Гнат аж здригнувся. Підвів голову: з вітальні вийшла струнка мила дівчина у домашньому халатику, з дугою емкана на розкішному волоссі й здивовано, суворо дивилася на нього великими сірими очима.

— Вибачте, я, здається…

Йому таки подумалося, що переплутав поверх, але ж у квартирі все було до болю знайоме, рідне, все нагадувало дитинство; він був удома.

— Нічого не розумію… — стенувши плечима, мовив Гнат, ніби шукаючи підтримки в незнайомки.

Раптом якась здогадка майнула на обличчі дівчини, воно прояснилося, запромінилося усмішкою.

— Ой, не впізнав! І я зразу не впізнала. От здорово! Здрастуй, Гнате. А я гостюю у вас. Точніше, готуюсь до екзаменів…

— Деніз? Ну, звичайно, Деніз! — вихопилося в Гната.

Деніз Сосновську він пам’ятав ще тоненьким, як стебельце ромашки, дівчам, вуглуватим і довірливим.

— А я думаю, що воно за чоловік, що воно у нього за зброя…

Гнат розреготався: карабін зі змінною геометрією ствола, двома руків’ями своїм виглядом і справді міг настрахати. Потім він дістав із сумки сріблястий пакет (там було ще кілька таких), розгорнув фольгу і подав дівчині букет квітів.

— Це тобі. З оранжереї корабля.

Квіти були великі, яскраво-червоні, схожі на тріпотливі язики полум’я, і пахли незнайомо, ніжно, бентежно.

— Дякую! Які гарні! - і Деніз сховала в них обличчя, п’яніючи від пахощів, а потім спитала: — Ти мені так і не відповів, що ж це за зброя у тебе?

- “Дракон”, ракетний карабін з автоматичною зміною бою. Жахливо важкий і незручний.

— Ти стріляв з нього?

Гнат кивнув, засукав рукава і показав на лівій руці три продовгуватих білих шрами.

— Слід так званої кулі-віяла. Вона зрикошечує від будь-якого предмета, і від неї важко ухилитися, особливо коли розщеплюється на десять голок. Ми не знали, от і вийшло…

Помовчавши, він додав:

— Політ був каторжний. Багато моїх друзів поранено, один загинув. А я… я був обережний. А ти часом не мене чекаєш?

Деніз зашарілася і вибігла з кімнати.

Гнат переодягнувся у свій улюблений білий костюм. Відчуваючи деяку скованість у рухах, походив туди-сюди по вітальні, заглянув у передпокій і лице в лице стрівся з Деніз. Обоє зніяковіли. Гнат з подивом упіймав себе на цьому: уже давно не вірив, що є на світі речі, здатні змусити його ніяковіти.

— Це знову тобі. — Він поклав дівчині в долоню ажурний браслет з голубувато-сріблястого металу напрочуд тонкої роботи. — Ми знайшли цілий сейф таких “дрібничок”.

В очах Деніз були і радість, і збентеженість, і ще щось, чого не виповісти словами.

— Браслет із осмію, — пояснив Гнат. — Два сторіччя тому він коштував фантастично дорого.

— Але ж ти, певне, віз його для мами…

— Не хвилюйся, для мами також є подарунок. Надівай.

У цей час ледь чутно озвався дверний автомат. Прийшла мама…

ВІТОЛЬД СОСНОВСЬКИЙ,

стажист відділу безпеки УАРС

Гнат, примружившись, дивився на ранкове сонце, що застряло в ажурному перекритті тераси, а я дивився на нього. Внизу під нами лежав Сааремський пляж, коричневий од людських тіл. П’ятниця — звичайний день…

Гнат повернувся і рушив до ескалатора, а я дививсь, як він іде. Ноги Гнат ставив так, ніби при кожному кроці пробував ступнею хиткий ґрунт, і, тільки упевнившись у міцності його, переносив вагу тіла на всю ногу. Раніше я ніколи не бачив, щоб він так ходив, а можливо, просто не придивлявся. Три роки тому, коли Гнат відбував у своє відрядження, мені було шістнадцять, і я цінував тоді в своєму старшому другові насамперед силу, проворність, реакцію, я, звичайно, і зараз ціную ці якості, але вони вже не видаються мені головними, визначальними.

Через двадцять хвилин ми увійшли в лункий, прохолодний і майже порожній елінг вінд-серферів, розділений навпіл каналом.

— Для початку тобі підійде тип “мастодонт”, - сказав Гнат, чаклуючи біля пульта координатора спортбази.

- “Мастодонт”? — я злегка запанікував, спогадавши образ волохатого й ікластого пращура слона. — А що воно за звір?

— Не бійся, “мастодонт” — це серфер з фіксованим центром ваги. На “колібрі” тобі ще рано, з нього падають і майстри. Роздягайся.

Поки ми роздягалися в одній з кабінок, проворний, як павук, робот приволік і спустив на воду вивідного каналу два, на мій погляд, цілком однакових плотики з кілями. Формою плотики нагадували листок акації. Посередині стирчали тонкі, членисті, немов зроблені з бамбука, щогли зі згорнутими в тугі валики вітрилами.

Гнат, поглядаючи на мене, поворушив щогли серферів, пробуючи рухливість зчленування, поторкав ногою хитку палубу. Щось клацнуло, і валик на щоглі розгорнувся в прозоре косе вітрило.

— Чи все ж підемо на пляж?

— Інструктуй, — махнув я рукою.

— Інструктаж простий. — Гнат чудово зрозумів мій стан. — Роби, як я. Ретельно повторюй мої рухи.

Він ступнув на палубу свого серфера, спритно розкрив вітрило, і рівний вітер аеродинамічної запони елінга тут же підхопив дивну плавучу споруду, не позбавлену, однак, елегантності та краси, і відніс на кілька метрів од берега.

Я набрав у груди повітря, скорчив страшну міну і стрибнув на другий серфер, немов хотів узяти його на абордаж…

Історія ця з віндсерфінгом почалася два тижні тому, коли у відділах спецсектора Управління провели черговий екзамен на відпрацювання комплексу РВЗ — раптово виниклої загрози. Зовні це виглядало, як спортивно-технічне багатоборство, що складалося з цілого ряду змагань, плюс проходження полігона РВЗ. У групах були різні люди, з різними характерами, здібностями і захопленнями. Кожен з них був професіоналом в одній з технічних чи наукових дисциплін, а також досконало володів одним з видів спорту. Але на думку керівників Управління, кожен працівник аварійно-рятувальної служби в ідеалі мав неодмінно бути універсалом, бо, попри застосування автоматів, обчислювальних комплексів і кібер-систем, рятувальні операції вимагали від усіх всебічної підготовки, колосальних фізичних і нервово-психічних навантажень, широких наукових і технічних знань, уміння миттєво орієнтуватися в будь-якій обстановці. Універсалізм у подібних ситуаціях допомагав віднаходити необхідне рішення в найкоротші строки. А що таке час, особливо якщо лік іде на секунди, знав навіть я, стажист відділу безпеки, не допущений поки що ні до серйозних операцій, ні до архівів Управління.

Відпрацювання РВЗ у спецсекторі УАРС виявило в середовищі оперативних працівників своїх універсалів, у числі яких справедливо опинився і Гнат, що місяць тому повернувся з експедиції глибокого зондування — як він пояснив, хоча з розмов співробітників я усвідомив, де він побував насправді. До речі, саме на його прохання мене і прийняли в стажисти, хоч, як правило, стажистами спецсектора ставали випускники Інституту Дальрозвідки. Я ж цього року вступити до Інституту не зміг — не потрапив за конкурсом.

Спортивну програму багатоборства і навіть психологічне тестування я пройшов нормально, але “зрізався” на технічній його частині, і мене навіть не допустили до проходження полігона. Це настільки вразило моє самолюбство, що я з необережності зневажливо відізвався про віндсерфінг, улюблений вид спорту Гната. Тепер я пожинав плоди своєї заяви, далеко не впевнений у тому, що з першого разу справлюся з віндсерфером, цією “звичайною овальною дошкою з кілем і вітрилом”.

Так воно й вийшло. Хоч сейфер у море я все-таки вивів, але за ці дванадцять хвилин падав у воду разів двадцять.

Гнат не підтрунював наді мною, і я був вдячний йому за це, бо ще з дитинства не люблю кпинів — такий уже в мене “комплекс неповноцінності”. Якщо до цього додати мою гарячковість, з якою борюся з перемінним успіхом, піддатливість до різких змін настрою і нелюбов до повчань… то характер, скажу, не з легких. Недаром Гнат прозвав мене варягом.

У морі нас поступово зносило до пляжу.

Я обережно перевів вітрило, що рвалося з рук, майже розгадав таємницю управління, і на душі повеселішало. Тепер мені вже здавалося, що цей вид спорту таки по-своєму цікавий і знадний.

Ми вибралися в смугу рівного берегового вітру, за півкілометра виднілася стрічка Сааремського пляжу, над якою врізувалася в блакить шпага орбітального ліфта. ї в цей час мені раптом видалося, що на нас із неба полився крижаний душ. Холод і якийсь дивний неспокій огорнули тіло. Я роззирнувся і незчувсь, як опинився у воді. Вона, навпаки, була, як окріп. Спробував вилізти на дошку серфера, але не втримався і знову заборсався у хвилях. Покликав: “Гнате!” Той не подавав голосу, лавірував серфером за півсотні кроків од мене, поглядаючи на берег. Я глянув і собі, спостеріг, як орбітальний ліфт на околиці Сааремаа раптом спалахнув миготливим яскравим світлом і огорнувся димом. Громовий гуркіт струсонув навдокружжя, подаленів.

— До берега! На ліфті аварія! — почувся крізь гул Гнатів крик.

Я спересердя кинув непіддатливий серфер і поспішив уплав до берега.

Паніка охопила пляжників. Люди з криками, зойками металися на березі, багато хто — особливо діти — заривалися в пісок.

Гнат випередив мене і був уже біля берега, як нараз якесь кругле тіло збило вітрило його віндсерфера і впало у море. Інспектор також опинився у воді. “Потопив” його одномісний швидколіт з розтрощеним ковпаком кабіни. Гнат упірнув і тепер спливав, тримаючи за комір комбінезона якусь людину. Він тут же покликав кібер-рятувальника, що плавав поруч, і передав урятованого, точніше, врятовану, — то була жінка — у магнітні захвати апарата. Робот рвонувся до берега, в найближчу клініку “швидкої допомоги”.

За двадцять кроків од берега було вже мілко, по груди. Гнат першим вибрався на пісок, а за ним я. “Холод” посилився, хоч стояла сонячна серпнева днина.

Люди все ще метушилися і кричали, бігли до станції циркулера, і увагу привертав лише один чоловік. Одягнений у білу сорочку-сітку, він стояв на волейбольному майданчику, широко розставивши ноги, засунувши долоні за пояс, і незворушно-байдуже спостерігав за людською метушнею. Біля його ніг лежав плаский чорний предмет, здалеку схожий на кейс. В цей час Гнат підігнав швидколіт.

— Стрибай!

Я з місця стрибнув на сидіння, швидколіт тут же шугнув у небо.

— Бачив? — гукнув я.

— Що? — не зрозумів Гнат.

— Ну того, на пляжі…

— Бачив, потім поговоримо. Ох, і влипли ми з тобою, варяже!

Я зрозумів: ми не повинні були йти сюди, на Сааремський пляж. І винен у цьому був я зі своїм варязьким самолюбством і впертістю.

* * *

Коли ми увійшли, кабінет начальника відділу безпеки спецсектора являв собою схил пагорба, що спадав у море, — так було настроєно відеопласт. Я з цікавістю роздивлявся, вперше потрапивши до “високого начальства”, а Гнат одразу попрямував до столу “на вершині пагорба”.

Ян Лапарра саме розмовляв по селектору. Показав нам рукою на стільці. Був він невисокий, повільний у рухах, говорив тихо і скупо. Я зустрічався з ним лише тричі, й з першої ж зустрічі він видався мені чимось незадоволеним і суворим. Не знаю, чи був Ян Лапарра таким насправді, але принаймні я жодного разу не чув, щоб він підвищував голос чи влаштовував комусь рознос.

— Як ви опинилися на Сааремському пляжі? — запитав нарешті начальник відділу безпеки своїм звичним тоном.

Гнат глянув на мене і відповів, не змигнувши оком:

— Замість ранкової зарядки вибрали віндсерфінг, а потім збиралися йти на важливе завдання.

— Дивна історія, хлопці. Рапорт я ваш читав. Отже, причина вибуху орбітального ліфта на Сааремаа невідома…

— Відома, — заперечив Гнат, — хоча дивини у цій справі цілий віз. Якийсь дикий збіг обставин, ймовірність якого — один до мільйона! Я був там до підходу аварійної команди і знаю висновок експертів.

Лапарра підвів на нього світлі, із зіницями-крапочками очі.

— Причина невідома. Я також читав звіт експертів. Збіг обставин не може бути спонукальною причиною їх виникнення. Але ми ще повернемося до цього. Сподіваюся, завдання, яке ви одержали, виконаєте в строк…

Тон останньої репліки був ствердний, і Гнат промовчав. Я намагався ні на кого не дивитися, у мене горіли вуха.

Лапарра постукав нігтем пальця по столу й легенько посунув до його краю прозору касету відеозапису.

— Це вам, ознайомтеся. Нове завдання. Цілком можливо, що воно якимось чином пов’язане з попереднім. Півроку тому за нез’ясованих обставин у Північній Америці загинули чистильники з “Аїд”. Одинадцятеро, група Шерстова. Працювала вона за документами архіву двохсотрічної давності. Тут, — Лапарра показав на касету, — ви знайдете тільки загальні дані, найосновніші.

— Нез’ясовані обставини, — пробурмотів Гнат. — За півроку так і не з’ясували обставин загибелі групи?

— Ця група, “Аїд-117”, знешкоджувала склади з бактеріологічною зброєю. Схоже, що вони там випустили на волю якийсь невідомий вірус. Недавно експерти встановили нарешті, що жоден вірус не міг бути причиною загибелі чистильників. Є запитання?

Гнат покрутив у руках кристал.

— Тільки одне: склад моєї робочої групи? Лапарра гмукнув, кинув на мене гострий погляд.

— Склад твоєї групи попередній — ти і стажист.

Гнат гмукнув у свою чергу і підвівся.

— Тоді все гаразд.

У коридорі він узяв мене за плече, прихилив до себе і пошепки сказав:

— Зрозумів варяже? Нам виявлено небувале довір’я — два завдання одразу! Про що це свідчить?

— …Що завдання не дуже складні.

— Браво, стажисте! Більше того, обоє вони, як то кажуть, з розряду “дохлих”. Але нехай. Цікаво й за такі братися. Чи ти іншої думки?

Що я міг сказати? Який з мене, чесно кажучи, помічник Гнатові?.. Рятувальники, й особливо працівники відділу безпеки, — люди енциклопедичних знань, а у мене за плечима дитяче навчальне містечко і школа, та спроба вступити до інституту…

— Якщо заперечень нема, — Гнат глянув на годинник, — то, мабуть, почнемо. Спершу вивчимо деяку документацію: я по “Аїд”, ти — по теорії таймфагу. Візьми у бібліотеці популярний виклад цієї теорії і постарайся збагнути, що таке ТФ-космоліт і чого йому не можна стартувати із Землі. Рівно о другій збираємось у відділі.

Перше завдання, що було дане Гнату й мені, формулювалося так: з’ясувати, який ТФ-космоліт здійснив не дозволений старт (що викликало “цукрову” ерозію ґрунту) з острова Сан-Мігел в Атлантичному океані дванадцятого травня нинішнього року. Тобто майже три місяці тому.

Інформація до розслідування.

Заповідник Ховенвіп, січень 21 — 308

Їх було дванадцять — група Шерстова, одна з кращих груп бригади “Аїд”, їх називали чистильниками — неофіційно, по-дружньому, віддаючи данину поваги людям цієї професії. Спеціалісти з “Аїд” займалися знешкодженням строкатої мілітаристської спадщини капіталістичних країн: військових складів, секретних лабораторій, законсервованих заводів по виробництву хімічної і біологічної зброї, могильників з радіоактивними та біологічно активними речовинами…

Група Шерстова спеціалізувалася на ліквідації баз і складів біологічної та бактеріологічної зброї.

Двадцятого січня в архівах “Сентком-2000” — об’єднаного командування військовими силами капіталістичних країн — експерти “Аїд” відшукали документ, в якому зазначалося, що в Північній Америці на території заповідника Ховенвіп розташовано склад бактеріологічної зброї майже трьохсотрічної давності. Двадцять першого січня о п’ятій ранку за місцевим часом Шерстов підняв групу по тривозі. О шостій всі дванадцятеро прибули на базу “Аїд” у Ньюкасл. Ще через годину керівник групи виходив з швидкольота на галявині в діброві: позаду й обабіч ліс, попереду обрив, за обривом — гірсько-пустельний масив Ховенвіпу.

До восьмої години територію заповідника в радіусі двох кілометрів од точки з координатами складу було обстежено згори на швидко-льотах. Магнітні шукачі зафіксували кілька аномалій, інші датчики допомогли зорієнтуватися точніше, і о восьмій нуль-нуль помічник Шерстова Зо Лі установив білий вимпел над хитро замаскованим входом до печери, де ймовірно був склад.

— Відпочивати, — скомандував Шерстов, дістаючи з багажника командирської машини пласку флягу. — Хто хоче пити?

Пити хотіли всі. Поки Шерстов розливав шипучий тонік з димком у скляночки, Зо Лі забрався на стометрову висоту, з якої було добре видно горби зеленуватого пилу внизу, червоний уступ за кілька кілометрів на північ, хаотичне нагромадження скель ліворуч від уступу і хвойний ліс на плато праворуч.

Зо Лі глянув на браслет власного інфора — рубінові цифри годинника показували сім хвилин на дев’яту.

І цієї миті зі стіни над урвиськом зовсім беззвучно вихопився величезний факел прозоро-голубого полум’я. Він накрив піщані горби, швидколіт, людей, що пили сік на кам’яних брилах, почав рости у довжину… По нервах ударило палюче й болісно. Зо Лі скрикнув, упав на коліна, розширеними від жаху очима дивився на шугання вогню.

Факел зблід, зібрався в прозору голубувату хмару. Щось гостро зблиснуло в хмарі — знову хвиля болю пронизала тіло Зо Лі, на вуха налягла глухота. Він відчув подих вітру — в безвітря! Потім холод охопив усе тіло, руки й ноги заніміли, затерпли, стало важко дихати…

Зо Лі звівся на ноги, але обважніле, сонливе тіло не слухалося, не міг ступити й кроку. А тоді йому здалося, що він збожеволів. Скелі раптом заворушилися, вкрилися довгим чорним мохом, перетворилися на потворних, страхітливих велетнів. У повітрі з’явилися птахи-змії, на плато виросли казкові палаци…

Голубувата хмара, в якій раптом з’явилася чорна діра — мов зіниця гігантського ока — впала на скелі, торкнулася Зо Лі крижаним диханням і, наче безодня, розверзлася перед ним — і він зрозумів, що це таке! Але прозріння тривало недовго: неймовірний холод стиснув серце кігтистою безжальною лапою, Зо Лі перестав бачити і чути, залишився тільки біль, що хлинув у мозок, як океанська вода в трюми потопаючого корабля…

ГНАТ РОМАШИН,

інспектор-офіціал відділу безпеки УАРС

Як я і сподівався, мій кабінет з номером “21” виявився порожнім: два співробітники відділу, з якими я ділив його робочу площу, ще зранку вирушили на об’єкти, у них були свої завдання. Я сів за свій стіл-пульт, вибрав відеопласт для кімнати — світлий ясеневий ліс — і вставив у приймач проектора кристал відеозапису, що дав нам Лапарра.

Відеозапис почався з пригоди на Ховенвіпі…

Через півгодини я вимкнув проектор, у задумі походив по “лісу” і набрав на дверцях бару шифр. За хвилину бар з дзвоном видав замовлення — запітнілий бокал нордики. Відпивши ковток, я сів на диван “для гостей” і випростав ноги, роздумуючи над тим, що взнав.

Бригаду “Аїд” в УАРС було створено понад тридцять років тому, оскільки почастішали знахідки засекречених і законсервованих у двадцятому-двадцять першому сторіччях військових баз, складів і лабораторій, а також могильників радіоактивних та біологічних відходів виробництва. Літ шість ця бригада працювала за викликами з місць, як і інші оперативні групи Управління, а потім було виявлено архіви “Сентком-2000”. “Аїд” став працювати за архівними документами, що підвищило його оперативність і дозволило попередити багато бід, які могли понести за собою численні людські жертви.

Нам з Вітольдом дісталося розслідування випадку, що трапився з однією з груп “Аїд” — “Аїд-117”, яка прочісувала Північно-Американський континент. Група натрапила в архівах на згадку про склад бактеріологічної зброї в Арізоні, в пустелі Пейнтед-Дезерт, якщо точніше — на території пам’ятника природи планетарного масштабу Ховенвіп на північ від ріки Сан-Хуан. Група “Аїд-117” у складі дванадцяти чоловік вилетіла в Пейнтед-Дезерт і не повернулася. Сигналу тривоги вона не подавала, підстав непокоїтися за її долю не було — спеціалісти в групі були досвідчені, неоднораз виконували аналогічні завдання, та й технічно бригада “Аїд” оснащувалася найкращим з усього того, що міг дати технічний геній людства аварійно-рятувальній службі.

Лише через добу, коли зв’язок з групою так і не відновився, на місце її базування вилетів технік контролю зв’язку. Він знайшов розвалений вибухом вхід до підземелля й одинадцять трупів. Дванадцятий член групи хоч і вцілів, але був непритомний, і його терміново відправили на лікування в клініку “швидкої допомоги” у Мексікан-Хате.

Отже, яка ж причина смерті чистильників? Я допив сік і замовив ще бокал напою. Завдання мене зацікавило. Якщо люди загинули не через витік отруйних речовин, не через заразні мікроби, то, природно, подумаєш про силу якусь загадкову. Є шанс на відкриття…

Романтика таємниць захоплювала мене з дитинства, хоч я і не зізнавався в цьому ні друзям, ні колегам по роботі. Не вибирав я професію рятувальника, вона сама вибрала мене, коли закінчив Інститут Дальрозвідки. І я не шкодував, що сталося так.

Я сів за стіл і для початку записав на особистий інфор запитання, що поставали переді мною. Перше: хто цей уцілілий з “Аїд-117”? Друге: де він перебуває нині? Третє: чи не згадуються в документах архіву заповідник Ховенвіп або пустеля Пейнтед-Дезерт у зв’язку з іншими історичними мерзотами? Потім я зв’язався з відділом інформаційного забезпечення і попросив диспетчера видати мені всю інформацію щодо справи “Аїд-117”. За кілька секунд копір видав три різноколірні таблетки відеозапису. Я уважно “прочитав” кожну, дедалі більше зацікавлюючись, тоді вимкнув відеопласт кімнати і подався в Центральний архів Управління.

Там на мене чекала удача. В архіві відшукався дивний документ, що стосувався пустелі Пейнтед-Дозерт. У ньому йшлося про те, що десь на території Ховенвіпу (!) майже двісті років тому розміщувалася секретна лабораторія Інституту технології військово-космічних сил США. Лабораторія мала назву “Суперхомо”, але жодних конкретних даних про профіль її роботи не знайшлося. Не згадувалася ця лабораторія і в інших документах Інституту. І все ж я був задоволений: інтуїція мене не підвела. “Суперхомо”, лабораторія на Ховенвіпі, склад бактеріологічної зброї там же… і загибель чистильників! Випадковість?

Я одразу ж подав запит про “Суперхомо” в Центральний архів Інституту соціології Землі й повторив його спецвідділу нашого архіву, що зберігає всі дані про діяльність “Аїд”. Працівники обох організацій пообіцяли провести інформаційний пошук, але з відповіддю не поспішали. Минула доба, пішло на другу…

Втомлений не стільки лавиною інформації, пропущеної через мозок, скільки власними фантазіями, я вимкнув дисплей і згадав про обід.

Спустившись на п’ятнадцятий — побутовий — горизонт, де витали надзвичайно приємні гамми пахощів, я з трудом відшукав вільний дайнінг і замовив обід: прозоро-рожевий бульйон, до нього гірку засмажених шматочків амарантового хліба, за переказами — хліба ацтеків, солону папороть, що смаком нагадувала смажені гриби, і напій солар. Усю цю гастрономічну розкіш я знищив за півгодини, шкодуючи, що не замовив бокал шампанського.

О другій дня я повернувся у відділ, скомандував “вільно” стажисту, що скочив з дивана, і стрибнув у крісло з чотирьох метрів, точно розрахувавши стрибок. Непогано. Значить, із форми не вийшов.

— Як успіхи, варяже?

Сосновський лише невизначено стенув плечима. Його обличчя, тонке, рухливе, чутливо і точно відбивало усі порухи душі. Сам високий, масивний, білявий і голубоокий — такий собі велетень-вікінг з древніх скандинавських саг. Щоправда, характер у Вітольда дещо різнився від характеру справжнього вікінга, і обличчя було як дзеркало цієї натури.

У спецсекторі УАРС він працював недавно. Після мого повернення з експедиції Катя Сосновська, мати Вітольда, попросила мого батька взяти сина в Управління. Батько спершу відмовлявся, потім зіпхнув усе на мене й умовив Лапарру зарахувати Віта у резерв відділу стажистом. Ян, звичайно, поставився скептично до райдужних сподівань Сосновського-молодшого стати рятувальником, а згодом і вступити до Інституту Дальрозвідки. “Для розвідника-контактера, а тим паче для соціоексперта, яких готує Інститут, Сосновський не підходить, — сказав Ян. — Занадто відкритий і емоційний, Од таких людей надзвичайно важко добитися тієї стриманості, яка необхідна для роботи в чужому і ворожому світі. Рятувальник лінійної служби з нього, можливо, і вийде, але…” — “Він молодий, — заперечив я, — ще сирий матеріал”. — “Це не аргумент”. — “А ти хіба зразу народився начальником відділу? Згадай себе дев’ятнадцятилітнім”. — “Я — то інша справа”. — “Ну, звичайно, свіжо й оригінально повторювати, що час був інший, ставлення до обов’язків також…” — “Гаразд, гаразд, здаюся. Тобі видніше, ти його рекомендував, але я б не квапився з висновками. Були випадки, коли в Управлінні не втримувалися вольовіші й сильніші натури…”

Розмову цю я запам’ятав тому, що і сам сумнівався в щирості бажання Вітольда стати рятувальником. Але відступати було нікуди, і я переклав вантаж сумнівів на плечі часу.

— Осягаю премудрості ТФ-теорії, - мовив нарешті Сосновський і провинно глянув на мене. — Але дуже багато незрозумілих формул.

Я засміявся. Після вступу до УАРС Вітольд явно соромився мене. Очевидно, не хотів виглядати в моїх очах дилетантом цілковитим і старався з усіх сил.

— Формул у теорії таймфагу справді багато, але ми постараємось обійтися без них. Спочатку злітаємо на острів, де сталася подія…

— Я уже був там.

— Був? — здивувався я. — Робиш успіхи, стажисте. Коли ж ти встиг?

— Вранці, зразу після одержання завдання.

— І що ти там бачив?

Сосновський узявся за нижню губу, — цю звичку я знав за ним з дитинства, та, угледівши, що я спостерігаю, поквапно прибрав руку.

— Згори це місце нагадує карровий ландшафт: на свіжому лавовому полі пляма кілометрів зо три в поперечнику, зеленуватого кольору. А зблизька… застигла лава схожа на напіврозталий шматочок цукру — пориста і крихка.

— Зрозуміло. Але ж новини які?

— Я погомонів з одним тубільцем, — цілком інтелігентний хлопець, студент геофаку, — то він сказав, що жоден ТФ-космоліт з острова не стартував, зате ні з того, ні з сього тут проснувся старезний вулкан, лава потекла північним схилом, а потім ураз виверження припинилося, мовби вулкан вимкнули. І що цікаво, лава застигла буквально на очах, ніби її охолоджували рідким киснем. А пляма з’явилася на ній саме тоді, коли лава тверділа.

— Звідки він знає такі подробиці?

— Я ж казав — він студент геофакультету Ісландського університету, проходить практику, вивчає особливості будови вулканів, а на Сан-Мігель його послали керівники практики.

— Цікава інформація, — я зміряв Вітольда поглядом: він стояв переді мною, виструнчившись. — Та ти сідай, я ще не начальник відділу, зі мною можна розмовляти сидячи. Плани у нас трохи змінюються, острів зачекає. Я також розкопав у архівах цікаву інформацію щодо нашого другого об’єкта — Ховенвіпу. Виявляється, в тих краях колись діяла засекречена лабораторія — “Суперхомо”. Тобі ця назва ні про що не говорить?

Сосновський мотнув головою.

— Мені також. Розберемося. Я прогляну матеріали “Аїд”, а ти покопайся в особовій справі Зо Лі, того хлопця з групи Шерстова, що зостався живий. Обережненько з’ясуй, де він тепер. Поговори з ним, довідайся, що він пам’ятає, можливо, подробиці якісь… Коротше, все, що зможеш. Завдання зрозуміле?

— Так точно, — відкарбував Сосновський, починаючи, певно, відчувати себе детективом. — Дозвольте виконувати?

— Ну-ну, не захоплюйся, — посуворішав я. — Ця людина постраждала, хвилювати її не можна.

Вітольд зник.

Цієї миті віом, схований у ніші над диваном, відтворив кабінет Лапарри і його самого біля столу.

— Розкажи докладніше, що трапилося на пляжі. Про свої відчуття, враження… — привітавшись, попросив він.

— Ми йшли на серферах, вітер спочатку віяв до берега, потім повернув, доводилося лавірувати, напружуватися, і тому я, мабуть, не зразу зреагував… точніше, і реагувати не було на що. Відчув задуху, щось подібне відчуваєш у парильні в лазні, затим стало незатишно, як… у вогкому, але безводному колодязі.

Лапарра сидів спокійно, жоден м’яз не ворухнувся на його обличчі.

— Тоді… раптом різко похолодало. І неначе полив невидимий крижаний дощ. Отак тривало до вибуху ліфта.

— А потім це відчуття одразу зникло?

— Не пам’ятаю. Коли вибухнув ліфт, я перестав прислухатися до своїх відчуттів. Упіймали швидколіт — і туди…

— Ага, — Лапарра походив по кабінету, знову сів. — Холодно, значить, стало. Чудово…

Я мовчки дивився на нього, намагаючись не виказати свого цілковитого нерозуміння. Ян рідко говорив загадками, але коли вже говорив, то справді трапилося щось незвичайне, в чому він ще не розібрався й сам.

Лапарра скоса глянув на мої руки, потім на обличчя. Він добре розумів мій стан. Просто незбагненно, як точно Ян оцінює людей з першого погляду. Не знаю, яка у нього склалася думка про мене, але певен, що вади мої він знає всі до одної.

— Чудово в тому розумінні, - підправив себе начальник відділу, — що усе вкладається в рамки моїх умовисновків. Ти згадав про ланцюг подій, які призвели до вибуху ліфта.

Він не сказав — “про причини”, а — “про ланцюг подій”, і я зафіксував цей факт для себе. Починався період нагромадження випадкових фактів, які начебто не стосуються справи, але я знав, як важливо не випустити жодного з них.

— Взагалі, все почалося з різкого падіння енергетичного потенціалу основного стовпа ліфта…

Я розповів усе, що чув од експертів, і насамкінець додав:

— Із семи чоловік обслуговуючого персоналу не вцілів ніхто.

— М-да. — Лапарра нарешті зняв з мене важкий погляд, у якому зачаїлися чи то біль, чи втома. — Імовірність подібного збігу обставин справді мала. Що ж, продовжуй діяти за своїм планом. До речі, там, на пляжі, ти більше нічого не помітив… підозрілого?

Я напружив пам’ять.

— Здається, нічого… Один з експертів сказав, що ударна хвиля вибуху мала докотитися до пляжу, і хто знає, чого б вона там накоїла. Однак цього не трапилося. Експерт був дуже здивований…

— Ще?

— Ще? Гм… Ще ось, мабуть, не варте уваги… Гамір на пляжі зчинився неймовірний, усі кудись біжать, кричать, тут три чверті відпочиваючих — жінки й діти, а цей стоїть і дивиться незворушно…

— Хто цей?

— Чоловік приблизно моїх літ, невисокий, смаглявий, а обличчя вилицювате і — що цікаво — непорушне, як маска. Мабуть, уродженець південно-східної Азії.

Лаппара підвівся, його прозорі очі гостро поголубіли. Аж острах мене взяв. Таке за ним спостеріг лише раз, коли у відділ надійшло повідомлення про загибель його кращого друга. Збоку від віома відколовся невеликий об’єм зображення: модуль з потрощеним ковпаком. Щез. На його місці з’явився чоловік, в якому я впізнав незнайомця із пляжу.

— Він?

Я кивнув і запитально подивився на начальника відділу.

Лапарра вимкнув проектор.

— Це Зо Лі. До зв’язку.

Я залишився сам у порожній кімнаті, оглушений тарарамом, що зчинився в голові.

Зо Лі, чистильник з відділу “Аїд-117”, єдиний очевидець, свідок трагедії на Ховенвіпі… Чому він опинився на пляжі в Сааремаа? Втім, шляхи людські несповідимі. Адже ж опинилися там і ми з Вітольдом…

— Думай, думай, — сказав я своєму відображенню в дзеркалі стіни.

Інформація до розслідування.

Ель-Пасо, лютий 16 — 308

Місто Ель-Пасо розташоване на ріці Ріо-Гранде, що перетинає Техаську рівнину. До описуваної події воно налічувало тридцять тисяч жителів і фактично являло собою кліматичний курорт, який працював цілорічно.

Це трапилося над Ріо-Гранде вранці, о восьмій годині, коли робочий день міста та його околиць тільки починався.

Нечисленні свідки події спершу не звернули уваги на легке помутніння повітря над одним з консольних мостів, що з’єднують лівий берег ріки з передмістями Ель-Пасо і правий — з околицями Снодад-Хуареса. Помутніння ущільнювалося, згущувалося і перетворилося на голубувату хмару, що мала в поперечнику близько кілометра. Вона повільно спустилася з небес на міст, звідкілясь дихнуло морозним вітром, хоча температура і так була нижча нуля. В наступну мить міст з гуркотом упав на кригу замерзлої ріки. Почулися вереск пішоходів і крик-стогін циркулера, який устиг загальмувати біля обвалу буквально за метр.

А дальші враження очевидців різняться. Одному з них здалося, ніби ландшафт із замерзлою рікою, тисовим лісом і котеджами передмістя дивно заколивався, став напівпрозорим і хитким, а крізь нього проступили в червоному світлі решітки з чітким геометричним візерунком. Другому привиділося, що ясний день померк, береги ріки поснувалися чорним павутинням, а потім невідь-звідки наплив бурий туман і поховав усе під собою. Третій побачив чорних велетнів, що виходили з якоїсь невиразної прірви, мовби дружина дядька Чорномора (очевидець знав казки Пушкіна, хоч і не народився в Росії)… Лиш одне враження збігалося у свідків: хвиля холоду, що перехопила подих.

Видіння незабаром зникли, повітря стало чистим, лише в небі ще якийсь час трималася біляста смужка, схожа на слід капсули гідрометеоконтролю.

Кілометровий міст, перетворившись на купи металу та альфа-бетону, залишився лежати на кризі ріки, крізь яку подекуди уже просочувалася чорна недобра вода…

ЯН ЛАПАРРА,

начальник відділу безпеки УАРС

Пейзаж я вибрав осінній: узлісся майже голого осикового лісу, обрив берега річки, низькі волохаті хмари, готові ось-ось пролитися дощем. Такий пейзаж не дозволяв відволікатися. Запахи мокрого листя, трави, землі й диму сповнювали кабінет, і якщо б не стіл — ілюзія куточка природи була б повною.

По чорній дошці стола все ще повзли світляні рядки бланків-повідомлень, я побіжно проглянув останні й перемкнув приймання та обробку інформації на кіб-секретаря.

Походивши “по мокрій траві над обривом”, згадав слова Ромашина-молодшого і викликав координатора відділу:

— Прошу дати зведення подій за останніх півроку.

— По всій Землі чи по окремих районах? — поспитав координатор жіночим голосом.

— Регіональне, по Північно-Американському континенту. З часу загибелі “сто сімнадцятої” Шерстова.

— Зведення буде готове за три хвилини.

Я знову став обходити “узлісся”, по думки повертаючись до відкриття Гната. Те, що лабораторію “Суперхомо” виявлено у Ховенвіпі, мене не здивувало. Територія заповідника, дика, недоглянута, цілком підходила до надсекретної лабораторії, про яку історія зберегла тільки факт її існування. Насторожувало інше: збіг місця загибелі групи чистильників із “Аїд” з місцем розташування лабораторії. У випадковий збіг таких подій я не вірив. “Суперхомо”… надлюдина… Над чим же працювали вчені цієї лабораторії з такою претензійною назвою? Чи над ким? Над новим варіантом Голема? Над суперлюдиною за Ніцше, Гітлером чи все ж — над “гігантом духу і думки”? Втім, який “духовний гігант” може народитися у войовничих маніяків епохи капіталізму, — можна здогадатися. Залишається загадкою кінцева мета роботи лабораторії: людина, її тіло й інтелект, чи над машина, яка робить її надлюдиною, диктатором… А можливо, назву лабораторії дано суто алегорично?..

Навпроти раптом виник відеопривид Анатолія Первицького, мого заступника.

— Я потрібен? Чи моя Інтуїція мене підвела?

Я пробіг очима кілька лаконічних текстів зведення подій, виданих автоматикою стола. Чорт, скільки їх тут! Невже так багато подій за півроку? Кинув погляд на заступника.

— Не підвела.

Первицький, худий, високий, рудий, із запалими очима і ротом-ґудзиком, зняв з голови емкан обчислювача.

— Тоді слухаю.

У нього була одна вада: він мимовільно копіював міміку співрозмовника. А яка у мене міміка? У того, хто спить, і то виразніша.

— Пам’ятаєш випадок на Сааремаа?

— Чого ж не пам’ятати, минув лише день.

— Гнат там бачив Зо Лі, випадково. Саме в момент вибуху.

— Третій випадок…

Первицький мав на увазі те, що Зо Лі двічі до Сааремаа бачили в районах аварій: в Орхусі — коли сталася катастрофа з прогулянковим лайнером “Данія”, і на одному з островів Азорської дуги — Сан-Мігель, під час дивного виверження вулкана. І ось третій випадок.

— Чи не забагато збігів? Зо Лі — єдиний, хто вцілів після трагедії на Ховенвіпі. Тепер зістав ці факти з тим, що саме на Ховенвіпі функціонувала двісті років тому лабораторія “Суперхомо”.

Первицький закліпав світлими ріденькими віями.

— Не ображайся, але я поки що особливого зв’язку не бачу. По-твоєму, Зо Лі якимсь чином інсценує аварії? Нехай так, хоч я в це не вірю. Але до чого тут лабораторія?

— Якби я сам знав. Спробую проаналізувати події, що входять до нашої компетенції, за півроку, а ти зв’яжися з інформслужбою “Аїд” і попроси дати карту операцій “Аїд” по Арі-зоні. Чи немає поблизу Ховенвіпу чогось іще такого, що потребує нашої уваги?

Я вивчав зведення. З усіх подій, що трапилися на Північно-Американському материку за минулі півроку, мою увагу привернули три: в Ель-Пасо — це зовсім недалеко від Ховенвіпу — впав у ріку цілком нормальний міст; у Х’юстоні — витік енергії на енергостанції і в Тампа — дикий, зовсім не зрозумілий спалах пристрастей на стадіоні під грифом “антисоціальна поведінка”. Всі три випадки вкладалися в часі у ланцюжок: Ховенвіп — Ель-Пасо — Х’юстон — Тампа… І ось через три місяці після подій у Тампа — Сааремаа. А що між ними?

Довелося знову потурбувати координатора.

— Прошу точно таку ж довідку по Атлантиці та Європі. Строки ті ж самі: шість місяців, із січня по цей день.

За кілька хвилин стіл видав набір бланків-повідомлень. Я прочитав довідку, вибрав події, що вкладалися в мою гіпотезу, і записав дані у пам’ять машини термінових, оперативних робіт. Після цього з’єднався з начальником “Аїд”.

Гриффітс уважно вислухав мої міркування, подумав, випнувши товсті губи. Ніс у нього був прямий і тонкий, а очі зелені, з косим розрізом, тому здавалося, що він тільки загримувався під негра, а не справжній негр. Я знав, що його мати була новозеландкою, а батько — американський негр, одначе контраст чорної шкіри та європеїдного складу обличчя діяв і на мене.

— Не думаєш же ти, — Мартін говорив російською трохи повільніше, ніж рідною мовою, — що Зо Лі міг бути причиною подій? Тим більше, що в деяких випадках його алібі бездоганне?

— Не думаю, — зізнавсь я. — Але збіги надто разючі, а наслідки, в разі недооцінки небезпеки, вельми серйозні, щоб не перестраховуватися.

Гриффітс знову випнув товсті губи.

— Згоден. Чим можу бути корисним?

— Поки що нічим, але до тебе скоро звернуться мої працівники. Цілком може статися, що справа і виїденого яйця не варта.

— Припускати ми можемо тільки зворотне, на жаль.

Гриффітс вимкнув канал із свого боку, а я вимкнув апаратуру кабінету і кілька хвилин роздумував, чи справиться Гнат із завданням, обсяг якого він ще собі не уявляє? Як, між іншим, і я. Помічник же із Сосновського ніякий: що може знати і вміти хлопчина в дев’ятнадцять років? Щоправда, за слонами самого Гната, Вітольд сумлінний, наполегливий, а така оцінка в устах інспектора багато важить. З другого боку, в самому Гнатові я цілком впевнений — як у самому собі.

— Ромашин… — вимовив я вголос.

Цієї ж миті з гонгом прямого зв’язку — я спеціально поставив зумер на канал зв’язку з директором Управління — навпроти з’явився Пилип Ромашин, директор УАРС, батько Гната.

— Роздумуєш? — запитав він ствердно.

Я мовчки чекав, що він далі скаже.

Обличчя у Ромашина-старшого жорстке, по-чоловічому красиве, погляд гострий, холоднуватий, розумний. Подобається він, мабуть, жінкам, подумав я з несподіваною для себе самого заздрістю, ми з ним однолітки, а виглядає він років на п’ять молодшим…

Пилипа я знаю уже вісім літ — познайомилися, коли він був другим заступником директора. Уже тоді я відзначив у ньому якості, які ціную в керівникові: волю, гнучке, розкуте мислення, самовладання, почуття обов’язку і вміння працювати з людьми. З роками поряд з цими якостями з’явилися нові, але вони тільки зміцнили мою повагу до Пилипа. Працювати з ним було нелегко, але цікаво.

— Що нового по Ховенвіпу?

— Накреслюю контури споруди. Працюватиме Гнат.

— Знаю, він мені вже сказав. Що це за організація — “Суперхомо”?

— Не знаю.

Ромашин гмукнув.

— Погано.

“Що ж тут хорошого”, - подумав я.

— По-моєму, Гнат сам не справиться. Я ще раз проглянув звіти комісії по розслідуванню обставин загибелі групи Шерстова. Потрібно нове розслідування. І якнайшвидше.

Мене не треба було в цьому переконувати, але і я мав у руках лише звіти тієї ж комісії, зведення загадкових подій з участю Зо Лі, єдиного свідка загибелі групи, та ще якісь туманні здогадки, припущення. Чи не пізно я залучив Гната? Втім, раніше не було особливих причин ворушити цю справу, до того ж Гнат повернувся з експедиції лише місяць тому.

— На початковій стадії розслідування достатньо одного-двох чоловік, — сказав я. — Потім, за потребою, як то кажуть, вводитимемо свіжі сили.

Ромашин кивнув, поклав підборіддя на сплетені пальці рук, повторив:

— Так, не подобається мені ця історія… Три дивних аварії — і всюди бачили Зо Лі… Читав акт медекспертизи? Чому так довго медики не могли визначити, що сталося? Від чого загинули чистильники?

— Влада авторитету.

— Як? Не зрозумів.

— На жаль, ще й досі зустрічаються випадки, коли заява одного з корифеїв вважається правильним апріорі, бо її зробив, бачите, незаперечний авторитет. Так було і цього разу. Керівник медкомісії визначив винуватцем смерті чистильників рідкісний вірус, за вивчення якого він років тридцять тому одержав академічний ступінь. Вірус викликає спастичне скорочення серцевого м’яза і майже миттєву смерть. Слів немає, дуже схоже… Професору пробували несміливо заперечувати, але він зумів відстояти свою точку зору. І лише через п’ять місяців знайшовся медексперт, один з опонентів професора, в якого виникли сумніви і який наважився зробити аналіз і доповісти комісії про результати. Професор потім…

— Я знаю. Що ж, помилки треба визнавати. Мені шкода його. Як назвеш цю справу?

Я стенув плечима, подумав.

— Можливо, “Надлюдина” — за назвою лабораторії?

— А якщо — “Демон”? До речі, чому ти в’яжеш в один вузол Ховенвіп, Зо Лі й “Суперхомо”?

— Чому в’яжу? — похмуро здивувавсь я. — Хіба не Зо Лі пов’язав ці події? Щодо самої справи, то нехай буде “Демон”.

Директор кивнув: “Ну, бувай” — і зображення зникло. Знову я залишився сам у кабінеті, загубленому в надрах оперативного центру УАРС.

— Час додому, — долинув голос з пульта. Кіб-секретар. У його кристалічний “мозок” хтось із підлеглих увів програму турботи про начальника відділу, і він часто “по-батьківськи” нагадував мені про необхідність відпочинку, психологічного розвантаження і дотримання режиму харчування.

Я подзвонив Первицькому, передав йому керівництво відділом до ранку і раптом подумав, що директор Управління, мабуть, знає про трагедію на Ховенвіпі більше, ніж я, інакше він не став би так називати нове розслідування — “Демон”…

Хто демон, чи не Зо Лі часом?

Я мимохіть посміхнувся і глянув на годинник: перша година ночі восьмого липня триста восьмого року.

Проходячи повз кімнату з номером “21”, я побачив, що зелене коло номера світиться: очевидно, хтось із господарів забув заблокувати дверний автомат. Непорядок. Я ступив до дверей і побачив Гната, який сидів на столі з бутербродом у руці й склянкою молока в другій.

— Так, — сказав я. — Бенкет у час сну. Кого ждеш?

Гнат замість відповіді хутко поставив недопиту склянку на стіл, гортанно скрикнув і стрибнув до мене через усю кімнату — це метрів шість. Я з трудом відвихнувся від удару в голову, зафіксував відповідний удар у живіт, але Гнат незбагненним чином перехопив прийом і відповів серією “коліно-печінка-шия”. Спритний, шельма!..

— Ну, досить, — буркнув я, потираючи шию. — Що я тобі, тренажер? Був би я молодшим… Чому засиджуєшся?

— Читав деякі документи про древні військові організації, союзи і спецслужби типу НАТО, СЕНТКОМ-2000, Норд-армад, Пентагон, ФБР, ЦРУ, Какуредан тощо.

— Навіщо!

— Щоб виграти битву, треба добре знати не лише свої можливості, а й можливості противника. Аксіома. Військові союзи давно вимерли, як динозаври, а ми все ще воюємо з ними. Майже два сторіччя воюємо! Це ж стільки помилок пращурам треба було наробити, щоб нащадки сотні літ їх виправляли!

Легше, друже мій, легше. — Я сів за стіл, з цікавістю поглянув на сторінку якогось древнього манускрипту, відтвореного в глибині чорної панелі столу. — Ми також часом робимо помилки, не турбуючись про їх наслідки. Не всі пращури були однакові, і не всім їхнім нащадкам можна судити про минуле з позицій холодного розуму. Хоча, з другого боку, не треба забувати і про те, що людство у недавньому минулому нагадувало канатохідця, що балансував на тонкому нерві командира однієї із стратегічних ракетних установок. Слова не мої. Я не сперечатися зайшов. Пізно уже, пропоную завітати в найближчий хобі-клуб: посидимо, повечеряємо — і по домівках. Підходить? Чому ти мовчиш?

Гнат повагався трохи, я здогадався, що він на когось чекає.

— Розумієш, мені дзвонити мають.

— Жінка? — поцікавивсь я.

— Взагалі-то… дівчина одна…

— Часом не сестричка стажиста?

Гнат витріщився на мене, я поблажливо засміявся.

— Не переживай, це не витік інформації, а лише інтуїція. Дівчина допомагала мені шукати в архіві відомості по “Суперхомо” і запитала, чи не твій я начальник.

Гнат не встиг відповісти, нявкнув сигнал виклику. Ох і звук!

Засвітився віом зв’язку. Ну, звичайно, Девіз…

Я поплескав Гната по спині — не переживай, мовляв, за мене, все розумію — привітався з Деніз і вийшов. І лише в коридорі спохопився, що забув попередити Гната про обережність щодо контактів із Зо Лі. Демон не демон, а береженого й бог береже, як казали колись.

Інформація до розслідування.

Сан-Антоніо, березень 8 — 308

За розробками центру зміни погоди Північної Америки на південному сході Техасу в день восьмого березня мало було стати на погоду, теплу, без дощів, сонячну (температура плюс вісім, вітер слабкий, хмарність нульова, відносна вологість повітря — сімдесят процентів).

Ранок восьмого березня в долині Сан-Антоніо точнісінько відповідав погодній програмі дня. Тим більше дивною для численних жителів міста, які вийшли в парки і сквери на зарядку, стала подія, що почалася за двадцять хвилин восьмої. Звиклі вірити розроблювачам погоди, люди, нічого не розуміючи, спостерігали снігопад.

Сніг ішов смугою в кілька кілометрів з безхмарного неба! Він ішов десь із півгодини і так само швидко розтанув, і випадок цей, мабуть, скоро стерся б у пам’яті старожилів, якби не два факти: перший — снігопад виявився цілковитою несподіванкою і для метеоцентру, другий — кілька очевидців цього явища звернули увагу на незвичайні відчуття, пережиті ними під час снігопаду. Найгостріше їх вразили: миттєвий колючий мороз, від якого двом очевидцям стало погано — довелося викликати машину “швидкої допомоги”, і дивовижні видіння, які не піддавалися жодним поясненням, бо суперечили здоровому глузду. Чим були викликані галюцинації, з’ясувати не вдалося. Психіка в очевидців, як заявив лікар, що їх обстежував, виявилася в нормі.

Снігопад увійшов до зведення не пояснених наукою подій, як курйоз роботи метеоцентру, і сповістили про нього у спецсектор Управління аварійно-рятувальної служби тільки через місяць після інших повідомлень, які не потребували негайної статистичної обробки.

ГНАТ РОМАШИН

Ранок був росяний, над луками, чіпляючись за дерева, кущі, слався туман, співали пташки і десь у глибині лісової зони ворочався хтось важкий і похмурий.

Я побігав по мокрій траві, пірнаючи у долині з головою в туман, зробив зарядку і вмився росою. За півгодини вже був у їдальні, поцілував маму і сів навпроти батька.

— Чия сьогодні програма?

— Моя, — відповів батько. — Сподіваюся, всім сподобається. Ану, став руку.

Я з готовністю вперся ліктем у стіл і зустрів тверду батькову руку. Якусь хвилю силкувався зламати її, хоч не дуже був упевнений в успіхові: я ще пам’ятав, як ці руки так легко підкидали мене в повітря. Мати дивилася на нашу боротьбу крізь посмішку, і я знав, що душа її зараз поділена на дві рівні половини…

Боротьба закінчилася нічиєю, хоча мені не сподобався той косий батьків погляд на матір.

— Шахраюєш? — образився я. — А ще директор УАРС!

Батько усміхнувся.

— Аж ніяк, хоча резерви у мене ще є, як і в тебе. А ти, брат, виріс, я б навіть сказав — змужнів. Там часто доводилося гранично використовувати фізику тіла?

Мати, розливаючи гарячий бульйон, притихла.

Я поглядом показав на неї, батько провинно закліпав. “Там” — означало в експедиції.

— Ні, - недбало махнув я рукою. — За нас усе виконували роботи.

Я згадав, як у трюмі головного корабля армади зі зброєю, яку ми наздогнали в п’яти світлових роках од Сонця, спрацював автоматичний захист і па групу десанту полився вогонь “драконів”: кулі гудючими білими джмелями жалили корпус десантного бота, пропікали метал перегородок і перекриттів. Двох моїх товаришів було поранено, третього вбито кулею в голову… Якби я не встиг зірвати блок управління всією електронікою трюму, вийти живими з бункера нікому не вдалося б…

Снідали мовчки, потім я заквапився, побажав усім творчих успіхів-клопотів і залишив рідних з’ясовувати ту міру небезпеки, якій я піддавався в польоті: мама нічого про це, звичайно, не знала, не здогадувалася, а тут ця необережна батькова фраза…

У відділ я прибув на півгодини раніше за інших співробітників. Сосновський з’явився слідом і мовчки поклав на стіл дві пронумеровані касети для відео.

— Тут усе, що вдалося взнати.

Я перестав диктувати на інфор-браслет план роботи на майбутнє і вийняв з копіра кнопку касети.

— Прекрасно. Зараз ми з тобою летимо в Північну Америку, пустеля Пейнтед-Дезерт, заповідник Ховенвіп. Простіше — на місце загибелі групи чистильників. Дорогою розкажеш про все.

Стартували о першій ночі.

Я набрав курс на пульті “джорджа” — так назвали автопілот англійці, вимкнув у кабіні світло і якийсь час милувався нічною ілюмінацією Землі двадцять третього сторіччя.

Під швидкольотом пропливали розсипи кольорових вогнів — селища, бази відпочинку, станції магнітопланів, автоматичні заводи; на обрії спалахували безшумні зірниці атмосферних виробничих комплексів і харчових фабрик; підпирали небо білі шпиці орбітальних ліфтів; десь над океаном тричі зметнулося вгору райдужне полум’я — чи то стартували до зовнішніх планет ТФ-контейнеровози, чи то запрацювали капсули гідрометеоконтролю, знищуючи незапланований тайфун.

Потім вогні внизу порідшали, безшумні зірниці заводів змістилися за обрій, білі стрижні ліфтів перетворилися на тонкі павутинки світла: швидколіт перетнув межу заповідної зони, куди люди намагалися не приносити “вірусу” технологічних комплексів.

— Тобі не здається, варяже, що Земля напрочуд небагатолюдна, — запитав я стиха.

— Ні, - мовив здивований Вітольд, — не здається. А що!

— Нічого. Згадав історію. — Я вмостився зручніше і заплющив очі. — Розповідай, що там у тебе нового. До мети година ходу.

Вітольд стрепенувся — він також милувався нічним пейзажем Американського континенту.

— Зо Лі — малаєць, народився у Пінанзі. Тридцятишестирічний, зріст метр сімдесят сім, вага шістдесят вісім кілограмів… — Вітольд затнувся і з хвилину мовчав; я майже безпомилково визначив, що він провинно дивиться у мій бік. — Це дані його особової справи. За освітою він інженер-механік великих інтегральних систем, в “Аїд” працює уже п’ять літ. Має феноменально швидку реакцію на небезпеку, спортсмен — абсолютний золотий пояс із тайбо…

— Ого! — не стримавсь я.

І не випадково. У Системі всього кілька чоловік мають золотий пояс із тайбо. Щоб оволодіти таким поясом, треба мало не з дня народження займатися боротьбою і не переривати тренування бодай на день.

— Серйозний хлопець! Можливо, і живим він залишився завдяки своїм здібностям?

Вітольд помовчав. Він не знав того, що знав я, але водночас його відомості про Зо Лі, непотрібні в звичайній ситуації, набували раптом для мене якогось іншого, прихованого поки що і тому зловісного сенсу.

— Продовжуй.

— Власне, це все, що мені вдалося дізнатися. Дані паспорта… особова справа… характеристика… Він не одружений, батьків немає.

— Як це немає?

— Ну, не знаю… нема — і все… я не цікавився. Хіба це важливо?

— Можливо, і ні. А друзі в нього є?

— Близьких, здається, також нема.

— Здається, чи точно нема?

Сосновський мовчав так довго, що я мимоволі засміявся, уявивши, як він червоніє у темряві.

— То про що ж ти все-таки довідався? Особову справу і характеристику можна було вивчати потім.

— Ще інформація про лікування Зо Лі…

— Це інша розмова, знадобиться, але запам’ятай: у такому пошуку, як наш, немає дрібниць, і аналізувати події потрібно з усіх, навіть несподіваних, боків. З ким ти говорив про Зо Лі?

— Тільки із заступником начальника американського “Аїд” Ларрі Хемпстером. Ті, хто його знав особисто, зараз усі у відрядженнях.

— І що сказав Ларрі?

Сосновський зітхнув.

— Він його мало знав. Сказав лише, що кадровики готували Зо Лі на начальника групи, але Гриффітс призначив Шерстова, хоч у резерві стояв саме Зо Лі…

— Цікаво. Зо Лі був ображений тим, що замість нього призначили іншого?

— Не знаю, але Гриффітс двічі відхиляв кандидатуру Зо Лі.

— Чим же керувався Мартін? Ну, це я у нього запитаю сам. Отже, де наш підопічний?

— Він два тижні перебував на лікуванні у клініці “швидкої допомоги” у Мексікан-Хате, потім у Симуширському центрі нервових захворювань, однак, пролежавши п’ять днів, загадково зник з палати, не залишивши жодних пояснень. Я побував у його лікаря, привіз усе, що дали: діагноз, методи терапії, думку медиків…

— Дивна поведінка, дивна… Зникає з лікарні, щоб з’явитися у Сааремаа… Пам’ятаєш на Сааремському пляжі незворушного незнайомця? То був Зо Лі.

Слабко проскрипів курсограф. Я зупинив швидколіт, пильно оглянувся — інфрачервоний зір у мене розвинутий непогано, але заважало мерехтіння індикаторів на пульті. Довелось увімкнути прожектор. Вільне від скель і дерев місце незабаром знайшлося, і я посадовив апарат.

— Чекатимемо, варяже, ранку.

Ми просиділи в кабіні ще години три. причому я навіть задрімав на півгодини. Світанок змів з небосхилу чорноту ночі, ось-ось мало зійти сонце. Перекусили сандвічами, які сунув нам у блок-термос машини турботливий черговий, і запили ананасовим соком.

— Порядок, — сказав я, пробуючи готовність м’язів до життєвого напруження. — Можна вставати. Підемо так: попереду я, метрів за двадцять позаду — ти. Спочатку просто обійдемо місцевість навколо печери, потім повернемося за спорядженням. Запитання?

— Хіба тут треба когось боятися?

— Боятися, стажисте, не треба, ми на Землі, але у мене якесь непевне передчуття… Коротше, ходімо так, як я сказав.

У мене й справді з’явилося раптом відчуття, що хтось звідкись за нами спостерігає, і я щонайпильніше оглянув місцевість довкіл швидкольота і нічого не помітив, однак в інтуїцію свою вірив і тому спокійним бути не міг.

Коли зовсім розвиднілося, ми побачили, що сіли на дно неглибокої ущелини, порослої молодими ялинами і папороттю. Під дашком однієї із стін жебонів струмок, вода в ньому була незвичайного темно-горіхового кольору.

Стрибаючи з валуна на валун, я вибрався на довгий кам’янистий насип, рівний, як утрамбоване ложе майбутньої дороги, пройшов по ньому до повороту — і нараз під ногами тьмяно блиснула металева смужка, потім ще одна поруч. Присівши навпочіпки, я розгріб щебінь і присвиснув. Смужки виявилися… старими рейками, що якимось чином збереглися в епоху безрейкового транспорту такими, ніби ними користувалися вчора.

Про них у доповідній записці експертної комісії не було жодного слова. Чи мені неймовірно пофортунило, і тоді це слід “Суперхомо”, чи я просто набрів на древню дорогу до якогось не менш древнього кар’єру або рудника, і тоді це слід фальшивий.

Рейки, потопаючи в щебеневій підсипці, вигинисто тягнулися поміж виступами ущелини майже на кілометр, а потім пірнули в скелю, яка на стук озвалася глухим кам’яним звуком: справжня…

Я скрушно зітхнув. Без техніки тут робити нічого. І все ж одне насторожувало: “легальних” технічних споруд на Ховенвіпі бути не могло, а всі “нелегальні” так чи інакше були пов’язані з військовими організаціями минулого. Тож колія, якій принаймні півтора століття — саме стільки років тому перестали експлуатуватися залізниці — з’явилася в цій глушині не випадково.

Схилом ущелини я видряпався нагору і опинився на скелястому обриві, всіяному блідими копичками папороті й крихітними голубими лісовими квітами. Ліворуч відкривався хвилястий простір низьких пагорбів до самого обрію, а праворуч виднівся схожий на стіну уступ незвичайного, з пурпуровим відтінком, кольору, зритий нішами і печерами, що зяяли чорними провалами отворів.

Між обривом, на якому я стояв, та уступом здіймалися дивні конуси голубуватого пилу й щебеню, ніби зсипані сюди з величезних бункерів, і, хоч час був ранній, пашіло звідси, як із жаровні.

За уступом хаотично громадилися хитромудрі скельні утворення.

— Як у пеклі! — засопів над моїм вухом Сосновський, який видряпався нагору слідом за мною. — А куди нам іти далі?

Я оглянувся.

— Чи не правда, дивна країна, варяже? Не віриться, що це на Землі… А йти нам недалеко, поглянь униз.

Місце загибелі групи було позначене металевою жердиною з прапором УАРС. Жердина стриміла на краю вирви, яка викинула з надр язик кам’яного місива. До нього було не більше півкілометра.

Я відшукав більш-менш придатний для спуску схил і збіг на спечену рівнину, ризикуючи якщо не зламати шию, то розтягнути ногу. А стажист подолав цей шлях досить легко.

Вхід до печери зі складами бактерологічної зброї знаходився майже під тим самим місцем, де ми вийшли до обриву з лісу. Його було підірвано. Купи кам’яних уламків виднілися ще біля одної печери неподалік.

Здіймаючи хмарки зеленого пилу, ми мовчки оглянули місце висадки десанту Шерстова. Я спостеріг, що цей пил лежав усюди, вкривав навіть уламки скель і валунів. Стіна обриву, каміння і пагорби були ніби чимось поїдені й стали пористими, як пемза.

Робити тут було нічого, тим більше без апаратури, і я вже вирішив обстежити хоча б найближчі печери, не сподіваючись, однак, на удачу, — експерти слідчої комісії, яка працювала тут півроку тому, мабуть, усе перерили,  к раптом підсвідомо відчув, що за мною спостерігають.

Я зайшов за один з кам’яних уламків, удав, що досліджую його, і тихо сказав стажисту, коли той наблизився:

— Залишайся тут. Пильнуй за найближчими печерами, а головне — за мною. Але не висовуйся.

Вітольд запитально глянув на мене круглими очима, і я коротко пояснив:

— Здається мені, що ми тут не самі…

Потім з безпечним виглядом попрямував до печери, присвистуючи, перестрибуючи тріщини і куші дрібного каміння, а сам зірко стежив за тим, щоб між мною і чорним, похмурим отвором печери неодмінно стояли якісь перешкоди.

І що ближче я підступав до цього отвору, то все менше мені хотілося туди йти. Я зупинився, всією шкірою відчуваючи на собі чийсь пильний погляд, посвистів ще, вдаючи, що зацікавився камінчиком, і висунувся із-за ребристої брили, останньої з найбільших, які впали зовсім недавно з вершини уступу.

Мене врятувало миттєве і гостре чуття небезпеки. Побачити в глибині печери я нічого не встиг, але тут же, підкоряючись інстинкту, відсахнувся за брилу.

Слідом з-під склепіння печери лунко вдарила автоматна черга. Кулі, збиваючи ребра з брили і висікаючи на ній борозенки, продзижчали біля моєї голови.

Що за чортівня, подумав я, очікуючи нової черги. Це ж “дракон” — автоматичний ракетний карабін! Хто ж то нас так зустрічає? І звідки у нього карабін?

Зависла моторошна тиша, і я подумки благав, щоб не запанікував стажист, не вискочив із свого сховища. Бо тоді мені доведеться перти на рожен, не маючи жодного шансу на успіх — без зброї проти “дракона” не врятують ні реакція, ні блискуча координація, ні фізичні дані, ні навіть виучка інспектора відділу безпеки.

Жоден звук не порушував тиші, і я вирішив спробувати обійти осип зліва. Однак, ледве я тільки метнувся за сусідній камінь, з печери знову вдарила коротка — п’ять пострілів — черга. Кулі віялом пройшли над спиною, і я, холонучи, відчув їх прицільну, злу силу.

Біс би тебе побрав! Стріляє, як снайпер! Отак він, чого доброго, не дасть нам шансу довести розслідування до кінця. Треба забиратися звідси, поки не зірвався стажист. Тоді — кінець!..

Я відповз униз.

Карабін ударив на звук: кулі з низьким рикошетом пішли в небо.

Не схоже, щоб він жартував, — стрілець високого класу. Тільки незрозуміло, чому він не змінить позицію і не розстріляє нас впритул. Боїться, що ми озброєні? Чи це не входить у його плани? Відлякує?

— Гнате! — почувся поблизу приглушений голос Вітодьда.

— Живий! Сиди й не рухайся! — гукнув я. — Тримай печеру на прицілі, не давай йому висовуватися!

Зброї в стажиста ніякісінької не було, але я сподівався на психологічний збій невідомого противника, що давало нам шанс піти звідси, і не помилився. З печери ніхто не вийшов, лиш за хвилину карабін ще двічі стрельнув і вмовк.

Мені вдалося пробратися до Сосновського, блідого і збудженого, і я жестом показав, що треба робити, коли по тобі стріляють. Вітольд також жестом відповів, що зрозумів, і, притискуючись до гарячого боку скелі, поповз геть од негостинної печери. Я залишився, пильнуючи за входом і очікуючи нової черги. Але стояла тиша, мовби й не було тут нікого, крім нас двох, мовби не гриміли щойно постріли, постріли по людині, яких уже не було чути на Землі понад півтора сторіччя!

— Нічого собі сюрпризі — пробурмотів я, з жалем розглядаючи свій безнадійно подертий об каміння костюм, коли ми видряпалися на знайомий скелястий обрив. — Але ти молодець, варяже! Даремно я за тебе боявся, витримка у тебе є.

Сосновський, усе ще збуджений і задоволений похвалою, мовчки подав мені важкий, чорний, косо зрізаний циліндрик завбільшки з палець. Я підкинув циліндрик у руці: це була ракетна куля “дракона”, так звана “інфракуля”, здатна пропалювати сорокаміліметрову броню.

— Увійшла просто під камінь позаду в мене! — гордо сказав Вітольд.

Значить, останні постріли били по ньому! Я раптом збагнув, як близько від загибелі ми побували. Холодний струмочок страху побіг у мене по тілу. Мати Вітольда ніколи не простила б мені цього, і Деніз, і батько… Не батько юнака, а мій власний батько, Пилип Ромашин, який довірив життя Вітольда мені. Хоч сам я ні в чому винен і не був…

— Треба було взяти дещо із спорядження зразу, — сказав я, глянувши на годинник. — Біноклі, рації, пробивачі… Вчися, стажисте, не робити помилок. Пішли звідси, чекати більше нічого. Нас не дуже культурно видворили із зайнятої території, а тенор потрібне підкріплення. Але навряд чи ми виявимо стрільця.

— Хомо ферус, — пробурмотів Сосновський.

— Що?

— Хомо ферус — дика людина. Просто не вкладається в голову.

Я промовчав. По-моєму, стріляти могла, тільки хвора людина. Єдине, що залишалося по-справжньому загадковим, — де стрілець дістав карабін, знятий з озброєння разом з іншою зброєю півтора сторіччя тому. І ще було незрозуміло, чому стрілець вибрав саме карабін. Якби він почав з ракет більшого калібру — зосталися б од нас ріжки та ніжки! Чи він просто хотів нас налякати?

— Значить, у нього не було ракет, — резонно вирік Сосновський.

Ми спустилися в ущелину.

— Викликати патруль? — запитав Вітольд, залізаючи в кабіну швидкольота.

Я обійшов машину, перевірив, чи все на місці, чи ніхто тут часом не “побував”.

— Немає сенсу, — відповів нарешті. — Зараз ми повторимо похід, тільки озброїмося. Та, гадаю, зброя не знадобиться.

Спецключем я відімкнув броньований ковпак сейфа під заднім сидінням швидкольота і дістав звідти пістолет.

Через півгодини ми знову пройшли тим же маршрутом, причому Сосновський супроводжував мене на швидкольоті, готовий кинутися на допомогу за найменшої небезпеки. Але такої самовідданості від нього не знадобилося — печера була порожня. Вона йшла в глиб скельного масиву, мабуть, на багато десятків кілометрів, вичищена асенізаторами до блиску, місцями вузька, звивиста, місцями утворювала просторі зали. Ми облазили тільки частину її до першого залу, натрапивши на три бокових відгалуження, два з яких були загачені обвалами. Подальші пошуки виявилися безрезультатними, тут потрібен був цілий загін шукачів з відповідною апаратурою типу хомодетекторів, і ми вирішили не витрачати марно часу. Я постояв на тому місці, де ховався стрілець, піддав ногою розірваний фруст-пакет — упаковку патронів до “дракона” — й опустив пістолет. Позицію було вибрано досить вдало. Схил осипу, що вів до печери, проглядався чудово, і той камінь, за яким ховався я, не міг надійно прикрити мене. Стрілець мав влучити в мене першими ж пострілами, стріляти він умів. Але… не зробив цього. Значить, просто відлякав і все. Потім спокійно зробив свою справу, заради якої і навідався сюди, і пішов, навіть не потрудившись знищити фруст-пакет…

— Ми йому чимось завадили, — пробурмотів я, міряючи на око відстань до перших круглих кам’яних брил. — Якби з’явилися на півгодини пізніше, то нікого б не застали.

— Але ж він… — почав Вітольд, — він нас, здається, пожалів. Треба тут усе обшукати, причому з допомогою великих дослідницьких комплексів типу БІІМ, якими оснащуються експедиції Дальрозвідки на інші планети… Дай разочок пальнути, Гнате, — зненацька почав благати стажист.

Я повагався трохи, зважив у руці “універсал”, поставив планку на розряд-факел і подав Вітольду, Сосновський обережно, з благоговінням хлопчака, що ніколи не тримав у руках зброї, взяв пістолет, погладив довгий пухирчастий ствол, прицілився і натиснув на спуск. Ахнуло коротке мереживо розряду, ближчі камені рознесло вщент, дальні здуло прямо до задимілих конусів пилу. Коли пил осів, на осипу, що став рівний, як стіл, з’явилися дві блискучі нитки рейок.

Інформація до розслідування.

Х’юстон, березень 28-308

Х’юстонська енергостанція потужністю дві тисячі альбертів обслуговувала сам Х’юстон з його півторамільйонним населенням, кілька заводів зонального масштабу по виробництву штучного білка, пластмас і органосинтезу, агропромислові комплекси, а також таймфаги, транспорт району і безліч дрібних споживачів, музеїв, торговельних центрів і підприємств побутових послуг. Вона на сорок процентів працювала в режимі передачі потужності: в Х’юстонський район ішло шістдесят процентів вироблюваної енергії, а решта передавалася в інші райони материка. Розміщувалася станція за двадцять кілометрів од міста, в сосновому лісі.

Ранок двадцять восьмого березня був звичайним робочим ранком. Хмарилося. Зрідка накрапав дрібний холодний дощ.

Начальник зміни Кен Кроуфорд звично оббіг очима панелі сигналізаторів, завважив, що всі параметри реакторного ланцюга в нормі, перемовився кількома фразами з інженерами зв’язку й захисту, що в сусідніх кріслах терпляче коротали час, відведений на чергування, і в цю мить над вікном оперативного віому спалахнули три червоних вогники і пролунав приглушений дзвінок.

Лиш секунда знадобилася всім трьом черговим на перевірку підконтрольних систем: натренований мозок одразу переключився зі стану спокою на стан готовності до дії.

— Другий резервний — пуск! — скомандував начальник зміни. — Витік на базових три і чотири. Третьому резервному — готовність!

— Центральна, Х’юстон в ефірі, - карбував слова інженер зв’язку. — Сигнал по зоні: будьте готові до перекидання енергії по всіх векторах віддачі. У нас витік, причини поки що невідомі.

— Аварійний, на вихід! — наказав інженер захисту. — На третьому і четвертому потужність упала на нуль сім. Автоматика захисту в нормі, комп’ютер рекомендацій не дає.

Хвилин зо три чергові аналізували подію, потім начальник зміни викликав центр управління енергосистемою південної зони Північної Америки.

— Де-Ріддер, на лінії Х’юстон. Схоже, у нас позаштатна ситуація. Третій і четвертий реактори дають прогресуючий витік. Енерговихід у район зупинив. Відключаю обидва.

— Відключайте, — озвався Грегорі Пенроуз, старший диспетчер центру. — Ми готові. Аварійну пустили?

— На виході, мовчить. Щось дивне…

— Негайно дай сигнал тривоги в УАРС!

Кроуфорд після двосекундної паузи:

— Дав, будуть за п’ять хвилин. Грег, третій і четвертий на нулі, та й резервні також знижують вихід! Якщо через хвилину ситуація не зміниться, вимкну станцію!

- ї жодних здогадок, у чому річ?

— Аварійна все ще мовчить, координатор торочить про зону поглинання енергії. Диявол! Що із зв’язком?

Це було останнє, що чув старший диспетчер центру в Де-Ріддері. Віом зв’язку з Х’юстоном потьмянів…

За чверть години від бригади рятувальників, що прибула в Х’юстон, надійшло коротке повідомлення:

— Станцію вимкнено. З невідомої причини стався спонтанний розряд запасів активної речовини. Зал управління зруйновано, є жертви серед персоналу станції…

ВІТОЛЬД СОСНОВСЬКИЙ

Уже вдруге мене викликали в кабінет начальника відділу, разом Із Гнатом, зрозуміло, але звикнути до манери Лапарри розмовляти за такий короткий час я, природно, не встиг.

— Дуже цікаво! — сказав він, розглядаючи нас по черзі своїми прозорими, некліпними очима. — Яким чином “дракон” міг опинитися в того, хто стріляв? У наш час простіше дістати променевий пістолет, аніж ракетний карабін.

Гнат знизав плечима. Було видно, що його захопила якась ідея, одначе я був не настільки досвідченим фізіономістом, щоб розбиратися у виразі його обличчя. Та й розбиратися, власне, не було в чому: лице у Гната завжди спокійне, уважне і серйозне, і лиш іноді в очах змигують іронічні чи насмішкуваті вогники, а це свідчить, що у нього є почуття гумору.

— Ну, добре, — Лакарра вимкнув відеопласт, безкрайня савана, в центрі якої стояв стіл начальника відділу, перетворилася на кабінет з двома вікнами. — Ще одна загадка до сонму попередніх, причому тривожна. Давно ми не працювали по соціальні) небезпечних…

— Витік виключається? — швидко поспитав Гнат.

Лапарра спідлоба зиркнув на, нього.

— Не виключається, але малоймовірний. “Дракони” на Землі є лише в трьох місцях: у сейфах нашого відділу, в навчальному центрі Інституту Дальрозвідки та у Військово-історичному музеї, 3 наших сховищ витік виключається повністю, що стосується Інституту і музею… з’ясуйте. Чим швидше, тим краще. Тепер про наші подальші плани. Наскільки я зрозумів, ви не дізналися нічого нового про групу Шерстова…

— У нас було обмаль часу на ретельне розслідування, — сухо мовив Гнат. — Ближчим часом плануємо провести в Ховенвіиі пошук з допомогою великих комплексів. Крім того, виявлено цікаві деталі стосовно конфігуранта Зо Лі.

Лапарра зметнув угору брови.

— Пошук на БІІМах? На якій підставі?

— По-перше, тому, що Ховенвіп — це близько шести тисяч квадратних кілометрів гірського хаосу, і виявити точне місце базування “Суперхомо” іншим способом неможливо. По-друге, ми зі стажистом виявили залізницю неподалік місця загибелі чистильників; про неї ж у звіті експертів жодного слова, і це принаймні дивно; вони неодмінно мали помітити цю залізницю. По-третє, джерел інформації про вибух, що стався в тих місцях недавно, ми не маємо. Ніхто його не чув, але він був. Загадково близько від місця подій.

Гнат сидів так само непорушно, як і Лапарра, і я подумав, що вони дуже схожі, не зовнішньо — внутрішньо.

— Зо Лі втік із Симуширського медцентру ще в середині лютого, і відтоді його ніхто не бачив… крім свідків незвичайних аварій і катастроф, подібних до вибуху Сааремського орбітального ліфта. Не з’явився він ні на роботі, ні вдома. Експерти, які розслідували цю справу в січні, із Зо Лі не зустрічалися, бо була підозра про “бактеріологічне” зараження групи Шерстова. Зо Лі, як свідок, виявився непотрібний. У всякому разі, працівники спец-сектора перестали його шукати, передали справу медикам, а там документи потрапили у статистичний відділ, де і пролежали до приходу стажиста.

— Так, щодо Зо Лі ми тоді спрацювали погано, — погодився Лапарра. — Я поклався на помічників, а ті на медиків. Не було підстав не вірити висновкам комісії. Відомо, як поводився Зо Лі у медцентрі?

— Дуже мало. Він пролежав лиш п’ять днів і втік.

Лапарра підняв долоню.

— По порядку. Спочатку — хто він такий, біографічну довідку, потім усе інше.

Гнат обернувся до мене, ледь помітно підморгнув.

— Давай, варяже.

Я кашлянув, згадуючи пам’ятний мені візит до Симуширського центру нервових захворювань…

— Цікаво, — сказав тоді головлікар, розглядаючи мій сертифікат — срібний дискос із зображенням Землі в долонях і вибитим на зворотному боці ім’ям. — Адже Зо Лі — ваш співробітник?

— Зараз він… свідок, — вагомо проказав я і додав: — У дуже важливій справі.

Головлікар здивувався: вийшло це у нього добре.

— Хіба вам не повідомили?

Тепер здивувавсь я і стривожився водночас.

— Про що?

— Про те, що пацієнт Зо Лі втік з медцентру півроку тому. Він пробув у нас на лікуванні всього п’ять днів.

Такого повороту подій я не чекав і навіть, грішним ділом, недобре подумав про Гната: він же мав попередити мене. Я намагався зберегти гідність, але, угледівши сміховинки в очах головлікаря, зрозумів, що це мені не вдається зробити.

— Зо Лі був, здається, з другого відділу, — прийшов він мені на виручку. — В нього був такий же самий диск, але з іншою емблемою: в чорному колі маленький золотий чортик.

Зо Лі справді працював в іншому відомстві, - золотий чортик в чорному колі — емблема “Аїд”, але я вже не міг зізнатися головному лікареві, що сам поки що не перебуваю в жодному відділі і мій сертифікат — документ стажиста, а не рятувальника-професіонала. Земна куля в долонях — це загальна емблема УАРС, а емблема відділу безпеки — щит із зіркою в центрі.

— Зо Лі — працівник бригади “Аїд”, - сказав я, аби хоч що-небудь сказати. — Де ж він зараз?

Головний лікар медцентру розвів руками.

— Вибачте, по-моєму, це ви повинні знати, де він зараз. Ми того ж дня сповістили у ваше Управління про зникнення пацієнта. Сумніваюся, що ми будемо вам чимось корисні. Якщо хочете, поговоріть з лікарем, який лікував Зо Лі, це все, що я можу для вас зробити.

Я зітхнув.

— Мабуть, так. Як мені його знайти? Лікар ткнув пальцем в індикаторне віконце на панелі селектора.

— Шоллак на прийомі, - озвався злегка гаркавий чоловічий голос.

— Вацек, прийми гостей. Кімната двісті шість, — звернувся до мене головлікар. — Удачі вам.

Лікар, що лікував Зо Лі, був з вигляду таким же молодим, як і я. А очі мав веселі й зухвалі.

— Зо Лі потрапив до нас із клініки “швидкої допомоги”, - кинув він, умощуючи мене в крісло перед зовсім прозорим вікном-стіною, що виходило на бухту Броутона. — Йому потрібен був депрограміст, тобто психіатр, який лікує від нав’язливих, навіяних ідей. За п’ять днів, що він у нас побув, причин його хвороби встановити не вдалося, хоч у пацієнта був цілий комплекс маній.

— Маній? — перепитав я, спантеличений почутим.

— По-перше, він марив якоюсь надлюдиною на ймення Зеро, яку не можна випускати на волю. По-друге, йому здавалося, що за ним стежать, — так звана манія переслідування. По-третє, він усім доводив, що ні в чому не винен. — це комплекс неіснуючої вини. Ну і тому подібне.

— Як же йому вдалося вийти від вас у такому стані?

Шоллак зніяковів.

— Розумієте, неймовірно, але факт — він якимсь чином змінив параметри реєстраторів, що стежать за станом здоров’я, й автомати відчинили двері палати. Досі не збагну, як це йому вдалося.

Мені це також було дивним, але я розважливо промовчав. Не люблю виказувати невігластво в технічних питаннях. Я попросив інформацію про Зо Лі, яка малася в медцентрі, одержав кристали відео та реєстрокарту і пішов…

— Умгу, — невизначено мовив Лапарра, вислухавши мене. — Зо Лі марив надлюдиною… Чи це не твій “Суперхомо”? — І по хвилі: — У тебе все?

— Все, — сказав я, провинно опустивши голову.

— Мало. Неоперативно працюєте. Є давнє — йому близько двох десятків віків — прислів’я: “Роби все непоспіхом, ніби тобі ще жити тисячу років, але так ґрунтовно, ніби завтра помреш”. Тож ваші відправні точки: Зо Лі, “дракон”, лабораторія “Суперхомо”. Запитання є?

— Нема, — сказав Гнат, який, як і я, не бачив особливих причин для невдоволення начальника відділу.

У своєму кабінеті ми сіли на диван, замовили в барі традиційну нордику і стали неквапливо потягувати тонік, думаючи кожен про своє.

— Нічого я щось не розумію, — зізнався, зрештою, Гнат. — Стадія накопичення туману триває.

Він підвівся і поставив у бар порожні бокали.

— Сьогодні ти знову займатимешся Зо Лі. Спробуй дізнатися, де він тепер, що з ним, чому втік з лікарні, не закінчивши курс лікування… До речі, дивне ставлення у медицини до зникнення пацієнтів: лікарі повинні самі шукати Зо Лі, знайти і вилікувати. Але я це з’ясую сам. Ти ж, окрім усього іншого, довідайся про Зо Лі все, що можна, в його колег по загону. Для розшуків потрібен його фізичний та психологічний ідентифікат, а мені чомусь здається, що доведеться оголошувати щодо Зо Лі всеземний розшук. Можеш скористатися інформаційним каналом особливої терміновості, дозвіл на твою проводку по каналу одержиш через півгодини. Завдання зрозуміле?

Я подумав і замовив ще один бокал нордики.

— Невже інформація вцілілого свідка катастрофи така цінна? Його ж знайшли безтямним, що він може знати? Та якби він хоч щось і знав, то давно розповів би. І взагалі дивно, що цією справою зайнялися аж через півроку.

— От саме! — підняв палець Гнат. — Ось так, варяже. Неспроста начальство зацікавилося цією справою повторно. Треба нам з тобою поквапитися. Я постараюся домовитися з Центром підготовки далеких зоряних експедицій про надання нам кіберкомплексу БІІМ, і завтра ж прочешемо всю територію Ховенвіпу. Не дає мені спокою ота залізниця, на яку ми натрапили.

Я випив третю склянку напою і знехотя встав. Здавалося, що Гнат доручив мені найнезначнішу частину завдання, але висловлювати свої сумніви вголос не наважився.

— Тобі вітання від Деніз, — сказав я через плече уже на порозі. — Завітав би якось, вона там щодня жде твоїх дзвінків…

Я пильно глянув на Гната. По-моєму, я вперше побачив на його обличчі щось схоже на розгубленість. Але я казав правду: Деніз кожного дня запитувала мене про Гната.

Дорогою до архіву я прикинув, скільки часу знадобиться мені на виконання завдання, і згадав про це надвечір, коли подальші події показали, що вільного часу в стажиста менше, ніж йому хотілося б мати.

ГНАТ РОМАШИН

О третій дня я згадав про свою пропозицію, яка вимагала перевірки, і, внутрішньо її відкидаючи, все ж вирішив перестрахуватися.

— Залишаю вас самих, — звернувся я до сусідів по кімнаті, зайнятих зранку розрахунками й моделюванням якоїсь аварійної ситуації. — Набридли ви мені за день гірше гіркої редьки.

— Чув? — підвів голову від панелі драйвера один з інспекторів, Дайніс Пурнієкс, флегматичний, білявий, у розхристаній на грудях сорочці. — Вони ерудити. Вони знають старовинні приказки. З чого б це ми їм набридли?

Вони, очевидно, відвикли одержувати від начальства докори в неоперативності, - докинув суворий Аристарх Видов, знімаючи з голови сітку емкана.

— Ну й обізнаність у вас, — я з цікавістю глянув на Видова. — Прямий зв’язок з бункером начальника відділу?

— Стараємося, — відповів Дайніс.

— Тебе сьогодні шукали. — Аристарх акуратно засукував рукави сорочки. — Дуже вродлива жінка.

— І як же ту загадкову вродливицю звати?

Аристарх перевів погляд на товариша.

— Люція, — мовив Дайніс.

Я лиш знизав плечима: знайомих жінок з таким ім’ям у мене не було.

У цей час м’яко прозумерив координатор зв’язку кімнати: він був увімкнений постійно і знав координати всіх співробітників відділу.

— Ромашин Гнат, на вас чекають у приймальному холі біля першого ліфта, — почувся ввічливий баритон автомата.

— О! — випростався Дайніс. — Вона…

— Та ну вас! — Я наблизився до пульта координатора, перевірив односторонній зв’язок з холом, сподіваючись дізнатися, хто мене викликав, але біля першого ліфта було багато людей.

— Цікаво… Ну, я пішов.

— Тільки не захоплюйся, — серйозно порадив Дайніс. — Не то зірвеш строки виконання основного завдання.

Співробітники, заусміхавшись, перезирнулися.

— Гаразд, друзяки. — Я також усміхнувся, здійняв догори кулак і вийшов.

У величезному холі, оздобленому під інму — китайське “дерево з туманними картинками” і кріїп — іскристий місячний базальт, до мене, озираючись навсібіч, підійшла надзвичайно красива жінка. Смаглява, зі станом і грацією богині, волосся, перехоплене біля потилиці рубіновим обручем, вільно спадало на спину до пояса. В очах то спалахував, то гаснув зухвалий вогник, губи всміхалися.

— Гнат Ромашин?

Короткий, оцінюючий погляд. Я мимовільно випростав плечі й поглянув на свої штани.

— Вгадали.

— Не впізнаєте?

Я пильно придивився до її обличчя.

— Прошу вибачення, не впізнаю.

— Сааремський пляж, пошкоджений швидколіт, пілот…

— То це ви?!

Жінка залилася сміхом.

— Мене звати Люція, Люція Чікобава. Зодягнена я тоді була інакше, та й ви, мабуть, поспішали. А я вас, хоча й з трудом, але все ж відшукала. Адже я у вас тепер у боргу?

— Скоріше не у мене — у моєї професії. До речі, яким чином ви опинилися над пляжем у швидкольоті?

Люція злегка поморщилася.

— Випадково. Я пілот-випробувач. У ту мить, коли на ліфті трапилася аварія, я саме пролітала над зоною вибуху. Безглузда випадковість! Наша база в Оріїссааре, за шістдесят кілометрів од орбітального ліфта. Я могла б відхилитися в той чи той бік, а взяла саме туди…

Вона помовчала.

І все-таки вам пофортунило, — сказав я. — Могло бути гірше, якби зачепив вас вихлоп стовпа ліфта.

— Так, могло бути гірше, — погодилася Люція. — Ви квапитеся? Не заперечуйте, я відчуваю, коли кажуть нещиро. Увечері ви вільні?

— Та… н-ні… втім, не знаю.

— Відповідь точно за формулою, — всміхнулася вона. — У рятувальника не буває вільного часу. Мені казали. Що ж, я подзвоню, телекс мені тепер відомий. Маю ж якось я віддячити рятівникові?

Люція глянула мені у вічі, повернулася і, легко орієнтуючись у метушні холу, попрямувала до ескалатора. Я мовчки дивився їй услід, однаково спантеличений як появою незнайомки, так і її красою. Треба було, звичайно, провести її, але я згадав про це лише тоді, коли вона зникла.

Я піднявся на сьомий горизонт Управління, в зал таймфагу.

Станція таймфагу займала весь сьомий горизонт південного крила приміщення. Оскільки працівникам Управління доводиться звідси відлітати у всі точки земної кулі та за її межі — на планети Сонячної системи й до інших зірок, то й станція пасажирського ТФ-сполучення була найбільшою з існуючих: зал таймфагу займав площу тридцять тисяч квадратних метрів, і розміщалось у ньому півтори тисячі кабін.

Я відшукав вільну кабіну, набрав код Москви і за якусь мить вийшов із таймфагу Басове, на майдані Слави. Від майдану до мого двадцятиповерхового будинку йти півгодини, але я все ж узяв швидколіт — у серці заворохобилася тоскна, як негода, тривога.

Матері вдома не було, батько у вітальні розмовляв по віому.

Я пройшов у свою кімнату, відчинив стінну шафу. Переклавши з кутка в куток віброласти, флайтінг для глибоководного полювання, пакет надувного човна з балончиком газу, мундир ветер-майора, який так і не віддав однокашнику, і, тихо присвиснувши, втупився очима в порожню нішу: “дракона” у шафі не було.

— Прийшов? — досить оригінально відреагував батько, з’являючись на порозі. — Що шукаєш?

Я оглянувся.

— Тату, ти з моєї шафи нічого не брав?

— Нічого, це ж твоя шафа. А що сталося? Чому ти такий заклопотаний?

— Розумієш… — я почухав потилицю. — Додому з польоту я заявився у всьому бойовому… трофеї, так би мовити… хотів справити враження… ну, і досі не здав усього цього. Коротше, пропав мій карабін.

Батько з цікавістю глянув на мене і зазирнув до ніші.

— Пропав “дракон”? Ти хоч уявляєш, що ти кажеш?

Я непевно мотнув головою.

— Я нікуди не міг його сунути, крім шафи. Пам’ятаєш, ти ще запропонував піти в тир, потренуватися. Він був тут.

— А якщо мати переклала?

— Навіщо? — Я знову взявся переглядати речі, вже знаючи, що карабін удома не знайду. Передчуття не обмануло мене. Ще на Ховенвіпі у мене закралася думка, що по мені стріляли з мого ж власного карабіна, але тоді я лиш посміявся над собою. Ось, значить, де стрілець його взяв!

Батько, примружившись, дивився на мене. Він ждав пояснень. І я коротко переказав йому події на Ховенвіпі. Він слухав мовчки, з незворушним обличчям, але ж я знав його добре, майже як себе.

— А патрони? — запитав він, коли я скінчив. — У тебе ж їх не залишилося.

— Патрони він міг дістати в іншому місці… Тим більше, що не перевелися на світі ґави, схожі на мене. Ніколи не думав, що таке може статися.

Батько мовчки вийшов з кімнати. Достеменна ознака того, що він гнівається або обурюється.

— Ти абсолютно не уявляєш, що трапилося, — долинув з кухні його голос. — Дзвони негайно Лапаррі, інакше ризикуєш вилетіти з відділу.

Від несподіванки я випустив сорочку. Перевдягаючись на ходу, зайшов на кухню, благально подивився на батька, який вибирав програму вечері на домашньому комбайні “Пог”.

— Ти серйозно?

Батько, не обертаючись, повів лопатками і сказав глухо, крізь зуби:

— Цілком могло статися, що ти озброїв якогось маніяка, яких усе-таки народжує людство. В такому разі ти піддав ризику ні в чому не винних людей.

Я поволі побрів до кімнати, роздумуючи над його словами. Ще раз обшарив її, потім спальню, вітальню і передпокій; батько спостерігав за мною і мовчав.

Але ж для того, щоб узяти карабін, у мене, співробітника відділу безпеки, треба бути дуже поінформованою людиною! Треба знати, що я був в експедиції під кодовою назвою “Погоня”, що повернувся і привіз карабін і що не здав його вчасно в сектор обліку… Хто міг знати такі подробиці?

— Дзвони, чого чекаєш, — не стримався батько. — Чи хочеш, щоб це зробив я? Жартами тут не пахне.

Батько не лякав мене. Просто він був досвідченіший і знав людей краще.

У вітальні я висунув із стіни пульт домашнього координатора і набрав телекс відділу. На щастя, Ян був на місці. Я розповів йому те ж саме, що й батькові.

— У мене навіть думки такої не виникало, — похмуро проказав Лапарра. — Не здати карабін… Куди дивився сектор обліку, хотів би я знати?! Ніби у мене клопотів не вистачає… Але і ти добрий!..

— Хто ж міг передбачити…

— Міг, міг, зобов’язаний був передбачити, не вдавайся до виправдань. За те, що не здав карабін обліковцям, своє одержиш, як і вони своє… Приходь у відділ, будемо думати, як викрутитися з цього становища.

Я згадав скелі Ховенвіпу, мерзотний посвист куль, що влипали у камінь поруч з моїм тілом, і зрозумів батька. Карабін “дракон” в руках у маніяка — це жахливіше стихійного лиха!

— Йдеш? — гукнув до мене батько, пораючись на кухні. Втручатися в розмову з Яном він не став.

— Вибач, тату, ти, здається, маєш рацію, я пішов у відділ.

— А що я матері скажу?

— Ти ж бачиш, у яке становище я потрапив. Вигадай щось, скажи — пішов до спортзалу.

Я зітхнув, уявив, як засмутиться мати — останнім часом ми майже не зустрічалися вечорами, — і ступив за поріг. Вечір я зіпсував собі остаточно.

Інформація до розслідування.

Атлантичний океан, район підводної

гори Роккевей, квітень 28 — 308

Невидима оку холодна маса повітря діаметром близько двох кілометрів опустилася з невидимих висот до океану. Що нижче вона осідала, то інтенсивніше охолоджувалося повітря, зона низьких температур розширювалася, витискуючи теплі шари повітря до Американського континенту і породжуючи барометричні хвилі — інфразвук з частотою в частки герца.

Перші слабкі поштовхи повітря досягли автоматичних датчиків синоптичної мережі і ввімкнули режим підвищеної небезпеки. Чергові геопатруля головного центру зміни погоди Північної Америки з цікавістю сприйняли повідомлення автоматів і взялися за перевірку даних. Вони ще не здогадувалися, в чому річ, та й не могли здогадатися: програма погоди над Атлантикою не передбачала глобальних змін протягом найближчих діб, а оскільки крім людей ніхто не міг втрутитися в програму, то, на думку чергових, відомості про зародження тайфуну були просто інтересним казусом, збоєм у ланцюзі автоматичної мережі реєстраторів.

Між тим маси холодного повітря дедалі більше скупчувалися над поверхнею океану і все сильніше закручувались в спіраль. Вітри з-під її основи ринули до берегів материка, здіймаючи брижі на досі спокійній гладіні води. Перший смерч утворився через півгодини після падіння “маси холоду” — неймовірно швидко за мірками метеорологів. Потім утворилися ще два смерчі. Захопивши гігантські маси води, вони злилися в один і перетворилися на “око тайфуну”, що понісся в бік Африки, поступово нарощуючи швидкість.

Лише через сорок хвилин чергові метеоцентру, опам’ятавшись, пустили до південної околиці Північно-Американської улоговини винищувачів ураганів. Битва з тайфуном, що утворився з невідомих причин упродовж години, була важкою і тривала всю ніч. Тому ніхто з пілотів модулів ІУ не помітив незвичайних світлових ефектів, що супроводжували “око тайфуну” до його розпаду.

Причин виникнення надзвичайно холодної маси повітря, яка і породила тайфун, знайти не вдалося. Загадка тайфуну “Роккевей” увійшла в зведення пригод кліматологів Академії наук Землі й була похована під шаром інших інформаційних повідомлень, які вимагали додаткового аналізу і контролю.

ВІТОЛЬД СОСНОВСЬКИЙ

З висоти триста метрів Ховенвіп виглядав інакше, ніж з горизонталі Землі. Я довго розглядав хаос чудернацьких криваво-червоних гребенів, колон, фестонів і шпилів, з-поміж яких проглядалися іноді рівні, як стіл, ділянки, і мене дедалі більше захоплювала краса цього дикого куточка природи, не торкнутого хоча б зовні людськими руками. Тепер нам належало розібратися в тому, що ж люди спорудили в надрах цих гір і заради чого вони колись посягнули на таку красу, що не повторюється в жодному з районів Землі.

— Ще не намилувався? — підійшов до мене Гнат. З ним був невисокий, але кремезний — такий собі гриб-боровик — начальник літаючої лабораторії БІІМ на прізвище Юранов. У начальника були сиві скроні й крижані очі.

— Панорама справді чудова, — кинув погляд униз Юранов.

Літаюча лабораторія — шестикутна платформа розміром з третину поля зимового стадіону, накрита прозорим ізсередини куполом, повільно дрейфувала на південний схід над заповідником Ховенвіп. Дев’ять осіб її екіпажу готувалися до пуску апаратури науково-дослідного комплексу.

— Отже, що мені вводити до програми? — звернувся до Гната начальник БІІМу. — Яка сфінктура об’єкта?

— Сфінктура?

— Що, незнайомий термін? Ввели його близько двохсот років тому, і походить він од слова сфінкс. Означає ступінь загадковості об’єкта, якісні характеристики його таємничості.

— У такому разі сфінктура плато Ховенвіп — штучні споруди в його надрах: тунелі, машини, апаратура, кабелі й хвилеводи зв’язку, енерговоди і тому подібне.

— Годиться. Цей комплекс проходить останні польові випробування перед закидкою далекої зоряної, і ваш запит вирішили задовольнити в першу чергу. Після Ховенвіпу нам належить працювати під водою — це вже замовлення археологів.

Вони попростували кільцевим коридором до виходу в центральний розподільний зал лабораторії, розмовляючи на ходу. Я поплентався позаду, з одного боку, захоплений вражаючою дикою красою Ховенвіпу, з другого — усвідомлюючи свою непотрібність на борту цього летючого левіафана.

Зал лабораторії був круглий, з прозорою стелею і мерехтливими стінами від панорамного віому, що працював вхолосту. Біля пульта управління інтелектронними системами сиділи оператори в чорно-голубих комбінезонах з короткими рукавами. Навпроти входу до залу в суцільному кільці віому виступала ніша, в глибині якої ховалися ще один пульт і крісло. Юранов попрямував одразу до ніші й поманив нас за собою.

— Це пульт пілота і начальника дослідницької групи. На час випробувань командую парадом я. Сідати не пропоную — нікуди, тож доведеться потерпіти.

Начальник сів у крісло, звично ткнув пальцем у квадрат сенсора загального вмикання.

— Увага! Сфінктура третього типу, клас підземний, ступінь безпеки не визначений, приймаємо індекс Б-13. Готовність три хвилини.

Я з цікавістю виглянув з ніші у зал. Оператори лабораторії вже надягали їжакуваті шоломи емканів — контакторів думкокерування, по залу розбіглися, мовби розсипані пригорщею, дивні звуки: попискування, тоненькі дзвіночки, шелести, приглушені басовиті гудки.

— Людей унизу немає? — оглянувся начальник лабораторії. — Чи можемо ми використати жорстку компоненту у випромінюванні інтравізорів?

— Людей унизу не повинно бути, — сказав Гнат, подумав і додав: — Але цілком гарантувати не можу. Наші патрулі, звичайно, прочесали Ховенвіп зранку, перед запуском БІІМу, одначе…

— Зрозуміло.

Юранов неквапом натягнув емкан і натиснув червоний ґудзик кнопки в кутку пульта. Над лісами і гірським хаосом Ховенвіпу розляглося виття сирени.

Стіни ніші стали прозорими, зник зал за спиною, ми зависли в повітрі без опори. За той час, поки тривала наша розмова, лабораторія досягла сірої рівнини, майже позбавленої рослинності.

— Звідки почнемо? — звернувся Юранов до Гната.

Той, примружившись, глянув на сонце, знайшов ділянку плато, від якої ми встигли віддалитися на кілька кілометрів, і ривком показав на неї.

— Орієнтир — білий прапор ліворуч, біля двох печер.

— Бачу.

На пульті зметнулися світлові стріли і збіглися в червоний напис: “Пуск програми”.

Над скелями знову розляглося грізне виття сирени.

Лабораторія пройшла над стіною.

Із залу за спиною долинули пожвавлені голоси операторів. Я з цікавості висунув голову із-за світлозавіси й здивувався: зал тонув у темряві, лиш навпроти кожного пульта, слабко освітленого ілюмінацією індикаторів, мерехтіли об’єми дисплеїв, не розсіваючи мороку вже на відстані простягнутої руки. Зненацька лабораторія уповільнила рух.

— Дев’ятий, Левченко! — гукнув начальник лабораторії. — Ваш канал випав з резонансу. Не ловіть гав.

— Автомат відпрацьовує підвищення радіаційного фону, — озвався невідомий Левченко ображеним тоном. — Прошу три хвилини на якість топозйомки.

— Стежте пильніше за змінами рельєфу. Даю три хвилини. Всім іншим — повтор серій.

Юранов жестом поманив Гната. Я також підійшов ближче.

— Гляньте-но, це вам знайоме?

На чорній, досі не прозорій панелі праворуч од пульта з’явилося дивне світле мереживо, схоже на малюнок черв’яка-деревоточця на корі дерева.

— Штреки?

— Так, точніше — система печер, в якій деякі природні ходи сполучені штучними тунелями. Глибина найнижчої печери близько ста п’ятдесяти метрів.

Гнат якийсь час розглядав зображення, потім похитав головою, гублячись у сумнівах:

— Ніяк не зорієнтуюся…

— Це прапор, — тицьнув пальцем у панель Юранов.

Гнат кивнув. Судячи з усього, йому було цікаво. А мені ставало нудно. Ніби відчувши переміну в моєму настрої, Гнат порадив мені пройти в зал, а Юранов, відвертий і лаконічний, докинув:

— Там, біля входу, є крісло спостерігача, підключитесь до машини, яка відповідає за синтез одержаних даних і фіксує до того ж усі виявлені елементи штучності вашого об’єкта. Якщо ж не хочете втрачати час — беріть швидколіт і летіть у своїх справах. Роботи у нас години на три, плюс обробка результатів пошуку. Завершимо — сповістимо.

Гнат прийняв останню пропозицію.

— Не дуже романтична професія, — сказав він у швидкольоті, спостерігаючи за лабораторією, що відпливала на південь. Вона була схожа на сніговий купол однієї з гір, який відламався і кудись полинув. — Так, стажисте?

— Не дуже, — пробурмотів я, відчуваючи докори сумління. Думав я в цей час про свою професію і про те, що домінантою рятувальника у всі часи було терпіння. Тобто саме те, чого мені не вистачає. Гнат, ясна річ, про це не скаже, але подумає, пішов же він з лабораторії через мене. Хоча, з другого боку, справ у нас достатньо, а начальникові БІІМу ми вже були не потрібні.

— Оце точно! — сказав раптом Гнат схвально.

Очевидно, я знову втратив контроль над власним обличчям, ворогом моїх почуттів. А Гнат умів читати його, як ніхто інший.

Інформація до розслідування.

Острів Сан-Мігель, Азорські острови,

травень 12 — 308

Сан-Мігель нічим не вирізнявся з-поміж островів Азорської гряди. Гористий, з крутими схилами, з безліччю термальних джерел, він був суворий і не вельми привітний і вимагав постійної уваги к боку Атлантичного сектора УАРС Землі, бо входив до сейсмічно активної зони планети.

Три сейсмостанції на острові контролювали найменший шерхіт у його “нутрощах”, і вже більш як сторіччя в районі гряди не було великих вулканічних вибухів: аварійні бригади геопатруля попереджували спроби заколоту земних надр.

Земля уже давно була обплутана глобальною мережею автоматичних сейсмостанцій і обчислювальних геокомплексів, які видавали довготривалі прогнози поведінки надр у всіх точках планети. Машини, як правило, помилялися рідко. Але те, що трапилося дванадцятого травня на острові Сан-Мігель, ні автомати, ні люди передбачити не могли.

Опівдні сейсмостанції острова зареєстрували незвичні електричні явища в районі кальдери древнього вулкана Фурнаш, розташованого в його східній частині. Поки збентежені диспетчери геопатруля звіряли зведення по Атлантиці із сигналом, що надійшов, у надрах Сан-Мігеля зародилися дивні звуки, супроводжувані вібрацією і поштовхами з амплітудою в десяті частки міліметра. За всіма ознаками, ось-ось мало початись виверження вулкана, тоді як карти прогнозів видавали на найближчу добу і загалом на рік наперед цілковитий штиль у районі Азор.

Через півгодини скрипи і дедалі частіше двигтіння ґрунту на всіх островах Азорської дуги показали, що. тиск лави найближчого до поверхні океану магматичного вогнища перевищив допущену норму і лава починає пробиватися з глибини давнім жерлом вулкана Фур-наш. Іще через чверть години пролунав перший громовий удар вулкана, що несподівано проснувся.

Коли до Азор прибули модулі геопатруля, острів Сан-Мігель був укутаний хмарою диму, попелу й пари, крізь яку пробивалися факели полум’я та язики лави, що сповзали в океан.

Після тригодинної “сутички” стихія підкорилася людям, вулкан вгамувався, дим розсіявся і перед рятувальниками постав напрочуд новий ландшафт острова; зі свіжого поля лави стирчали з’їдені парами кам’яні ікла — все, що залишилося від конуса вулкана Фурнаш. У радіусі кілометра поле лави також було пористим і вкритим зеленкуватим нальотом. Такий слід залишає ТФ-космоліт, що стартує з поверхні Землі у рейсовому режимі.

З двохсот жителів і тих, хто відпочивав на острові, вдалося врятувати сто сімдесят вісім осіб. Троє з них померли в дорозі до лікувального пункту на Азорах від раптової зупинки серця, інші твердили про “жахливий холод”, про “страховиська”, які танцювали над вулканом, про незвичайний безпричинний страх, що охопив їх перед виверженням, і про інші дивні речі…

ГНАТ РОМАШИН

Результати розвідки, проведеної над Ховенвіпом з допомогою кібер-комплексу БІІМ, яким оснащували далекі зоряні експедиції, стали відомі тільки надвечір.

По своєму особистому каналу я одержав кристалокасету, розібрався в супровідній інструкції. Всього у касеті було п’ять кристалів. Три з них містили записи фізико-геологічних властивостей плато Ховенвіп, у четвертому були вітейри — кольорові об’ємні зображення підземного світу Ховенвіпу, виконані в різних діапазонах електромагнітного спектра, в п’ятому виявлені об’єкти штучного походження.

Відпрацювавши обов’язкову денну норму фізпідготовки: година — розминка і тренування гнучкості та рухливості м’язів, година — доведення до автоматизму прийомів тайбо, — я подзвонив додому, сказав, що затримаюся, створив у кабінеті вечірнє освітлення і сів у крісло з передчуттям радості дотику до таємниці.

Перший вітейр відтворював усю складну систему підземель Ховенвіпу. Я порівняв знімок з тим, що в архіві, й одразу помітив невідомі раніше відростки тунелів та печер. Але не це привернуло мою увагу, на схемі перехресних звивистих ходів горіли вогники знайдених об’єктів. Це були, як правило, прямі тунелі, “зодягнені” в бетонно-панцирний каркас, але траплялися й бункери, трубопроводи, стіни, камери, якісь агрегати і машини. Дещо з цього було вже досліджене, однак я знайшов і цілком нові об’єкти, про які ні в документах архіву, ні в матеріалах слідства нічого не згадувалося. Наприклад: дивна порожнина у формі ідеальної кулі, поруч бункер, з’єднаний з порожниною металевою трубою, складний агрегат у вузькому кам’яному мішку-скоріш за все старовинний термоядерний реактор. Всі ці знахідки групувалися приблизно за три кілометри від місця загибелі чистильників. Не дивно, що експерти не змогли повністю розгадати таємницю Ховенвіпу, приховану скельною товщею з півтораста метрів. Найбільше мене зацікавила куляста порожнина, до якої підходили пучки труб різного діаметра і десятки кабелів. Евакуйований центр управління всім підземним господарством лабораторії? Стендовий зал? Полігон?

— Чудово! — сказав я вголос, підвівся і, розминаючись, замовив у барі гаряче молоко. — Ян буде задоволений.

Виходить, “Суперхомо” значно потужніша організація, ніж ми гадали. Точніше, ніж гадав я. Вісім квадратних кілометрів площі! Близько двадцяти шести кілометрів підземних виробок! І все це заради… заради чого? Яка така “надлюдина” створювалася в лабораторії? Яким шляхом? І чому навіть в архівах Пентагону і “Сентком-2000” про лабораторію — жодного слова? Чому тільки в одному-єдиному документі з тисяч інших надсекретних є згадка про відрахування “Суперхомо” ста вісімдесяти мільйонів доларів? За що? За яку “наукову” діяльність?..

Хутко переглянувши решту знімків, я повернувся до круглої печери. Цей дивний підземний зал зацікавив мене особливо, але, як відомо, на піску здогадок збудувати фундамент факту неможливо, а відправних пунктів для ланцюга логічних умовисновків я поки що не знайшов. Нагромадження туману в справі “Аїд” тривало.

Раптом я відчув на собі чийсь миттєвий погляд. Відчуття тут же минуло, але я вже знав, що в кабінеті я не сам. Хтось безшумно увійшов до кімнати і зупинився біля дверей, насторожений і небезпечний, як біль у серці. Він був досить досвідчений: глянув на мене лише раз, знаючи, що прямий погляд тут же видає спостерігача, і все ж недооцінив мого досвіду. Поки я допивав молоко — нарочито повільно, відчуваючи на губах не смак його, а смак тривоги і прикидаючи, що краще: стрибнути до стіни із сейфом чи впасти на підлогу, — той, хто ввійшов, непомітно наблизився й зупинився за спиною. Я кожною клітинкою напруженого тіла відчував незнайомця. Одного лише не знав — що вживе ця людина і як вона озброєна. Про те, що це може бути звичайний відвідувач або працівник відділу, я просто не думав.

Наступної миті м’яко муркнув виклик інтеркома. То був для мене мовби сигнал. Я щосили вдарив ногою у простір за спиною, влучив, дістав удар у відповідь в шию, відскочив і оглянувся. Біля дверей мелькнув людський силует, заштрихований фіолетовою напівтемрявою. Двері безшумно пропустили його і зачинилися.

Шия нила — удару завдано за всіма правилами тайбо — прийом “косий флінт”, і якби я трохи не нагнувся, то лежав би зараз непритомний біля столу, а невідомий, не поспішаючи, зробив би те, що замислив.

Я жбурнув склянку на підлогу, запізніло кинувся до дверей.

У кінці коридору встиг ще раз помітити тінь: людина пірнула в ліфт — наздогнати її тепер було неможливо.

Я постояв у коридорі, витер обличчя долонею й усміхнувся. Злякався, інспекторе? Ще б пак… зовсім відвик від постійної готовності до сутички… І ось на тобі — на Землі, в найнадійнішому і спокійному місці, в Управлінні аварійно-рятувальної служби, застрахованому від усіх і всіляких випадковостей, піддатися нападу! Розкажи комусь — не повірить!.. А може, це чийсь невдалий жарт?

Крізь відчинені двері знову почувся сигнал виклику: автомат “знав”, що я з приміщення не виходив, і був настійливий. Я зачинив двері, пройшов до столу. Дзвонила Люція.

— Я так і знала! — вона засміялася, вдивляючись мені в обличчя і намагаючись відгадати мій настрій. — Працюєте?

Дзвонила вона, по-моєму, зі спортзалу: із-за зеленої стіни декоративного домашнього чагарника чулися удари по м’ячу, вигуки, сміх і плескіт води.

— Доводиться. — Я несамохіть глянув на двері. — Тут у мене побував один загадковий відвідувач…

Люція зрозуміла, що запитувати не варто, якщо співрозмовник не бажає відповідати, і швидко проказала:

— Знаєте що, вже пізно, а я, як і ви, живу в Москві, то давайте зустрінемося в кафе? Я щойно звільнилася, нам також доводиться іноді затримуватися допізна. Підходить?

Я мимоволі посміхнувся: скільки лукавства й обіцянки таїв погляд дівчини. Зодягнена вона була в пухнасту напівпрозору кофточку і сталевого кольору брюки. Я знову замилувався красою Люції, красою зрілою, сильною, владною і тривожною.

— Стривайте, — сказав я, зиркнувши на годинник. — Координати?

— Біля арбатського ТФ, код тридцять три і три сімки.

Я вимкнув проектор, зібрав розсипані кристали інформповідомлень і поклав у сейф. Піднімаючи склянку з підлоги, несподівано угледів під кріслом маленький значок: у чорному колі золотий чортик. Емблема бригади “Аїд”.

Гмикнувши, я підкинув значок на долоні і сховав у кишеню. Цікаво, як прореагує на мою заяву Лапарра? Шеф, скажу я, на мене хтось нападав, але, побачивши, як потужно я п’ю молоко, перелякався і зник у невідомому напрямку, А щоб ввести мене в оману, підкинув значок “Аїд”… Іди відпочинь день-другий, скаже у відповідь затравлений моїм гумором Лапарра, і я піду, натхненний… Може, все-таки хтось просто пожартував?

Я згадав удар у шию і похитав головою. Такими речами не жартують. І все ж не віриться, що це всерйоз. Мета? Яка мета цього безглуздого нападу?

Я зайшов у хол Управління, повідомив координатору, що шукати мене без особливої потреби не слід, і ліфтом добрався до таймфагу. Там я з трудом знайшов вільну кабіну і набрав код тридцять три і три сімки.

Інформація до розслідування.

Орхус, східне узбережжя Ютландії,

травень 26 — 308

До кінця двадцять третього сторіччя місто-порт Орхус, розташоване на східному узбережжі півострова Ютландія, славилось як одне з небагатьох міст-музеїв Землі.

Романо-готичний собор, церква Фру-кірке, комплекс будівель “Старого міста” привабили в Орхус численних любителів старовини і поцінувачів древнього мистецтва й архітектури. Увечері двадцять шостого травня на вулицях, майданах і в скверах міста було багато відпочиваючих, в основному літніх людей, які полюбляють тишу, затишок і непоспішливість буття. Багато хто збирався біля відеорам послухати останні вісті в світі, інші поволеньки прогулювалися вулицями-лабіринтами старого Орхуса, зустрічалися з друзями, обмінювалися думками про останні відкриття науки і техніки та спортивні події. І лиш один з тисяч перехожих вирізнявся своєю неадекватною моменту поведінкою. Він почувався якось напружено, весь час озирався та дивився у небо крізь якийсь прилад з окуляром і чашоподібною антеною. На нього звертали увагу, але не чіпали: мало чим може захоплюватися людина. І по тому, як незнайомець поводився під час події, яка почалася о дев’ятій вечора, можна було зрозуміти, що тільки він один і знає причину цієї пригоди.

Усе почалося з різкого похолодання. Зона холоду захопила центр міста і поширилася в бік затоки Орхус-Бугт.

Разом з похолоданням люди відчули тривогу, невпевненість, бажання бігти і десь сховатися, багатьох охопив безпричинний страх. Варто було крикнути з ляку одному, як паніка заволоділа вулицею, другою, третьою — всім містом.

А потім у порту вибухнув прогулянковий лайнер “Данія”, що перед відплиттям заправлявся енергією з найближчого повітряного енергоканалу. Постраждали найближчі до затоки квартали міста, а катери та яхти, що стояли біля причалів, було викинуто на берег гігантською хвилею.

Трагедія розігралася буквально протягом п’яти-шести хвилин. Патрулі УАРС прибули в порт лише через чверть години і працювали до пізньої ночі — гасили пожежу і рятували тих хто постраждав. Увесь цей час людина з приладом провела мовби в оціпенінні на березі затоки, не зробивши навіть спроби допомогти рятувальним загонам. Потім сіла у швидколіт зринула в небо і знову зайнялася своїм приладом…

КІТ ДУГЛАС, інспектор-офіціал

американського філіалу бригади “Аїд”

Коли нас викликав Мартін Гриффітс і сказав, що потрібна допомога чистильників, він жодним словом не обмовився, яка робота чекає попереду. А за годину ми з Фарді були вже в південній точці Ховенвіпу, в дубовому лісі. Зустрічав нас високий, Широкоплечий хлопець з малорухливим обличчям і чіпкими сірими очима. Говорив він по-англійськи бездоганно, і я спершу не зміг визначити його національності. Це мене вразило: у таких справах досвід маю немалий. Рухався хлопець якось дивно, мовби крадучись, і водночас цілком природно, і завдяки цьому штришку я вгадав у ньому професіонала спецсектора.

Хлопця звали Гнат Ромашин. Росіянин Його напарником був зовсім юний хлопець стажист, який ніяковів од усвідомлення своєї непрофесійності, тому був готовий піти у вогонь і воду — дай лиш команду. Втім, мені він сподобався, а ось я йому навряд — зростом не вдався. Що поробиш, у дитинстві я немало натерпівся через свій зріст, та й нині метр сімдесят два — зріст нормального дванадцятирічного підлітка. Але в роботі це не заважає, а що стосується особистого життя… я знаю принаймні одну жінку, для якої мій малий зріст не має аніякогісінького значення

Ромашин швидко ввів нас у курс справи. Фарді почав було за звичкою бурчати, та я обірвав його. Про “Суперхомо” я нічого не чув але випадок з групою Шерстова на цьому клятому Ховенвші ще був досить свіжий у пам’яті. Цікаво було б помірятися силами зі злим генієм пращурів: вони створили страхітливий військово-промисловий комплекс, і його сліди ні-ні та й проступають крізь нашарування часу., **

Я не прихильник сто тринадцятого пункту інструкції, який іменується в просторіччі серед асів-рятувальників “зрам” — зведення ризику до мінімуму, все ж, перш ніж іти в атаку на підземелля Ховенвіпу, продумав з Ромашиним і Фарді всі варіанти ймовірних ускладнень і перепон.

Ми пригнали з Мексікан-Хата вантажний швидколіт з необхідним спорядженням і матеріалами, в тому числі з установкою спрямованого вибуху і роботом-універсалом Затим визначили перший маршрут і встановили навколо наміченої зони маяки, які з появою людини висвічували в повітрі грізні напис: “Стій! Небезпечно для життя! Працює “Аїд”!”

О десятій ранку приступили до здійснення плану. Проникнути в мережу підземних ходів вирішили через ущелину, де Ромашин показав стару залізницю, що збереглася завдяки мікробіологічній консервації.

— Підемо так: попереду я, потім Фарді, потім ви, Гнате, — сказав я сухо, очікуючи заперечень з боку Ромашина; як правило, не спеціалісти поспішають виявити свою хоробрість і презирство до небезпеки, але в “Аїд” це не проходить.

Усупереч моїм сподіванням Ромашин заперечувати не став, він, очевидно, також угадав у мені професіонала. Приємно працювати в такій компанії.

— Спочатку треба пробити дорогу, — сказав завжди похмурий Фарді, обстежуючи скелю, в яку впиралися рейки. — Цілком імовірно, що колись скеля поверталася на шарнірах і відкривала вхід, але тепер її доведеться висаджувати чи якось по-іншому руйнувати.

Він узяв гравітудний розрядник — широкий чорний диск з руків’ям, приєднав до нього енерговід і спрямував диск на скелю.

Я жестом показав усім відійти.

Дзвінкий удар струсонув ущелину, і поверхня скелі вкрилася густою мережею тріщин. А потім розпалася на громаддя уламків. Хмара диму і пилу сховала під собою швидкольоти і Фарді з його грізною зброєю.

Зрештою, канонада стихла, пил осів, і Фарді, сіро-білий од порохняви (як мірошник!), привів у дію робота, схожого на гібрид металевого восьминога і павука з вісьмома лапами-маніпуляторами. Робот заходився розгрібати купу щебеню, що залишилася від скелі. Незабаром ми побачили чорну пащу печери, точніше, тунелю. Це був справді штучний хід у глиб кам’яного щита Ховенвіпу. Його діаметр сягав десь метрів трьох. Перелізши через купу щебеню, я заглянув під склепіння тунелю, і мені одразу не захотілося йти туди. У вологому повітрі пахло чимось солодким і незнайомим, і це стривожило мене більше, ніж приховані в пітьмі пастки.

— Мабуть, спочатку підемо ми лише вдвох, — я кивнув на Гната. — Нічого ризикувати всім. Що це? — я помітив у руках стажиста маленький сріблястий конус.

- “Світлячок”, - сказав Гнат. — Індикатор небезпеки. Видається косморозвідникам. Штучка на молектронних чіпах і біоточних датчиках. Начепимо на всяк випадок?

Я трохи повагався, — не дуже вірю в мікро-техніку психопрогнозу, — але значок узяв.

— Фарді, ти підеш позаду, для підстраховки, а ваш товариш…

— Вітольд, — підказав Ромашин.

— Вітольд залишиться на чатах біля входу.

Біля входу в тунель поставили робота й увімкнули його прожектори. Під склепінням тунелю всі звуки посилювалися і набували металевого відтінку, наче стіни його були з металевих плит. Клацання кроків породжувало деренчливе відлуння, що неслося вперед, у темряву, куди не досягали промені прожекторів робота. Дві нитки рейок йшли в цю темряву, як у воду, зблискуючи в світлі прожекторів мовби вчора відполірованими рівними площинами.

Пройшовши всього близько сотні метрів, ретельно висвічуючи “світлячками” кожен метр тунелю, ми наштовхнулися на решітку з металевих прутів завтовшки в палець. Я старанно оглянув її, не торкаючись руками, хоча електричних полів прилади не показували, і відійшов до Гната, що незворушно спостерігав за мною.

— Боюсь, при ліквідації решітки спрацює якась пастка. Ми неоднораз стикалися з підступністю давніх прихованих військово-захисних систем.

— Однак усунути її доведеться, інакше не пройти. Чи є інший вихід зі становища?

Підійшов Фарді з роботом, ми втрьох обнишпорили тунель біля країв решітки з інтравізором та аналізаторами джерел енергії. Прихованої проводки не виявилося, схоже, решітку відчиняли і зачиняли вручну. А можливо, секрет входу в підземелля складніший, ніж здається на перший погляд.

Беручи диск розрядника, я раптом почув тоненький дитячий… плач! Завмер з піднятою рукою. І тільки за хвилину зрозумів, що “плаче” на грудях індикатор небезпеки — “світлячок”. Гмукнувши, я якусь хвилю роздумував, відчуваючи, як наростає тривога, потім рішуче відіслав буркотливого Фарді з Гнатом ближче до виходу, став під захист робота і знову звів розрядник. Пролунав різкий, як виляск батога, удар “плоского” імпульсу, вирвана з гнізд решітка відлетіла в глибину тунелю, з його склепіння посипалися шматки бетону. В ту ж мить брила бетону над нами нараз почала м’яко осідати, десь близько зашипіло стиснуте повітря.

— Поле! — скомандував я роботу і метнувся до виходу, не чекаючи, поки обвалиться весь коридор.

Побачивши, що я біжу, Гнат і Фарді кинулися за мною, і ми втрьох вискочили з тунелю. І в цю хвилину в ньому спалахнуло неяскраве полум’я — захист робота не витримав. Здригнулися скелі, всередині гори з важким гулом щось обвалювалося і падало. Відбігши від отвору тунелю, ми мовчки спостерігали, як звідти виривалися хмари пилу. Гул стих, і стало чути, як Фарді ділиться сам із собою враженням від побаченого і думками з приводу хитрощів древніх вояків.

А саме тоді, коли він умовк, хитнулися стіни ущелини, з тунелю вирвалося хрипіння, стогін, потім довгий гуркіт обвалу. Скеля над входом у тунель повільно з’їхала вниз, мовби клинцем закупоривши триметровий отвір.

Пил, здійнятий новим катаклізмом, осів, залягла полохка тиша.

— Усе, — сказав Фарді и свиснув. — Наразилися на ЗСЗТ.

Гнат запитально глянув на мене, і я пояснив:

— Загальна система збереження таємниці, наш вузькоспеціальний жаргон.

— Треба було працювати за всіма правилами, — провадив далі Фарді. — Тут на тиждень самої лише підготовки… А тепер застрягнемо на місяць, якщо не більше, поки розбиратимемо завали, — він махнув рукою. — Що діятимемо, Кіт?

Гнат з провинною напівусмішкою взяв мене під лікоть.

— Прошу вибачення, це я винен, хотів усе зробити швидко. Річ у тім, що я не знаю, з чого почати повторне розслідування обставин загибелі групи Шерстова. Сподівався, що під землею відшукаємо бодай якийсь натяк на таємницю їхньої смерті. Адже їх було не один і не два — одинадцять! Розумієте?

Я розумів. Випадок з групою Шерстова був безпрецедентний за масштабом, стільки чистильників-аїдівців не гинули в жодній операції. Виходить, не тільки мене не задовольнили пояснення експертів, якщо через півроку справою “Аїд-117” зайнявся відділ безпеки сектора.

Я поглянув на Гната, і той правильно зрозумів мій погляд.

— У цій справі багато загадкового, — сказав він. — А розгадка, як мені здається, там, — він кивнув у бік тунелю. — Отже, доведеться працювати за повним профілем?

— Та вже доведеться, — буркнув Фарді. — Тільки на швидкий результат не розраховуйте. Якщо, ми так гадаємо, спрацювала ЗСЗТ — входи в підземний лабіринт завалено всі до одного і пробитися до об’єктів, що цікавлять нас, буде нелегко. Чорти б взяли всіх цих “Суперхомо”!

Ми одночасно глянули на скелю, що затулила собою вхід у тунель, до таємниць невідомої лабораторії.

Інформація до розслідування.

Сааремаа, червень 8 — 308

Сааремаа — це напівпляж, напівпорт риболовецьких суден-автоматів, плюс бази відпочинку і скансени. Пляж займає все південно-західне узбережжя острова і замикається з одного боку причалом, з другого — робочою зоною орбітального ліфта. Ліфт в основному постачає супутників Приземелля продукцією рибозаводу.

Все почалося з незвичних відчуттів у операторів управління ліфтом. Першим поскаржився на недугу оператор зв’язку — найстарший з-поміж обслуговуючого персоналу. Потім і решта відчула похолодання, чийсь важкий погляд на собі й безпричинний страх. Одначе це не завадило їм і далі працювати: часу на аналізування власних відчуттів ритм роботи ліфта не залишав.

Техніка реагувала на вторгнення незвичайного різкіше.

Спочатку впав енергопотенціал основного стовпа ліфта, який поєднував старт-камеру на Землі й фініш-камеру на орбіті. Знизився енергопотік на обидві камери. Автомати увімкнули резерв, але водночас із цим — рідкісний збіг! — відключилося навантаження. Енергія спрямувалася у нагромаджувач — набір пакетів так званого квазірідкого металу. Нагромаджувач не витримав перевантаження, стався витік у конденсатор поля, і той перейшов у режим автоколивань. У каналі ліфта, що з’єднував супутник і вокзал на Сааремаа, відбувся розряд, і на стартовий стіл завбільшки з дві циркові арени спрямувався реактивний удар силою в два мільйони тонн!

Ударна хвиля знищила дощенту, перетворила на пил вокзал та службові будівлі. Сім чоловік, які обслуговували ліфт, не встигли навіть збагнути, що сталося…

Але до пляжу ударна хвиля не дійшла, хоч од ліфта до берега по прямій було всього близько чотирьох кілометрів…

ГНАТ РОМАШИН

У кабінеті Лапарри перебував його заступник Анатолій Первицький, худий і вузлуватий, як стовбур саксаулу. Очі у нього заховані під навислими надбрів’ями, і здається, що він дивиться, як із колодязя — сторожко й оцінююче. Але людина він славна.

Лапарра ходив кабінетом, засунувши руки до кишень і вдивляючись в освітлену лискучу підлогу.

— А-а, — підвів він голову, угледівши мене, і зупинився. — З’явився, нарешті. То що там у вас трапилося?

— Обвали, — коротко відповів я, потискуючи руку Первицькому. — Напевне, спрацювала ЗСЗТ лабораторії, усі виходи із системи підземель, відомі нам, завалило одночасно.

— Цього і слід було сподіватися. — Лапарра знову пішов колами кабінету. — Непідготовлений “штурм унд дранг” ще ніколи не виручав рятувальників.

— ЗСЗТ — це, здається, за термінологією чистильників, загальна система збереження таємниці?

Я кивнув.

— Пункт “зрам” інструкції у тебе, здається, не в пошані…

Лапарра зупинився і сів біля столу.

— Сідай і ти, — запропонував він мені. — Що ж, тепер почнемо розбирати завали.

— Занадто довго, і немає гарантій, що в тунелях не залишилося пасток. Ні, я почну проходку нових шахт згори, просто до об’єктів, які тебе цікавлять. Завали, звичайно, також доведеться розбирати, але це в останню чергу. Ти говорив з Гриффітсом? Тих двох, що він виділив, для мене замало.

— Буде скільки потрібно. Головне — визначити, чи є якийсь зв’язок між діяльністю лабораторії “Суперхомо” в минулому і загибеллю чистильників сьогодні.

— Це я і сам знаю. Запитань до мене більше немає?

Лапарра і Первицький перезирнулися.

— Запитань немає, - помовчавши, проказав Ян. — Є нове завдання. Дві години тому біля Пскова трапилася аварія на атмосферному заводі. Експерти уже там, тобі доведеться зв’язатися зі старшим комісії і з’ясувати все, що вдасться.

— Чому саме мені? А Ховенвіп?

— Аварія сталася дивна, симптоматика її дуже подібна до катастрофи ліфта на Сааремаа…

— Ну і що? Аваріями займаються лінійні відділи, навіщо вплутувати туди ще й нас? Чи не простіше подзвонити в техсектор після розслідування і взнати подробиці?

Лапарра мовчки дивився в куток кабінету. Первицький ледь помітно всміхнувся, зумівши, одначе, цим виказати своє дружнє ставлення до мене. Я відповів йому запитальним поглядом. Чесне слово, еківоки начальства на дивовижність деяких аварій були для мене поки що не зовсім зрозумілі. Лапарра явно натякав на якийсь зв’язок між відкриттям “Суперхомо”, трагедією на Ховенвіпі й випадком на Сааремаа. Який між ними може бути зв’язок? Та Ще й оця нова подія — аварія на атмосферному заводі… Не люблю порпатися в купі недомовок, особливо коли не бачу, куди хилить наначальство. З другого боку, Ян навчив мене будувати ланцюг доказів паралельно з ланцюгом інтуїції без посилань на думку авторитетів — щоб у самого не створювалося упередженої думки до завершення розслідування. Виходить, у даному разі я також маю міркувати самостійно?

— Добре, — сказав я. — Лечу до Пскова. Карабін не знайшли?

— Поки що ні, - Лапарра поглянув на заступника, і той сказав:

— Шукаємо. Встановили контроль за боєзапасом до “дракона”. Між іншим, сьогодні рано-вранці хтось намагався проникнути у сейфи Інституту Дальрозвідки.

Я згадав загадкового відвідувача, що силкувався на якийсь час вивести мене з ладу, і мені стало не по собі. В погляді Первицького явно прочитувалися докір і співчуття: він, певне, не міг змиритися з тим, що такої необачності з карабіном припустився досить досвідчений інспектор-офіціал. Я раптом зрозумів, що обидва мої безпосередні начальники тепер змушені виправляти чужі промахи. Мої промахи!

— Йди, — сказав Лапарра. — Стрілець нікуди не подінеться. Коли він тямущий, то стріляти більше не буде. Друга спроба вистрілити — це кінець його свободі. — Ян злегка всміхнувся. — Допетрав, як він потрапив у будинок?

— Елементарно — через вікно. Влітку вони у нас не зачиняються.

— Як же ти міг забути про карабін? На якого біса він тобі знадобився вдома?.. Міг би повправлятися в тирі… Гаразд, іди. “Дракона” ми відшукаємо, не підведи в головному.

Уже на порозі мене погукав Первицький:

— Гнате, зачекай.

Я обернувся.

Анатолій дивився на Лапарру, а той — на мене, і було в їхньому мовчанні таке, від чого мені знову стало не по собі.

— Що це з вами? — здивувався я. — Ніби боїтеся зізнатися у власних гріхах. Чи сталося щось іще?

— Поки що ні, - пробурмотів Лапарра. — Але може з’ясуватися, що до аварії під Псковом була причетна людина…

— Не так, — м’яко поправив Первицький. — Може трапитися, що напередодні аварії і під час неї там бачили…

— Зо Лі, - з іронією вставив я.

Ян зітхнув, перестав свердлити мене поглядом і недвозначно мотнув головою:

— Я думав, ти справді здогадуєшся… Коротше, цілком могло бути, що біля атмосферного заводу перед аварією крутився саме Зо Лі. Так ось, ця людина небезпечна! Висновки зроби сам.

Я кивнув і вийшов. У голові стояв туман, породжений не багатством відомостей, а багатством недомовок і тим значенням, яке вкладали в них мої шановані начальники. Втім, Це було мені знайоме, батько не раз допомагав мені розв’язувати логічні задачі як у школі, так і в житті саме таким шляхом.

До Пскова я дістався о четвертій дня. Смугастий швидколіт технічної служби УАРС швидко доставив мене до місця події.

Атмосферний завод — це кругла платформа Діаметром близько сотні метрів, накрита решітчастим куполом, з отворів якого звисали десятки “мацаків”: шланги, труби і стволи апаратури. Платформа вільно плаває у повітрі й служить для підтримання стабільного складу повітря тропосфери та озонного шару стратосфери. Маршрути таких заводів накреслюються, розраховуються заздалегідь, і автомати ведуть їх туди, куди накажуть люди.

Цей завод не плавав у повітрі — лежав на “животі”, придавивши всією своєю масою молодий підлісок на березі ріки Великої, і являв собою сумне видовище, щось на зразок загиблого від страху металевого багатонога. Я гадав, що нікого тут не зустріну, адже з часу аварії минуло уже години три, однак помилився. Біля заводу стояли три швидкольоти: два — такі ж смугасті, як і той, що доставив мене, третій — червоно-синій швидколіт лінійного відділення УАРС Псковської області.

Чоловік сім у костюмах рятувальників порпалися біля зім’ятого ударом об землю кожуха заводу завтовшки з шість метрів, ще четверо щось з’ясовували між собою. Один із співрозмовників, широкий, міцно збитий, з великим м’ясистим обличчям, запитально глянув на мене з-під важких повік. Я привітався і назвався.

— Младен Лілов, — відповів він. Це був начальник експертної комісії.

— Що привело вас сюди? — Лілов узяв мене під лікоть і відвів убік. — Не вас особисто — ваш відділ?

Не варто було говорити про своє завдання сторонньому, тому я вирішив не вдаватися в подробиці.

— Ми були свідками аналогічного випадку на Сааремському орбітальному ліфті. А коли такі збіги повторюються з розривом усього в кілька днів, доводиться відпрацьовувати сто тринадцятий пункт інструкції.

— Логічно, — пробурмотів Лілов. — І все ж, що саме вас цікавить?

— По-перше, причина аварії та її подробиці. По-друге, ви уже розпитували свідків?

— Звичайно. Свідків усього двоє, місце, як бачите, тут малолюдне. Ми їх давно відпустили.

— Координати у вас записані?

Лілов кинув через плече:

— Шарафутдін, підійди на хвилинку. Наблизився високий смаглявий хлопець.

— Дай координати свідків.

Хлопець з цікавістю поглянув на емблему спецсектора на рукаві моєї куртки і відійшов.

— Причина? — провадив далі Лілов. — Причина, на жаль, невідома. Тут ви маєте рацію: випадок чимось схожий на аварію з ліфтом. Я там не був, але знаю. Ходімо у швидколіт, розкажу, як це було.

Ми всілися під димчастим ковпаком шестимісного швидкольота, повіяло приємною прохолодою.

Аварія на атмосферному заводі — справа майже неймовірна, наскільки завод напханий усілякими системами захисту і безпеки, дублюючими ланцюгами й обчислювальною технікою. Однак аварія усе ж трапилася. Було це так.

Завод на висоті двохсот метрів перетинав нешироку ріку Велику, як раптом різко зросло енергоспоживання гравітаційних двигунів. Платформа пішла на зниження, автомат захисту негайно підвищив енергію на двигуни, але це не допомогло — енергія ніби витікала в безодню, а не йшла в мотори. Заводський “кібермозок” здійснив півсекундний аналіз ситуації, координатор прийняв правильне рішення — спрямувати контактний хвилевід до найближчої енерготраси, щоб уникнути катастрофи. Енерготраси — невидимі потоки енергії, які оббігають Землю і сплітають загальну енергомережу, — в районі Пскова були розташовані лише на кілометровій висоті. Здавалося б, тицьни пальцем у небо і вцілиш. Однак координатор рішення прийняв правильне, але капсулу хвилевода вистрілив… у землю, під себе! А потім завод масою близько двохсот тонн наліг на берег ріки…

— Дивно! — сказав я, коли Лілов закінчив. — Вистрілити капсулу в протилежному напрямі!.. Раптовий “шизофренічний синдром” мозку заводу? Чи одна з тих випадковостей, яка підвладна лише теорії ймовірностей?

Лілов поглянув на мене з-під кам’яних повік:

— Можливо, випадковість. А скоріше координатор у момент виконання рішення був без струму, лише таке пояснення вкладається в остаточну гіпотезу аварії.

Лілов оглянувся н експертів, які повзали по розбитій платформі заводу.

— А що вони там роблять? — поцікавивсь я. — Не сподівався, що застану вас тут. Чи ви уже приступили до ремонту?

— Ремонт не входить у наші обов’язки. Там нині працює бригада двигуністів та енергетиків. Самі посудіть — куди могла подітися енергія гравіконденсаторів? Допустити спонтанний розряд енергії у землю ми не можемо, на цьому місці утворився б добрячий кратер. Розряд у повітря? Був би підвищений радіаційний фон… Нічого цього немає. В той же час завод повністю позбавлений запасів енергії, МК-батареї перетворилися у пил, немовби хтось виссав із них увесь гігаватний ресурс!

Лілов поморщився і відвернувся. Я його зрозумів. Якщо експерт не може розгадати причину аварії, це не тільки зачіпає його професійне самолюбство, а й лягає плямою на технічний сектор УАРС. Такі випадки були рідкісні, але це міркування настрій Лілова підняти не могло. Як і експерта Ларіна, який розслідував причини катастрофи на Сааремському ліфті. І того, хто розслідував причини загибелі групи чистильників на Ховенвіпі. Чи не занадто багато “рідкісних” випадків за останні півроку?

— Спасибі, - сказав я. — Значить, по-вашому, причина аварії на заводі — миттєвий витік енергії у…

— У підпростір, — з іронією докінчив Лілов. — Витік куди? Абсурд! Але… — Він раптом безпорадно розвів руками. — Виглядає це саме так. Поговоріть з фізиками, можливо, у районі Пскова ми відкрили нове фізичне явище? Хто знає?

До нас підійшов знайомий уже мені хлопець на ім’я Шарафутдін і подав білу платівку звукозапису.

— Адреси і телекси свідків аварії.

Я подякував і пішов до швидкольотів, замислившись над словами Лілова, але тут згадав, що свого транспорту в мене немає. Повертаючиись назад, я наткнувся на довгу гладеньку смугу, схожу на відполіроване голубе скло. Смуга починалася на березі річки і йшла під тіло заводу, напрочуд рівна і тендітна на вигляд, як старовинний кришталь.

— Що це? — запитав я у Лілова, який обернувся на мої кроки.

— Це? Не знаю. Спершу думали, що це слід розряду заводських батарей, але — нічого схожого.

— Якщо буде щось незвичайне, повідомте, будь ласка. Втім, вибачте, я повернувся по транспорт, свого у мене немає.

Лілов підкликав усе того ж Шарафутдіна, і він доставив мене на околицю Пскова, в зону дії міської транспортної мережі.

Після вечері я насамперед відправився за вказаними адресами свідків аварії на атмосферному заводі.

Перший з них, інженер-будівельник Вадим Волкобоєв, жив у самому Пскові, в старовинному — йому було не менше півтораста років — багатоповерховому будинку, першому з модульних приміщень нового типу. Щоправда, порівняно із сучасними спорудами цей дім мав вигляд дещо помпезний — смаки сучасників відрізнялися від смаків будівельників півтора-вікової давності, та й матеріали змінилися, але все-таки будівля була своєрідна — щось схоже на гроно винограду — і непогано вписувалася у ландшафт старовинного міста, міста-пам’ятника, міста-лісу Пскова.

У день аварії Волкобоєв працював з комплексом роботів-диггерів на розчищенні лівого берега Великої — передбачалося спорудити тут пляж і водний стадіон для одного з дитячих навчальних містечок Пскова. Перевіривши запуск програми і переконавшись, що кіберкомплекс діє, Волкобоєв зібрався скупатися, і в цей час відчув холод. “Морозний вітер”, - як він висловився. До “вітру” додалося ще й дивне відчуття непоправної втрати — зовсім чуже натурі Волкобоєва відчуття. Інженер оглянувся, нічого, що могло б породити ці відчуття, не помітив, зате побачив, як над рікою, метрів за двісті від нього, атмосферний завод, до якого він уже звик, як до деталі пейзажу, раптом нахилився, “клюнув носом” і пішов на зниження, поки не вткнувся в берег ріки.

— Ну, я й побіг, — ділився враженням Вадим, літній, невисокий, повний, із залисинами. — Переплив, значить, ріку, думав, може, врятую когось… не знав, що завод працює без людей. Одного, щоправда, зустрів. Дивний якийсь хлопець, швидкий, а обличчя якесь… байдуже, чи що… Я йому — привіт, чи є хтось живий? А він побачив мене, оббіг завод, значить, навколо і зник. Ось, власне, і все. Потім підбіг другий, Сергій, здається. Удвох ми, значить, і викликали ваших…

— А ваші “морозні” відчуття, коли вони зникли? — запитав я.

— Та ви знаєте, не пам’ятаю. Коли плив — було холодно, це точно; а потім… — Волкобоєв пожував губи. — Не до відчуттів, значить, було.

Я кивнув, згадуючи свої відчуття на Сааремському пляжі. Лапарра мав рацію, “почерк” аварії на заводі повністю збігався з “почерком” катастрофи на орбітальному ліфті. Відчуття холоду, таємниче зникнення енергозапасу заводу і витік енергії на ліфті… А ось “скляної” смуги біля ліфта я не запримітив, треба буде послати туди стажиста, нехай пошукає, раптом смуга виявиться характерною рисою обох подій…

— А роботи ваші? Працювали без вас?

— У тому-то й річ, що ні. Приходжу на місце, а комплекс стоїть, автомат захисту хтось “вирубав”, значить. Хвилевід антени згорів зовсім. Досі сушу голову — з якої причини? Так і довелося відновлювати живлення.

Я дістав кнопку вітейра Зо Лі, стиснув пальцями, і поміж нас виникла об’ємна постать чистильника.

— Цього чоловіка бачили біля заводу?

Волкобоєв придивився, кивнув.

— Його, тільки зодягнений він був по-іншому. А що? Він таки винен?

— Скоріше він, як і ви, опинився там випадково. Але цікаво було б погомоніти з ним, розпитати його.

Попрощавшись із Волкобоєвим, я вирушив за другою адресою, хоча було вже досить пізно. Розмова із Сергієм Поздняковим не зайняла багато часу. Він підтвердив усе те, про що говорив інженер, хіба що суб’єктивні його відчуття були трохи іншими: до відчуття “морозу” долучилося бажання закричати. Крім того, він, повагавшись, сказав, що бачив над рікою дивні картини: не то вогненні язики, не то страхітливих світляних птахів. Один з “птахів” знизився у нього на очах біля заводу і, торкнувшись землі крилом, зоставив слід — голубу склоподібну смугу.

Я недовірливо скривився, і Поздняков квапливо додав:

— Не хотів казати, але галюцинаціями не страждаю. Тож хоч вірте, хоч ні…

Уже о дванадцятій ночі мене по зв’язку розшукав Лапарра.

Я повертався додому пішки, в парку було досить темно, і силует начальника відділу ледве виднівся над віконцем відеобраслета.

— Як успіхи? Я зупинився під одиноким світломіхуром.

— Ти не помилився: випадок ідентичний з катастрофою на Сааремському ліфті. Однак по двох точках не можна побудувати графік закономірності якогось явища.

— Чому ти вирішив, що є лише дві точки?

— Ах, то їх більше? — із сарказмом здивувавсь я. — Пробачте, шефе, мене про це ніхто не повідомив.

Обличчя Лапарри лишилося таким само похмуро-спокійним, як і завжди, але мені чомусь стало незатишно.

— Свого часу одержиш вичерпну інформацію, — сказав Ян. — Які особливості ти відзначив на місці?

— Спільним у свідків було відчуття інтенсивного похолодання. Та ще, мабуть, поведінка Зо Лі.

— Ага, — Лапарра помовчав. — Поведінка Зо Лі. Тебе не дивує що він з’являється саме там, де потім трапляються аварії? Це добре, що дивує. Мене також. Цікаво, чи не правда? До речі, дзвонили з архіву Інституту соціології. Начальник, дуже сувора жінка, висловила гнівний подив з приводу того, що співробітники спецсектора УАРС відривають від діла цілий сектор у пошуках несуттєвої інформації.

— Не зрозумів.

— Ти давав запит на пошук документів про “Суперхомо”? Річ у тім, що місяць тому ту ж інформацію зажадав співробітник спецсектора на ім’я Золін.

— Золін?! Можливо, Зо Лі?

— Можливо. Інформації більше не знайшлося. Крім того, дзвонили з нашого архіву, сестра твого стажиста. Вона передала, що місяць тому ту ж інформацію запросили з американського філіалу “Аїд”, і всі матеріали, що знайшлися, було відправлено в Нью-Гемптон.

— То матеріали все ж були? І тепер вони…

— У Зо Лі, - докінчив Лапарра, — Прилітай, помізкуємо.

— Стривай, але як же… архів, як правило, видає дублікати документів, копії.

— Замовлення з “Аїд” було на оригінали. Віконце відео згасло.

Я почухав потилицю і попрощався з вечірнім відпочинком та сном.

ЛЮЦІЯ ЧІКОБАВА,

пілот-випробувач космоцентру

Дивлячись знизу вгору на начальника монтажно-випробувального корпусу полігону, я раптом гостро запрагла побачити Гната. Очевидно, тому, що начальник чимось його нагадував, чи то суворим обличчям, чи то дужою статурою. Помітивши, що я перестала його слухати, він тільки рукою махнув.

— Не розумію вас. Модуль прекрасно витримав усі екзамени, атестований на Знак якості, а ви незадоволені. Чим конкретно?

Так, він мав рацію. Десантний модуль серії “Ігл” упевнено пройшов усі випробування на полігоні. Я тричі перевіряла його в екстремальних умовах, техніки полігону влаштували таке пекло, яке не снилося, мабуть, навіть теоретикам випробувань, але модуль витримав усе. Здавалося, можна запускати його в серію; потужні й надійні машини дуже потрібні косморозвідникам у далеких зоряних експедиціях, але мене не полишало дивне відчуття незадоволення, що виникло в останньому польоті, і це відчуття не дозволяло мені ставити свій підпис на бланку випробувань.

— Нічого конкретного, — сказала я нарешті, читаючи в очах начальника МВК іронічне: “Зв’язався на свою голову з жінкою!” — Однак дозвольте мені розібратися в цьому самій, перш ніж остаточно вирішити долю модуля.

Начальник, — звали його Павло Жданов, — треба віддати йому належне, стримувати себе вмів. Як Гнат. Ось звідки у мене відчуття, ніби вони схожі.

— Як довго триватимуть ці ваші… вагання? — з ввічливою усмішкою запитав він. — Чи не простіше ще раз “прогнати” програму випробувань? Упевнитися, хто має рацію: ви чи конструктор?

— Конструктори — теоретики, вони завжди мають рацію лиш відносно, — сухо сказала я. — Абсолютно праві експериментатори-практики. До побачення. Завтра о дев’ятій я повідомлю вам своє рішення.

Взагалі-то начальник МВК непоганий хлопець і давно намагається побачитися зі мною не в службовій обстановці, але до Гната йому далекувато. Ех, Гнате, Гнате, чому так несправедливо влаштовано: не ти шукаєш зустрічей зі мною, а я?..

З території полігону (Австралія, пустеля Сімпсон), я вилетіла додому (Рязань, парк Ентузіастів), перевдяглася в тюник з димчасто-сірого кларк-шифону, сколола волосся на скроні смарагдовим бандо з білим пером, критично глянула на себе в дзеркало і тільки тоді подзвонила Гнату.

Гнат був, як завжди, спокійний і врівноважений, однак я якимось восьмим чуттям вгадала, що він заклопотаний чи стривожений. І ще він поспішав: я перехопила його погляд, що упав на браслет відео. Тому не стала його розпитувати про настрій, погоду в тій точці земної кулі, де він перебуває, та інші премудрі речі, про яких ніхто ніколи не говорить щиро.

— Поспішаєш? — запитала я. — Не завадить, якщо і я з тобою?

Гнат якусь мить вагався, потім пожвавився.

— А таки, мабуть, не завадить. Чекатиму на тебе біля таймфагу в Мексікан-Хате. Потім поясню чому. Півгодини вистачить?

Я подумала.

— Вистачить і двадцяти хвилин.

Настрій у мене поповз угору, як стовпчик ртуті в старовинному термометрі, хоч десь у куточку серця холодніло крижане озерце суму. Як списом Геракла, рани від вістря якого заліковувалися доторком древка, Гнат діями своїми, ставленням до мене то несамохіть спричиняв біль, то гамував його, а я не могла прямо сказати йому про це. Дивна несміливість у жінки, яка не боїться нічого на світі, крім хіба що залежності від чоловіка… І тут я раптом “упіймала” ту причину неприязні до модуля серії “Ігл”, яка приховано мучила мене і змушувала відтягувати рішення по здачі його у серійне виробництво: відчуття сторонності. Модуль був напханий автоматикою і кібер-системами до такої міри, що міг цілком обходитися без людини. Пілот у його рубці був зайвим елементом, майже не впливав на виконання основного завдання: літати і доставляти розвідзагони космольотчиків на чужі планети. Я не відчувала задоволення при його випробуваннях, бо в екстремальних ситуаціях автомати все вирішували самі до того, як людина встигала усвідомлювати це. І хоча самостійність техніки, особливо космічної, раніше не дратувала пілотів, то тепер я зрозуміла, до яких меж поширюється ця самостійність. Якось я була свідком рятувальної операції одного із загонів УАРС: провалилася в карст частина селища Лукомор’я на Таймирі. Пам’ятаю, я була приємно вражена швидкістю, з якою діяли рятувальні групи, і, розповідаючи про цей епізод Гнату, похвалила рятувальників, їхній натренований автоматизм. А він вислухав, подумав і сказав, що автоматизм хороший до певної міри — коли люди відпрацьовують “награні”, передбачені тренінгом ситуації, але, на жаль, автоматизм цей надзвичайно шкідливий у ситуаціях позаштатних, тобто не розрахованих ніким. Так і у випадку з модулем серії “Ігл”: він був автоматом у повному значенні цього слова, здатним відреагувати на багато видів небезпеки, які передбачили конструктори. На багато, але не на всі! У тих же самих позаштатних ситуаціях, що виникали у космосі частіше, ніж де-небудь ще, автоматизм такого модуля може привести до катастрофи, до загибелі екіпажу…

Я хотіла тут же подзвонити начальнику МВК, та передумала. Рішення знайдено, слід відшукати переконливе формулювання для відмови.

У Мексікан-Хате я прибула, як і розраховувала, через двадцять хвилин після розмови з Гнатом. Він уже ждав мене біля входу з юнаком, якого називав то стажистом, то варягом. А ім’я в нього — Вітольд. Юнак був би цікавий собою, якби не рухливість обличчя, що відбивало щонайменші відтінки настрою. По-моєму, для мужчини це вада.

Гнат галантно поцілував мені руку, скоса глянувши на Вітольда, і ми попрямували до стоянки швидкольотів, розмовляючи про всяку всячину, приміром, концертну програму емоціоансамблю “Чотири стихії”; до речі Гнат напрочуд ерудований у цій галузі. Він неуважно поглядав на мене, а тоді раптом запитав, чим я розстроєна, і я подивувалася його чуйності: важко побачити в людині зерно поганого настрою, коли вона того не хоче.

— Цього не пояснити, — коротко відповіла я.

Розмова перервалася. Ми підійшли до стоянки, Гнат запропонував мені вибрати швидколіт до вподоби.

Не люблю водити комфортні швидкольоти типу “Шуо”, з їх кібер-няньками — так я називаю ніколи не вимкнені системи безпеки, і в заміських польотах віддаю перевагу метким швидкісним машинам з необмеженим запасом ходу і ручним управлінням. Таких машин на стоянці було всього дві: сірий краплеподібний “скуд” і яскраво-зелений “дхаммакханд”, схожий на голову хижого птаха.

Гнат сунув в щілину замка свій сертифікат офіціала УАРС — швидкісні швидкольоти дозволялося водити не всім, — і ми влізли в кабіну “дхаммакханда”.

— Куди? — поспитала я, чіпляючи на зап’ястя рук кільця маніпуляторів: місце пілота дісталося мені.

— Північний схід, — сказав Гнат, підморгуючи здивованому його рішенням стажистові. — Пейнтед-Дезерт, заповідник Ховенвіп.

— Пристебніться, — порадила я, відповідаючи Гнатові розуміючою напівусмішкою.

За двадцять дві хвилини ми були над Ховенвіпом. Я засікла на вказаній Гнатом частоті маяк посадочного майданчика, але він попросив раптом піднятися над кам’яною країною Ховенвіп метрів на вісімсот.

Піднялися, зависли.

— Тепер поглянь трохи лівіше, під нами. — Гнат показав рукою. — Майданчик бачиш? Що він тобі нагадує?

Я кілька хвилин розглядала в частоколі скель рівний, як стіл, простір. Майданчик був невеликий — три на чотири сотні метрів — і всіяний іржавими плямами, схожими на термічні удари. В центрі майданчика виднілося правильної форми напівкільце, до якого вів невисокий насип. Насип закінчувався біля скель, що оточували майданчик, але я запримітила, як саме в цьому місці стіну скель перетинає ущелина. Дорога?.. Стартовий майданчик — ось що це таке. Причому дуже давній: у наш час старти модульних кораблів будь-якого тоннажу не залишають слідів на ґрунті.

— Схоже на старовинний космодром, — сказав Гнат. — Так?

— Для космодрому місця малувато, але для стартового майданчика вантажних ракет годиться.

— Утямив, стажисте? — обернувся Гнат до товариша. — Поза всім іншим “Суперхомо” була пов’язана ще і з космічними дослідженнями. Ось де відкривається поле додаткового інформаційного пошуку. Гнат злегка погладив моє плече:

— Спасибі, Люці. Сьогодні ти наш експерт з транспорту минулих сторіч. Я знаю, що історія транспорту — твоє захоплення. Не заперечуєш?

Я не заперечувала. Я хотіла, щоб Гнат не запитував, а командував мною…

Сіли на узліссі букового лісу поруч з трьома вантажольотами і шерегою машин незрозумілого мені призначення. Поза кабіною було спечно, і я втішилася, що не одягла середньоширотний костюм.

Гнат одразу попростував до групи людей, що порпалася за півкілометра від нас біля широкої металевої колони. Колона вібрувала і гула.

— Диггер для шахтної проходки, — пояснив Вітольд у відповідь на мій погляд; залишити мене саму він не наважувався. — Швидкість проходки десять метрів на годину. Ходімо й ми.

— А зручно? — засумнівалася я, відчуваючи себе зайвою.

— Гнат же взяв вас із собою, — знизав плечима стажист і почервонів.

Відповідальність за мою появу тут лежить на Гнатові, зрозуміла я і запитала, аби не мовчати:

— А чим ви займаєтеся? Чи це секрет?

— Не секрет. — Вітольд почав розповідати про те, що сталося на Ховенвіпі з групою чистильників, але не докінчив: Гнат уже покликав його до себе.

— Мені треба йти вниз. І ти йдеш?

— Куди вниз? — не зрозуміла я.

— Під землю. Тут під скелями ціла печерна країна. Туди недавно пробурили шахту.

— Іду. — Я оглянула свій наряд. — Але в цьому платті…

Гнат відійшов до невеликого намету, який приліпився до прямовисної скелі, й приніс оранжевий комбінезон.

— Завеликий, але більше нічого немає. Ходімо.

Вхід під землю був за півкілометра від механізму, що довбав камінь. Шахту було вже обладнано підйомниками, і спустились ми вниз на глибину двісті метрів за якихось півтори хвилини. Там, на дні, нас ждав невисокий на зріст чоловік, вилицюватий, з виглядом упевненої в собі людини. Звали його Кіт Дуглас.

Я вперше опинилася під землею, тому з цікавістю розглядала печеру, в яку ми проникли через її стелю. Печера освітлювалася люмінесцентними лампами, прикріпленими до стін через рівні проміжки. По дну зміїлися різноколірні кабелі, стояли якісь апарати. Троє людей у таких само оранжевих комбінезонах, як і мій, працювали неподалік, біля печерної стіни.

— Метрів сорок, — сказав Кіт Дуглас, очевидно, продовжуючи розмову, й несхвально глянув на мене.

— Фарді, підійди.

Від групи людей відокремився довгов’язий хлопець з похмурим обличчям, мовчки привітався з Гнатом за руку:

— Пильнуй позаду.

Фарді похмуро блимнув у мій бік, і я пошкодувала, що послухала Гната. Однак відступати було пізно, хоч я і не розуміла, чим тут займаються ці люди і який стосунок до них має Гнат.

Так вервечкою ми й рушили: Гнат і Дуглас попереду, потім Вітольд і я, а останнім Фарді. Не розумію, навіщо знадобилося таке підстрахування.

Хід вивів нас на балюстраду величезної печери, яка мала форму ідеальної кулі не менш трьохсот — чотирьохсот метрів у діаметрі. Стелю її було проломлено, і в проломі виднілася частина тунелю, освітленого все тим же білим світлом люмінесцентів.

— У стінах — генератори поля, — сказав Дуглас Гнату. — Вимкнені порівняно недавно, з півроку тому. Живлення підводилося од автономного реактора.

— Реактор і досі працює? — здивувався Гнат.

— Працював у автоматичному режимі, а виробив ресурс і відключився.

Східцями, вирубаними в пористому матеріалі стінки сфери, ми спустилися на дно печери. Запах тут стояв ядучий, неприємний, у мене почало дерти в горлі й на губах з’явився металево-гіркий присмак. Я нахилилася: підлога сфери здавалася вкритою товстим шаром зеленуватого пилу, але це був не пил. Дуглас також нагнувся, копирснув пальцем підлогу — він був у рукавицях — і легко відламав шматочок, пористий, як спінений пластик, що відслужив своє.

Вітольд. — Пам’ятаєш, я розповідав тобі про лаву на Сан-Мігелі?

Гнат потримав у руках розсипчастий уламок, понюхав і викинув.

— Цікаво. А що там? — він кивнув на пролом у куполі печери.

— Природний хід. Ходімо поглянемо. — Дуглас обернувся до нас. — А ви, будь ласка, зачекайте тут.

Вони піднялися на балюстраду, і голоси їхні незабаром долинули уже з пролому в куполі.

— Не провалися, тут повсюди той же “пінний” шар…

— А куди веде цей хід?

— Якраз це найцікавіше: вихід точно над тим місцем, де загинули люди Шерстова.

— Далеко звідси?

— Кілометрів зо три.

Голоси поволі стихли, чувся лиш звук кроків — мовби люди йшли по хрусткій кризі.

— ТФ-удар, — повторив Вітольд, розминаючи в долонях грудочку матеріалу печери.

— Помиляєтеся, — несподівано озвався басом похмурий Фарді. — “Молекулярне танення” — порушення молекулярних зв’язків речовини. Кіт! — раптом гукнув він. — То я піду?

— Йди, — глухо почулося згори.

Фарді, ні слова не кажучи, щез. Ми з Вітольдом перезирнулися і засміялися.

— Досить непривітний товариш… Поки вони повернуться, хоч розкажіть, що все це означає, - попросила я.

Стажист почав розповідати. Коли хвилин за десять повернулися Гнат і Дуглас, я в загальних рисах була ознайомлена із ситуацією.

Гнат підійшов до мене, повагався, але відвертість була сильною стороною його характеру, і він сказав:

— Вибач, Люціє, я гадав, що все буде готово і ти зможеш проконсультувати нас з деяких питань, але бункер з технікою не очищено, і, виходить, я взяв тебе із собою даремно. Звільнюся, подзвоню.

— Гаразд, — погодилась я. — Проведи, будь ласка.

Гнат мовчки провів мене до підйомника і на мить затримав мою руку у своїй. Але ж я бачила, що думки його були зайняті не мною. “Суперхомо”… Що це за лабораторія?

— Гнате, — мовила я тихо. — А це… небезпечно?

— По-моєму, не дуже, — усміхнувся він. — Не хвилюйся, я буду обережний. До зв’язку.

— До зв’язку. Чекатиму.

Я квапливо поцілувала Гната, і підйомник виніс мене разом з моєю тривогою у спечний день Ховенвіпу.

ЯН ЛАПАРРА

Гнат зустрів мене о шостій вечора в Мексікан-Хате, звідки ми летіли до Ховенвіпу на вантажному магнітоплані. Дорогою Гнат ділився враженнями від підземель заповідника, але я бачив, що його хвилює інше. “Дракон”, - здогадався я, карабін, з якого хтось може вистрелити в інших людей… Але вголос я нічого не сказав, хай похвилюється, це корисно після таких провалів.

Сіли біля величезних сірих горбів пилу й щебеню. З обох боків майданчик відгороджували скельні обриви, оторочені “хутром” листяного лісу, а з третьої — вертикальна стіна в мереживі печер і ніш; четверта відкривалася на пагористе плато, край якого губився в серпанку за обрієм. Попри вечірній час, було тут задушливо, від горбів пилу несло спекою і висохлим болотом.

Виявилося, що бригада чистильників, виділена Мартином, часу марно не витрачала. Плато було продірявлене в трьох місцях, і біля кожної шахти працювали люди й роботи.

Гнат підвів мене до віддаленої шахти, і підйомник поніс нас у надра плато. Жара змінилася холодом кам’яного склепу. Вибралися на перехресті вузьких горизонтальних коридорів-ортів явно штучного походження. Орти освітлювалися білими люмінесцентами, на їх стінах зі слідами грубої обробки вже висіли вказівники: “Бункер”, “Сейф”, “Центр” і “Центр-2”. Гнат попростував у бік вказівника з написом “Центр”.

Коридор вивів у невеликий природний грот, перегороджений рудою від іржі металевою стіною. В стіні чорнів прямокутник дверей, самі двері — з товстої броні з орнаментом із випуклих змійок — лежали на підлозі грота. Ми увійшли.

Приміщення було невелике: приблизно метрів з десять в діаметрі. Кругле, з куполоподібною стелею, вздовж стін — згаслі пульти із сотнями перемикачів та індикаторних ламп, над пультами — екрани різного калібру, переважно розбиті. П’ять крісел, три столики з ніжками у вигляді казкових драконів. Але не це привернуло мою увагу. На підлозі, захаращеній битим склом, осколками пластмаси, коробками, папером, гільзами та іншим дріб’язком, в різних позах лежали чотири скелети. Одяг на них повністю зітлів, лише на одному збереглося лахміття чорного кольору. В руках скелети тримали старовинні пістолети, точніше — їх іржаві зліпки, час не пощадив і металевої зброї. У двох кріслах біля пультів також сиділи скелети, в одного на кістках лежав автомат. Я уявив собі, яка драма розігралася тут близько двох сторіч тому, і на мить неприємне почуття бридливості пройняло мене.

— Убиті, - сказав Гнат, спостерігаючи за мною. — За всіма ознаками ми виявили імператив-центр “Суперхомо”. Сюди сходяться ланцюжки сигналізації та управління всіма бункерами, завдяки чому ми знешкодили багато пасток, розрахованих на непроханих гостей.

— Можливо, їх уколошкали за спецнаказом? — висловив я здогад.

У цей час до залу ввійшов низькорослий чоловік у костюмі чистильника. Під емблемою “Аїд” на його рукаві виднівся шеврон керівника групи.

— Доброго дня. З приводу вашого зауваження: ми відновили приблизну картину колишніх подій. Вони, — начальник показав на скелети, — перестріляли один одного. Відтоді в підземелля ніхто не проникав.

— Кіт Дуглас, — відрекомендував незнайомця Гнат.

— Зрозуміло, — сказав я. — Ось, значить, як… Злякалися власного дітища?

— Про що ти? — запитав Гнат. Я зітхнув.

— Адже лабораторія над чимось працювала? Над чим? Що вона зробила такого, щоб останні її господарі вбили один одного? Зі страху перед скоєним? Чи кожен хотів скористатися здобутими результатами?

— Ці вже не дадуть відповіді. — Дуглас скосив очі на скелети. — Може, щось скажуть документи. Ми, здається, знайшли архів чи технічну бібліотеку. З трудом просвітили, там броня два метри завтовшки, але відкрити поки що не вдалося.

— Ходімо подивимося, — Гнат рушив до виходу. В коридорі він упевнено попрямував у бік вказівника “Сейф”.

Через сто з лишком метрів коридор повернув ліворуч, поширшав, у стінах зрідка відкривалися глибокі ніші й вузькі — людина ледве протиснулася б — відгалуження. Здалеку долинали приглушене бурмотіння, металевий ляскіт і уривчасте гудіння. Попереду нас майнула спина когось із чистильників.

Гнат раптом насторожився, обличчя напружилося.

— Ти що? — упівголоса запитав я.

Він зупинився біля бічного проходу, куди звернув передній чоловік, прислухався.

— Можу поклястися, що це… зачекайте тут. — Він ступив у вузький коридорчик, щез у темряві. Ні звуку, ні шерхоту — тиша, мовби не людина йшла, а її тінь.

Я перезирнувся з Дугласом. Не знаю, про що думав начальник аїдівців, але в мене був на думці Зо Лі. В цей час із бічного ходу почулося шипіння, вигук Гната, і на нас виплеснула хвиля такого смороду, що мені мало не вивернуло нутрощі. Слідом вискочив Гнат, затискаючи ніс рукою.

Задихаючись од кашлю, ми відбігли коридором метрів двадцять, але хвиля смороду погнала нас далі, поки ми не наштовхнулися на одного з чистильників, що порпався в купі спорядження на підлозі коридору. Він з подивом глянув на нас, принюхався, ні слова не кажучи, розгріб цю купу і дістав респіратори.

— Етилмеркаптан, — глухо мовив з-під маски Дуглас і засміявся. — Гнат, очевидно, сполохав скунса.

— Звідки тут скунси? — здивовано запитав я. — На глибині понад сто п’ятдесят метрів під землею?

— І все ж ми знайшли сімейство скунсів. Спочатку думали — напад, спрацював один з хитромудрих пристроїв захисту лабораторії; ви ж знаєте, удар смородом по нюху діє не гірше дубця.

Гнат похитав головою, замислився.

— Зо Лі? — спитав я стиха.

— Видалося, що це він. Але я міг і помилитися. Що йому тут робити?

Помовчали. Дуглас у цей час привів команду своїх підлеглих, і ті взялися дезодорувати коридор. За чверть години сморід у коридорі зник.

— Ф-фу! — видихнув Гнат, знімаючи респіратор. — Піду все ж перевірю.

Він зник і незабаром повернувся в супроводі Дугласа.

— Нікого, — похитав головою. — Там далі — тупик.

— Ходімо, — сказав Дуглас. — 3 такими темпами ми взагалі не дійдемо.

— Зачекайте, — зупинив я їх. — Чоловік же туди заходив? Куди він міг подітися? Ти не помилився коридором?

Гнат якусь мить дивився мені в очі й кинувся назад. Він збагнув: людина, яка завернула в бічний прохід, не могла вийти через другий вихід, якщо коридор закінчується тупиком. Ми також нікого не бачили. Значить, одне з двох: або незнайомець одержав таку дозу етилмеркаптану, що знепритомнів, або… він не хотів, щоб його бачили, виявили реальне існування.

Я побіг до того місця, де ми уздріли невідомого. Нічого не второпавши, Дуглас біг позаду. З коридору вийшов Гнат, підсвічуючи шлях ліхтарем.

— Нікого. Дивно…

— Перевір інші коридори, може, він увійшов не сюди.

— Перевірив, тупики. Але він увійшов у цей, я пам’ятаю точно.

— Що це з вами? — поцікавився Дуглас. — Що ви ще виявили?

— Тут усі коридори закінчуються тупиками? — запитав я. — Немає виходу в паралельні штреки?

— Є, звичайно, хоча точно й не пам’ятаю, в якому місці.

Гнат поглянув на мене і пірнув у прохід, де його атакував зляканий скунс. Я подався за ним.

Коридорчик звично закінчувався тупиком: горбкувата фіолетово-коричнева стіна, яка нічим не відрізнялася від стін штреку. Але Гнат раптом сунув руку в цю стіну, і вона по лікоть увійшла в “камінь”. Інспектор нагнувся, понишпорив рукою, щось негнучке клацнуло, і стіна щезла. Коридор тут не закінчувався, йшов кудись у напівморок. На Гнатовій долоні лежав плаский білий брусок з віконцем і двома кнопками.

— КОТ, — сказав він. — Як я відразу не здогадався?

КОТ — це “конструктор тіней”, стандартний апарат, що створює відеозображення будь-якого предмета. Він може відтворювати — залежно від програми — навіть тіло людини в русі і застосовується досить широко — від театру, для швидкої зміни декорацій, до косморозвідки. Тут він комусь знадобився для маскування коридору, створив видимість глухої стіни.

— Дурниця якась! — мовив позаду Дуглас.

Логіки в тому, що сталось, я поки що також не бачив, Припустимо, це Зо Лі, невловимий, всюдисущий, чимось або кимось наляканий. Він ховається давіть од друзів і товаришів. Але навіщо йому повертатися на Ховенвіп? Що він може тут шукати? Стривай! Як це що? Він уже, безперечно, володіє якоюсь таємницею “Суперхомо”, інакше не ховався б навіть од лікарів. Але цієї таємниці йому замало! Є щось іще, конче необхідне йому, і це “щось” зараз тут!

Гнат поглянув на мене, і я побачив, що думки наші збігаються, хоч він не знав усього того, що знав я.

— Зв’язок з поверхнею є? — запитав я Дугласа.

Той тицьнув пальцем у ґудзик рації на комірці.

— Негайно перекрити виходи із підземелля! Нікого не випускати, аж до застосування сили! А ти, — я повернувся до Гната, — організуй прочісування всіх коридорів. Кіт допоможе людьми. Тільки… — я помовчав. — Будь ласка, обережніше. Найімовірніше, це все-таки Зо Лі. Комусь іншому просто немає чого стирчати на Ховенвіпі. Упевнений, і стріляв з “дракона” також він.

Дуглас продиктував по рації мій наказ і бігцем поспішив до своїх людей. Гнат — слідом за ним.

“Запізніла реакція, — подумав я, — він насторожений і не чекатиме, поки його накриють у підземних лабіринтах…”

Я мав рацію. Прочісування підземель лабораторії нічого не дало, хоча чистильники кинули всю свою техніку на відшукування нових, невідомих ходів і печер. Зо Лі зник: Він, очевидно, зник зразу ж, як тільки розрядив у Гната дапль-пістолет запахів, балончик з-під етилмеркаптану потім знайшли в клітці найближчого підйомника.

— Ось так скунс! — почухав потилицю Дуглас. — Але звірят ми, чесне слово, бачили.

Це могло бути і збігом, а могло бути й роботою того ж КОТа. Невідомий конспіратор користуватися ним умів.

Архів лабораторії, чи, як його називали чистильники, “Сейф”, відкрити того разу не вдалося. Ми з Гнатом вилетіли з Ховенвіпу пізньої ночі, за місцевим часом, так і не дочекавшись результатів.

У Москві була четверта година дня, моє чергування уже закінчувалося, проте я вирішив провести нараду в справі “Демон”. Гнат жартома називав такі наради “брифінгами”.[1] Та не встиг я почати, як подзвонив Ромашин-старший.

— Дуже добре, — сказав він, окинувши поглядом присутніх. — Якраз усі, хто потрібен. Прошу до мене.

У кабінеті директора вже було троє: старший експерт техцентру УАРС Вахтанг Басилашвілі (його я знав добре), Стево Інджич, начальник спецсектора, якого можна було побачити практично лише на оперативці в директора, і суворий на вигляд незнайомець, сивий, із залисинами, худий, довгорукий і незграбний.

— Сідайте, — Ромашин кивнув на стільці.

Я швидко оглянув свою “гвардію” — Гната, Первицького, Вітольда Сосновського — і пошкодував, що не дав Гнату в помічники досвідченішого інспектора ще на початку роботи.

Директор торкнув сенсор, і стіна зліва перетворилася на кабінет з таким же столом-пультом. За столом сидів начальник американського філіалу “Аїд” Мартін Гриффітс, навпроти — вже знайомий мені по Ховенвіпу Кіт Дуглас. “Бріфінг” досить представницький.

— Почнемо, — сказав Ромашин і глянув на мене. — Доповідайте, Яне. Справа номер одинадцять — “Демон”. Коротко про історію, висновки, заходи, пропозиції.

З усіх присутніх лише Басилашвілі та довгорукий незнайомець не були в курсі подій, і моя розповідь, очевидно, була адресована їм.

Я хутко і стисло переказав історію справи “Демон”. Про те, що на плато Пейнтед-Дезерт у заповіднику Ховенвіп загинула група “Аїд-117”, що розслідування трагедії не з’ясувало причини смерті чистильників, хоч висновок першої комісії був однозначним — витік невідомого вірусу; як цілком випадково визначився зв’язок єдиного вцілілого з групи — помічника начальника Зо Лі — із загадковими аваріями в Північній Америці, Атлантиці, Європі; як знайшлися раптом документи, які стверджували, що саме на Ховенвіпі знаходилась колись надсекретна військова лабораторія “Суперхомо”…

Я закінчив, і за хвилину в кабінеті було тихо. Потім Пилип поворухнувся і мовив:

— Це — поле подій. Ваші висновки, узагальнення? В цій справі мене зацікавили такі моменти: стрілянина з “дракона” по співробітниках відділу, зникнення інформації про “Суперхомо” з архівів Управління та Інституту соціології Землі, обізнаність таємного викрадача “дракона” з роботою відділу безпеки. Якщо це не Зо Лі, то хто? Якщо Зо Лі, то чому не оголошено цільовий розшук його?

Я помовчав.

— Не було впевненості, що Зо Лі має причетність до всіх цих подій, та й тепер немає. Проте, хоча всеземний розшук і не оголошено, однак Зо Лі ми розшукуємо.

— Сьогодні, зараз же дати орієнтування по розшуку Зо Лі, скласти його ідентифікат і розіслати всім лінійним відділенням правопорядку. Сама стрілянина, вчинена ним, свідчить про те, що він соціально небезпечний. Розберіться, навіщо він стріляв, яку мету переслідував. До речі, він має бути якимось чином зв’язаний з відділом комплектації та спорядження Дальрозвідки. Патрони до “дракона”, дапль-пістолет з етилмеркаптаном, апаратура КОТ… Почніть розшук і з цього боку. Цілком можливо, вийдемо на самого Зо Лі, принаймні на того, хто йому допомагав. Тепер про головне. Чому гадаєте, що аварії, про які ви говорили, також справа рук Зо Лі?

— Я так не казав, — запротестував я.

— Ну, не так, але зміст той самий. Підстави?

Гнат хотів щось сказати, але глянув на батька і промовчав.

— Фактів у нас справді немає, - сухо сказав я. — Можу запропонувати гіпотезу, що пояснює майже все. Під час трагедії на Ховенвіпі Зо Лі випадково заволодів якимсь фактором, назвемо його фактор “Д”, який є кінцевим результатом діяльності лабораторії “Суперхомо”. З допомогою цього фактора він і здійснює “диверсії” — ті самі незбагненні з точки зору логіки аварії.

— Малопереконливо, Яне, — прогув Гриффітс.

— Казав же — фактів немає, - роззлостився я. — Це гіпотеза. Пропоную використати її як прикидний варіант справи. Не сподобається — пропонуйте свої версії.

— Ти сказав, що твоя гіпотеза пояснює майже все, — проказав Первицький з провинною усмішкою; знаю я цю манеру — вгамовувати готові спалахнути пристрасті. — Чому майже?

— Тому, що вона передбачає кілька запитань типу “навіщо”. Навіщо, наприклад, Зо Лі коїти з допомогою фактора “Д” безчинства, ризикуючи попастися на місці злочину? Він же чудовий працівник… був принаймні. Всі про нього відгукуються схвально. Невиявлена патологія психіки? Хвороба? Звичайно, він міг звихнутися після катастрофи та загибелі друзів, але ж його дії поєднують у собі самовладання, безумовну винахідливість і розрахунок. Друге: навіщо Зо Лі намагається проникнути в підземелля “Суперхомо”? Створюється враження, що він знає про лабораторію щось таке, чого не знаємо ми, і хоче… що? Заволодіти чимось іще? Новим фактором “Д”? І третє: навіщо він стріляв у Гната й стажиста?

— М-да, — сказав Гриффітс після паузи, — “Суперхомо” — міцний горішок. Але дослідження лабораторії не завершені, і ми сподіваємося одержати відомості, які проллють світло на всі ці загадкові події.

— Я також тішу себе надією, — мовив Пилип. — І те, що Зо Лі якимось чином зв’язаний з аваріями і катастрофами, ще належить довести. Цілком імовірно, що йдеться тут про нове фізичне явище. Але не виключена можливість, що це…

— Прибульці, - серйозно сказав Гнат.

— Ось саме. — Ромашин-старший був спокійний. — Веселого тут, до речі, мало. Мені доповіли, що на плато поряд з підземним господарством лабораторії розташований космодром. Чому б “Суперхомо” не бути зв’язаною з космічними дослідженнями? Працювала вона під орудою Інституту військово-космічних досліджень і могла експериментувати з чимось чи з кимось у космосі. Пам’ятаєте, півтора сторіччя тому на Марсі виявили об’єкт “Зеро”? Про це тоді багато писала західна преса. Ну, звичайно, звідки вам пам’ятати діла давноминулих днів? Річ у тім, що з цим об’єктом працювала одна з таємних лабораторій Пентагону, раптом це була саме лабораторія “Суперхомо”? Підніміть архіви, пошукайте, можливо, з цього боку ми швидше вийдемо на розгадку таємниці лабораторії. Тож якщо ви не хочете робити висновки, спробую я.

Справа під кодовою назвою “Демон” рухається дуже повільно. Дії невідомого стрільця — будемо вважати, що Зо Лі поки що тут ні до чого, — підпадають під статтю “оголошено поза законом”. Звідси — посилити заходи по його розшуку, поки не сталося тяжкого злочину. Прискорити дослідження “Суперхомо”, спрямувати туди найдосвідченіших спеціалістів. Матеріали подавати мені на стіл через кожні дванадцять годин (Гриффітс кивнув). Для дослідження феномена “Демон”, чи як його назвав Ян, фактора “Д”, тобто власне причин аварій, залучаються експерти техцентру та вчені Академії наук, конкретно — старший науковий співробітник Фізичного інституту, спеціаліст у галузі фізики електромагнітного поля Ігор Суров. Ось хто цей сивий і довгорукий — фізик.

— Запитання є? — мовив Пилип.

— Одне, — знову подав голос Гнат. — Чи не краще назвати “Чеширський Кіт”.[2]

Ромашин-старший поглянув на нього, потім на мене.

— Нехай вирішує начальник відділу. Додам: не плодіть гіпотез. Безжально відтинайте непотрібне, те, що відволікає вбік. На розслідування даю вам… — він на хвилю замислився, — п’ять днів. Усі вільні.

У коридорі я сказав Гнатові упівголоса:

— Поводитися з батьком зухвало не варто, хлопчику, це погано закінчується. — Повернувся до всіх інших. — Прошу до мого кабінету, колеги.

ГНАТ РОМАШИН

Вчені — фізик Суров і експерт техцентру Басилашвілі — виявилися людьми доскіпливими. Тільки надобід вони перестали тероризувати запитаннями мене і Лапарру, і обидва ми, зрештою, полегшено зітхнули.

— Спробуйте все ж спочатку дізнатися, чому Зо Лі стріляв у вас, — сказав Ян, кривлячись од головного болю. Для мене його недуга — новина, він ніколи не скаржився, а тут раптом зізнався…

— Добре, — сказав я. — В мене є деякі міркування щодо цього, перевірю — сповіщу.

По-друге, перекрийте разом з Дугласом підступи до “Суперхомо”, але так, щоб зі сторони це було непомітно. Підключаю до твоєї групи Дайніса і Видова. Третє: перевір відділ підготовки експедицій Дальрозвідки. Твій батько має рацію — витік інформації відбувається, найімовірніше, там. І останнє: будь готовий до тривоги за формою “Шторм”.

— Ого! — присвиснув я. — По відділу?

Лапарра знову зморщився, з силою потер скроні.

— Ні, по сектору. Не подобається мені кивок твого батька на космос. До чого тут події сторічної давності? Об’єкт “Зеро”? Ну, з цим я сам розберуся. Займайся своїми справами і швидше закінчуй “нагромаджувати туман”, час намічати вектор основних зусиль по “Демону”. П’ять днів — занадто малий термін для розслідування такої справи. Я кивнув, помовчав.

— Що у тебе з головою? Сподіваюся, нічого серйозного?

Лапарра криво посміхнувся.

— Пропонуєш “поплакати в жилетку”, так тебе розуміти? Дякую. З головою у мене справді не все гаразд, поболює, наслідок давньої травми… минеться. — Він підозріло глянув мені в очі. — Що, помітно? Маю поганий вигляд? З чого б це ти такий турботливий зранку?

Образливе запитання, але тон його забороняв ображатися. Лапарра явно був сьогодні не в формі, міг би і в “жилетку поплакати”, я б зрозумів. Батько якось сказав, що рятувальниками стають за покликом серця, а не з раціонального розрахунку і вже тим більше не через “романтику ризику”. Ще він сказав, що коли раптом запрагнеться відпочити від цієї роботи, значить, вичерпалися ресурси доброти, значить, пора йти з Управління. Яну ще далеко до того, однак турбота і підтримка потрібні і йому.

Він усе ще дивився на мене запитально, потім вираз очей у нього змінився, вони стали сумними і втомленими.

— Гаразд, іди, — пробурчав він. — Дякую за турботу.

Я вийшов з кабінету, несучи в собі зігріваюче почуття взаєморозуміння. Треба все ж поцікавитися у медцентрі, чи небезпечні його болі. Не може бути, щоб це було невиліковне.

У відділі я попервах сповістив сусідам приємну новину, що вони спільно зі своїми опер-гРУпами тепер перебувають у моєму безпосередньому підпорядкуванні. Дайніс і Аристарх не заперечували, чудово розбираючись, коли я жартую, а коли ні. Дайніса я зразу послав на Ховенвіп для блокування виходів і входів “Суперхомо”, а хлопців Видова відрядив на місця подій, що відбувалися в Америці, Атлантиці та Європі після трагедії на Ховенвіпі, для опитування очевидців пригоди з участю Зо Лі.

Стажиста я відіслав до Первицького, нехай попорпається в зведеннях Управління, можливо, відшукає ще кілька дивних аварій, подібних до аварії на Сааремському орбітальному ліфті.

— А ти, — сказав я сам собі, - вмри, але знайди причину ненависті до нас невідомого стрільця!

Лапарра був переконаний, що стріляв Зо Лі, але я поки що цієї впевненості не розділяв. Згадався термін “сфінктура” — коефіцієнт невідомості. “Сфінктура душі” Зо Лі мені також була невідома, але особистість його із розмов з колегами по роботі та з особової справи викликала симпатію, ніякої “психопатології” в його попередній поведінці не помічалося, та й сам рапорт головлікаря медцентру УАРС, де ми всі були на обліку, категорично стверджував, що Зо Лі нормальна людина, в роду якої не було виявлено хворих із спадковими порушеннями психіки.

Бентежили, щоправда, дві обставини: те, що лікарі знали генеалогію Зо Лі до певної межі, нижче якої пращури чистильника цілком могли виявитися хворими, і те, що в особовій справі чорним по білому було написано — “пассіонарність до влади”. Я погортав довідник і знайшов, що пассіонарність — це характерологічна домінанта, непереборне внутрішнє прагнення, частіше неусвідомлене, до здійснення якоїсь мети. Характеристика, що не вельми прикрашує людину, але й не така вже страшна, якщо працюють стримувальні центри, а в Зо Лі вони працювали… до катастрофи.

— До катастрофи, — повторив я. — А після? Травма голови — ось вам і причина порушення психіки! Несподіваний поворот до цієї самої “пассіонарності” до влади…

Пообідавши, я раптом згадав про об’єкт “Зеро” і вирішив навести довідки незалежно від Лапарри. Цікаво, чому батько пов’язав воєдино “Суперхомо” та об’єкт “Зеро”? Невже тільки через те, що компанія хвацьких хлопців з Пентагону обслуговувала всі військові лабораторії? І взагалі, що це за історія з об’єктом “Зеро”? Нічого такого раніше не чув…

Звичайно, можна було зробити запит в архіві і з кабінету, інформацію вивели б на стіл-дисплей, але мені захотілося побачити Деніз, і я пішов до архіву. В залі видачі документації було, як і завжди, велелюдно, і я з трудом знайшов вільний стіл. Набрав шифр запиту. Мені були потрібні дані з космічних досліджень початку позаминулого сторіччя. Марс, район Аргир, об’єкт “Зеро”.

…У дві тисячі дев’яносто шостому році працівники приватної космічної компанії “Демони мороку”, що співробітничали з військовими фірмами, зайнялися розробкою рудників рідкісноземельних елементів у районі Аргир на Марсі, наткнулися на глибині двох кілометрів на величезну, близько чотирьохсот метрів у поперечнику, кулю. Тобто спочатку вони не знали, що це куля, доки не просвітили породу. Автомати-комбайни, що прокладали штреки, зупинилися: водоплазмові бури не брали оболонку кулі. Оскільки ідеальна форма і невідомий матеріал оболонки об’єкта явно вказували на його штучне походження, відкриття було засекречено, і наукова громадськість Землі так нічого й не дізналася. Дослідження об’єкта “Зеро” вели спершу лабораторії компанії “Демони мороку”, а потім Інститут технології військово-космічних сил блоку капіталістичних держав. Результати досліджень канули в Лету, а рудник з об’єктом “Зеро” одного прекрасного дня злетів у повітря, і тепер на тому місці вирва діаметром близько чотирьох кілометрів. Ось і все.

Я перечитав повідомлення і вирушив на Ховенвіп. Дорогою досить прискіпливо перебирав варіанти — як могли співробітничати лабораторія “Суперхомо” та Інститут технології військово-космічних сил, але нічого путнього не придумав. Об’єкт “Зеро” не вписувався у події, що сталися через двісті років на Землі. Сам по собі він, звичайно, був дуже цікавий. Ідеальна куля, що майже дорівнювала за віком Марсу! Слід найдревнішого у Всесвіті розуму? “Зерно життя”, кинуте невідомими сівачами, яке не зуміло прорости за мільярди літ? Тут моя фантазія вичахла, уткнувшись у бар’єр штампів мислення, і я переключився на “реальну дійсність”, тим більше, що зустрів чимось схвильованого Дугласа.

— Ми все-таки зламали “Сейф”, - сказав він, ведучи мене лабіринтом підземного господарства “Суперхомо”, - але не врахували, що господарі дуже не хотіли, аби хтось сторонній у цей “Сейф” проник. Це, ясна річ, архів. Напханий згори донизу контейнерами. А в них — блоки касет магнітозапису, є документація і на папері, точніше, була. Ми відкрили один з непошкоджених контейнерів, усередині прах або порожні касети. Спрацювали пристрої знищення.

Ми підійшли до входу в “Сейф” — арка у вигляді злютованих у поцілунку динозаврів, вирізані лазерами двері з випуклими змійками, біля дверей робот-прохідник з набором лазерних насадок-сопел. Усередині кубічного приміщення, вкритого чарункуватою бронею метрів два завтовшки, місиво пластмаси і скла на підлозі. Запахи тут витали неапетитні, кислі та неприємні. В глибині приміщення люди в знайомих оранжевих комбінезонах встановлювали над одним з уцілілих контейнерів решітки гамма-голографа і невідому мені апаратуру. Контейнери сполучалися трубами пневмопошти та пучками кабелів. У кутку між ними я помітив нішу з двома темними пультами, розбиті екрани дисплеїв.

Дуглас сприйняв мою мовчанку як незадоволення і провинно розвів руками:

— Лазер — найпростіший і найшвидший спосіб, а часу в нас обмаль. Гриффітс дав добро, і ми… Код замка виявився занадто складним, при_ чому розрахованим на біологічні особливості якоїсь конкретної людини в минулому. Мабуть, тільки цей єдиний сторож і міг відчинити двері архіву ззовні… Спробуємо тепер дізнатися про вміст контейнерів, не розпечатуючи їх. Можливо, механізми знищення документів у кожного контейнера індивідуальні.

— Спробуйте, — зітхнув я; сказати мені більше було нічого. — Вихід тут лише один?

— Є і другий, схоже — аварійний люк. Замок там простіший, на електроніці, але живлення давно скінчилося, тож і там довелося б різати.

— І куди веде той коридор, од люка?

— Це, можна сказати, і не коридор зовсім, а природний лаз Він виходить у стіні обриву неподалік того місця, де вас обстріляли… загалом-то, варто уточнити…

Я замислився. Якась несформована думка набридливою мухою неспокою вторглася у мої роздуми. Контейнери… Десь тут я бачив подібні до цих… Стрілець з “драконом”… Вхід до архіву “Сейфа”… Ні, спочатку контейнери.

Я підійшов ближче, оглянув продовгуватий ящик. Лінія, що розділяла ящик на дві частини, якісь встромлені у неї циліндри, віконце з чорного скла, під віконцем сув’язь знаків і цифр і щось схоже на емблему: переплетені латинські букви О і О у чорному трикутнику.

— Такі контейнери два сторіччя тому застосовувалися для транспортування вантажів на модульних космічних кораблях, — сказав Дуглас, спостерігаючи за мною. — Ну що, показати, де виходить лаз із “Сейфа”?

Я з жалем випростався. Підсвідоме відчуття якогось відкриття зникло. Уже не вперше. Що ж, не треба насилувати пам’ять, думка повернеться. Вдома я поміркую над усім цим у спокійній обстановці.

— Веди, показуй.

Ми вилізли у досвітній ранок Ховенвіпу, і Дуглас показав мені печеру, де виходив на поверхню хід з архіву лабораторії. Сумнівів не було — саме з цієї печери невідомий обстрілював нас із Вітольдом з “дракона”. Збіг? Не може бути такого збігу, — якщо врахувати про-інформованість стрільця про справи на Ховенвіпі.

Лаз виходив за сто метрів од входу до печери на висоті близько метра, і я не звернув на нього уваги при першому огляді з Вітольдом після “знайомства” із стрільцем: мені з моїми габаритами пролізти в нього було б важко.

— Ви цей апендикс перевірили? — спитав я, зазираючи в лаз.

— Ні, - помовчавши, відповів Дуглас. — На об’ємній карті його видно виразно, чітко, по-моєму, він порожній…

— І все-таки перевірте, будь ласка. На всяк випадок.

Поблукавши з півгодини, ми нічого не виявили, але сам факт сполучення печери з найважливішим об’єктом лабораторії спонукав до подальших роздумів. Стрілець не хотів, щоб його застали на цьому місці, а можливо, і ховав щось у вузькому природному кам’яному коридорчику.

Покинувши Ховенвіп, я повернувся до того, що мені повідомив Дуглас про контейнери. Космічні перевезення… космодром на плато, поряд з підземеллями “Суперхомо”, залізниця, що з’єднує один з виходів із підземелля з космодромом — саме на неї я наштовхнувся в ущелині, до зустрічі з стрільцем. Значить, лабораторія все-таки була зв’язана з космічними дослідженнями. І з Інститутом технології військово-космічних сил. Я нараз згадав емблему на контейнері: чорний трикутник і букви О і О… “Демони мороку”, приватна космічна компанія по розробці радіоактивних покладів… і об’єкт “Зеро”…

— Гоп-ля-ля! — проказав я вголос, не звертаючи уваги на здивовані погляди перехожих.

У цю мить я був геній! Зв’язок “Суперхомо” й об’єкта “Зеро” існував! Точніше, лабораторія якимось чином була зв’язана з компанією “Демонів мороку”, а це вже свідчить багато про що… Цікаво, як батько зміг здогадатися про цей контакт? Інтуїція? Досвід? Сума знань? Ось кого, справді, можна назвати генієм… І чи не тому він дав операції назву “Демон”?

У відділі я трохи заспокоївся, шкодуючи, що дозволив собі розслабитися (вигук гоп-ля-ля!), і подзвонив Лапаррі.

Начальник відділу вислухав мене зовні спокійно.

— Усе? — запитав він, коли я скінчив.

Я кивнув, передчуваючи недобре.

— Чим я наказав тобі займатися?

— Стрільцем, відділом підготовки експедиції…

— Уже є результати?

— Поки що нема.

— Виходить, ти просто розтринькав час, цілих три години, на нікому не потрібне дублювання, я ж сказав, що займуся об’єктом “Зеро” сам.

Лапарра якусь мить дивився на мене похмуро, невдоволено, і я відчув, як у мене ростуть вуха, ростуть, ростуть, ними вже можна обмахуватися, і я кілька разів ляснув вухами себе по щоках: так тобі й треба, “генію”!

— Зв’язок лабораторії з “ОО” існував, — сказав нарешті Лапарра. — Можливо, і з об’єктом “Зеро” також. Твій батько здогадувався про це з самого початку Дій за планом, не відволікайся. І ось що ще: я дав орієнтування на фігуранта всеземного розшуку Зо Лі, але застосував обмеження. Як казав Гілле: “Вільний чорт кращий за зв’язаного ангела”. Затримувати Зо Лі не треба, при виявленні встановити лиш спостереження. Це на випадок, якщо наткнетеся на нього ви.

Я сумовито похитав головою.

— Навряд чи він дозволить водити себе. Судячи з усього, він у чудовій формі, екстрасенс і майстер конспірації… - Подумавши, додав: — Ідеал для розвідника-контактера.

— Хіба в Управлінні немає оперативників з такими даними? Ось і виділи в групу спостереження кращих. У тебе все?

Я кивнув, і Лапарра відключився.

“Так тобі й треба!” — подумки повторив я сердито. Хоча, якщо розібратися, б’ють мене не за те, що винен, а за те, що попався. Не треба було зразу лізти до Яна зі своїми “геніальними” передбаченнями, він не дурніший за тебе і працює поки що швидше… Отже, щодо стрільця маємо на сьогодні “зеро” інформації, займемося відділом підготовки.

Я набрав телекс Первицького, і в цю мить подзвонив Кіт Дуглас. Я інтуїтивно збагнув — неспроста. Очевидно, начальник групи чистильників вирішив реабілітувати “Аїд” в очах спец-сектора. Цікаво, що вони ще там відкопали?

— Ми перевірили відгалуження печери, що веде до запасного люка “Сейфа”, - почав Дуглас без усяких передмов. — І майже біля самого люка знайшли ось це, — він відступив убік і показав на невеликий футляр якогось приладу. Прилад мав циліндричну форму, на одному його торці кріпився чорний рупор, на другому — дві мініатюрні шкали, верньєр і сенсорна клавіатура.

Дуглас зачекав, поки я надивлюся.

— Це не забутий працівниками лабораторії прилад, як ми гадали спочатку, а сучасна штучка. Всередині кристалічна начинка, молектронна діафрагма, чіпи, резонатори МД… Коротше, це широкодіапазонний радіопередавач з програмним управлінням. Надіслати?

— Неодмінно!

Дуглас здійняв угору стиснутий кулак і зник, їй-бо, приємний хлопець. І я подумав, що Ян налаяв мене недарма. Тільки з таким козирем, як знайдений передавач, я міг іти до начальника відділу з повідомленням. Ні, справедлива приказка: один раз поспішив — сто разів розкаєшся. Отже, знайдено причину чи одну з причин, чому стрілець відкрив по нас з Вітольдом стрілянину. Ясно, що він хотів проникнути у “Сейф”, тобто архів лабораторії. Але не встиг. Ми його сполохнули, коли добирав код до електронного замка люка, не відаючи, що той замок уже без струму. Врешті-решт ми вийшли на реальний слід, за яким можна буде відновити картину подій тих днів.

Я знову набрав номер Первицького, довідався про стан справ у стажиста і став чекати, коли принесуть знайдений у печері передавач.

ВАХТАНГ БАСИЛАШВІЛІ, офіціал-експерт

технічного відділу УАРС

Ми із Суровим закінчували останню серію розрахунків за тими даними і матеріалами, які нам вдалося одержати у відділі безпеки, коли подзвонив Гнат Ромашин і попросив зайти з одержаними результатами. Ми перезирнулися.

— Розігнався, — усміхнувся Суров. — Він га-гадає, ми такі мудрагелі, що зараз усе йому пояснимо і покажемо.

Довгорукий худий фізик сподобався мені доскіпливістю і здатністю до рідкісних за точністю узагальнень. Гіпотези, розроблені нами в результаті дослідження феномена “Демон”, - це в основному його заслуга.

У кабінеті Ромашина зібралися інші співробітники відділу, з якими мені вже випала честь познайомитися. На столі я помітив невеликий циліндр з чорним розтрубом випромінювача і впізнав радіопередавач, розроблений нами для відділу комплектації “Аїд”. Дивно, навіщо він знадобився Ромашину?

— Що, знайомий? — перехопив мій погляд Гнат.

— Передавач з посилювачем біополя, — сказав я. — Розробка Первенцева з лабораторії нейристорної мікротехніки. Вони виготовили, наскільки я пам’ятаю, три екземпляри з різними характеристиками і передали в “Аїд”. Звідки він у вас?

Гнатові очі звузилися, стали холодними і чужими, але він тут же спохопився, вибачаючись усмішкою:

— Це сюрприз! Ви знаєте, де знайшли цей передавач? В одному з підземних коридорів “Суперхомо”, біля люка в архів! А чистильники, між тим, не знають, що зроблений він для них.

— Ще й “Аїд” сюди вплутано, — пробурмотів здоровенний хлопець, стажист, який всюди супроводжував Гната, потім обернувся до мене: — А ви не пам’ятаєте, хто давав замовлення на розробку передавача?

Я знизав плечима.

— Запитай у Первенцева, я знаю лише те, що вже сказав.

— Дякую і за це, — мовив Гнат. — Ми займемося передавачем пізніше. Спасибі, Вахтанг! Такого подарунка я не забуду! Ще раз переконуюсь, що у формулі успіху велику роль відіграє його величність випадок. Але до діла. Надаю слово вченим.

Гнат глянув на мене, а я на Сурова:

— Давай ти.

Фізик підвівся, анітрохи не бентежачись. Говорив він повільно, немов обдумуючи кожне слово, тому мова його була лаконічна.

— Отже про події: катастрофу на плато Ховенвіп, обвал моста у річку в Ель-Пасо; витік на електростанції в Х’юстоні; вибух орбітального моста на Сааремаа; аварію атмосферного заводу під Псковом. Об’єктивних даних дуже мало, суб’єктивних більше, я маю на увазі оцінки подій очевидцями. Наші висновки: параметри всіх аварій досить схожі, випадкових відхилень у межах вектора практично немає. Причиною всіх аварій може служити якась зона активного поглинання енергії. Саме вона здатна спричинити витік на енергостанції, зруйнувати опори моста, поглинути захисне поле ліфта й ударну хвилю вибуху і викликати у людей відчуття холоду, яке запам’яталося їм передовсім. Зона, очевидно, невелика, близько півтора кілометра в діаметрі, можливо, навіть іще менше. Чому вона утворилася в момент, відповідний аваріям, ми не знаємо. Якщо ж зона існує постійно, то є шанс виявити її, хоча очевидці запевняють, що вона невидима. Виявити зону можна таким чином: над водоймами — по термічному сліду на воді, у повітрі, в тропосфері — по інверсійному сліду.

— Хвилиночку, — втрутився Гнат. — Чому зона має залишати сліди?

— Бо вона поглинає енергію. Це, по-моєму, незаперечно. Через різкий спад температури повітря район зони повинен служити ядром конденсації туману. Звідси — туманна смуга, тобто інверсійний слід. На воді також мають залишатися термічні сліди у вигляді переохолоджених смуг, які можна побачити в інфрачервоному спектрі із супутників погоди, наприклад; розсіваються вони повільно.

— Зрозумів, продовжуйте.

— Як я вже сказав, причин виникнення такої зони ми не знаємо. У нас є лише гіпотези про сутність самої зони. Перша: зона — це стійка комбінація якихось полів чи система енергетичних зв’язків. Друга: “беззвучна” чорна діра, і третя: інший Всесвіт.

По тиші, що настала після сказаного Суровим, та поглядах рятувальників я зрозумів, що вони про нас думають. Фізик поглянув на мене, і я підбадьорливо підморгнув йому: не дрейф, мовляв.

— Дуже цікаво! — сказав Гнат. По-моєму, щиро сказав. — Тільки поясніть, що таке “беззвучна” чорна діра.

— Колапсар, який не викликає видимих ефектів типу енергомагнітного випромінювання.

— Зрозуміло, — Ромашин вивчаюче поглянув на своїх підлеглих. — Що скажете? Як гадаєте?

— Треба подумати, — мовив Дайніс. — Я не маю повної інформації з цього питання.

— Приєднуюся, — кивнув розважливий Аристарх Видов. — Просто можу сповістити результати опитування очевидців аварії, хоч вони мало що додадуть. Але пояснювати сутність самої зони… мені здається, передчасно.

— Не передчасно, — заперечив Суров. — Відпрацьовуючи гіпотези, ми скоріше вийдемо до істини, тим більше, що завдання зводиться до максимально швидкого виявлення зони, чи просто Демона. А виявити — значить, попередити майбутні аварії. Якщо у вас є нові факти, дані свідків, прошу передати нам інформацію. До речі, звертаю вашу увагу на той факт, що “потужність” аварій у ланцюжку “Ховенвіп — Псков” зростає, тобто зростає масштаб зруйнованого і жертв.

— Це зрозуміло. — Дайніс кинув погляд на Гната. — Але до чого тут фігурант усеземного розшуку Зо Лі?

— Запитання не за адресою, — відповів Ро-машин, над чимось розмірковуючи. — Досить і того, що він бачив аварії, але не прийшов до нас і не розповів. Вахтанг, — звернувся він до мене. — Ваші відомості надзвичайно цінні. Завдання залишається тим же: дослідження моделей Демона, його можливостей, причин виникнення, а також відновлення причинно-наслідкового зв’язку подій, про що ми вже говорили. Стажист відшукав у картотеці кілька дивних випадків, які відповідають нашому профілю, попрацюйте з ними. І ще ось що: летіть на Ховенвіп і ретельно досліджуйте підземне господарство лабораторії “Суперхомо” разом з експертами “Аїд”, особливо один незвичайний бункер у формі сфери. Координати я вам сповіщу, а там допоможе старший групи чистильників Кіт Дуглас. Результати негайно мені на стіл. Не заперечуєте?

Я не заперечував. Суров, повагавшись, також пристав на це. Він розумів своє завдання. Робота передбачалася цікава, і якщо б не тривожний її підтекст — зацікавленість відділу безпеки УАРС — працювати було б одне задоволення. Втім, у наш час суто фізичних проблем не існує, будь-яка з них породжує безліч проблем етики, моралі та відповідальності за наслідки.

ВІТОЛЬД СОСНОВСЬКИЙ

Ми стояли на терасі технічного центру УАРС. Над головою нависала похила чарункувата стіна кілометрової споруди, під нами схил горба обривався в Десну.

Гнат замислено дивився униз, на ріку. Було видно, що думки обсіли його не вельми веселі. 1 чого це Деніз від учорашнього дня слухати про нього нічого не хоче? Посварилися? Ніби ж немає причини…

— А з цим куди? — нагадав про себе Дай-ніс, другий помічник Гната. В руках він тримав передавач, знайдений у печерах Ховенвіпу.

— З цим? — отямився Гнат. — Як і вирішили, в лабораторію мікротехніки. Зустрінеш Первенцева, поясни йому ситуацію і з’ясуй, хто давав завдання на розробку передавачів. А ще дізнайся, чи немає інших подібних замовлень. Пам’ятай про таємницю розслідування.

Дейніс кивнув і зник.

Гнат поглянув на квадрат відео, на якому промайнули цифри часу, і кивнув на лаву.

— Сядьмо, варяже. Ану розкажи докладніше, що тобі з Первицьким ще стало відомо із загадкових подій.

Я розповів.

— Зрозуміло. — Гнат помовчав з хвилину. — Доведеться тобі завершувати розгляд самому. Дзвони у відділи Управління, які займаються ліквідацією аварій, лети на місце, поговори з очевидцями, коротше — розберися не тільки у фізиці, а й у психології. Відвідай також американський метеоцентр. Наші помічники-вчені запропонували хорошу ідею щодо слідів Демона в атмосфері й на воді. І ось ще… я тут згадав… Пройдися-но ти місцями, де недавно побував Демон, пошукай слідів, про які ще ніхто не говорив, щось таке, що не вкладається в рамки звичних уявлень. Це може бути… ну, не знаю що. У Пскові, наприклад, при аварії на атмосферному заводі я виявив “скляну” смугу… До речі, не забути б поспитати в експертів, зробили вони аналіз смуги чи ні.

Я кивнув.

Гнат стиснув мені лікоть, і я піпюв. А він залишився сидіти, занурений у свої думки.

У метеоцентрі я пробув недовго. Працівники там чергували досвідчені й за півгодини відшукали те, чим я цікавився. Синоптики справді знайшли сліди, подібні до тих, які, на думку вчених, мав би залишати Демон.

У Сан-Антоніо, скажімо, перед дивним літнім снігопадом бачили смугу туману, з якої і випав сніг. В Атлантиці супутники “помітили” термічні смуги: на поверхню вийшли холодні підводні течії, яких раніше там не було. Я не дуже вірив, що цей випадок несе потрібну інформацію, але в часі він укладався в ланцюжок Ховенвіп — Псков, і тому вніс його у реєстр загадок. Між іншим, біля узбережжя острова Сан-Мігель, на якому самозбудилися вулкани і де я побував, виконуючи перше наше з Гнатом завдання (пошук космольота, що незаконно стартував у ТФ-режимі), також було зафіксовано термічні переохолоджені смуги на воді.

З метеоцентру, минаючи позначені географічні точки, я кинувся пізнавати Землю з дещо несподіваного боку, але як не старався, встиг побувати лише в Х’юстоні та в Сан-Антоніо. Територію Х’юстонської енергостанції було ще обнесено захисною сіткою, і чогось “дивного” спостерегти не вдалося. В Сан-Антоніо я блукав вулицями цілісіньку годину, але єдину “дивину” угледів у центрі міста, на майдані Марка Твена — це був пам’ятник Твену, виконаний у стилі модерн у вигляді натурального людського серця в ненатуральну величину: висота монумента досягала десяти метрів.

Звільнивсь я лише об одинадцятій вечора.

Гнат усе ще перебував у відділі. Я почав було розповідати про свої мандри-пригоди, але він мене перебив:

— Зачекай, варяже, розкажеш усе потім. То правда, що в місцях загадкових подій бачили чистильника?

— Так. Я показав знімки Зо Лі. Він був там.

— Гаразд, Поки що відпочивай, а о дванадцятій нуль-нуль будь у Лапарри, без запізнення. Я відлучуся на годину.

Повечерявши, я подзвонив додому, перекинувся парою жартівливих ретирад з Деніз і попрошкував у кабінет начальника відділу. Щоправда, поріг кабінету я переступив не без трепету.

Виявилося, я прийшов першим. Лапарра мовчки показав мені на стілець і продовжував роботу, вдивляючись у стовпчики цифр, світляні рядки, що бігли по панелі стола, а іноді переключав щось на дошці зв’язку-координатора.

Сім хвилин я нудьгував, не знаючи, куди подіти розпашіле обличчя (зняти б, як маску, й охолодити крижаною водою). Зрештою, прийшов Аристарх, мовчки сів поруч. Гнат заявився о першій ночі з худим і рудим заступником Лапарри.

Начальник відділу стиха сказав “відбій” у панель стола, зачекав відповіді, натиснув на вимикач, і світлова біганина на столі вщухла.

— Слухаю, — Лапарра глянув на Гната. — Тільки коротше. Шкодую, що зміг звільнитися так пізно. Як почувається Дайніс?

— Нормально. Одначе у форму ввійде не раніш як через добу.

— Що з ним сталося? — вихопилось у мене. Гнат знехотя відповів:

— На Дайніса було вчинено напад, — і додав, аби у мене більше не виникало запитань: — Хотіли відібрати передавач.

— Хто нападав — з’ясували?

Гнат знайомим жестом обхопив пальцями підборіддя.

— Поки що ні. Нападаючий підійшов ззаду і провів прийом “сон”. Передавач зник.

— Це міг бути Зо Лі?

— По тому, як було проведено прийом, можна судити, що нападаючий — людина малого зросту. Це міг бути і Зо Лі. В такому разі він сміливий не за зростом…

— Не відволікайся. Що з’ясували?

— Первенцев підтвердив, що одержав замовлення на розробку передавачів. І не тільки передавачів. Кілька днів тому вони завершили монтаж і перевірку багатодіапазонного біовипромінювача. Випромінювач загадково щез того ж дня із замкненого сейфа лабораторії. Крім випромінювача, зник і серійний посилювач емоцій. Це до відома.

— Хто видавав і підписував завдання на розробку?

— Видавав Ларрі Хемпстер, підписував Мартін Гриффітс.

— Що?!

— Отак, заступник начальника американського філіалу “Аїд” і сам начальник. Ні той, ні той і в очі не бачили цього завдання. Підписи на бланках-замовленнях підроблено.

— Хто приходив з бланками?

— Первенцев не пам’ятає. Гадаю, що той, хто стріляв з “дракона”, поштою надіслав їх по каналу особливої терміновості. Аристарх провів обережний зондаж відділу підготовки Дальрозвідки. Зо Лі там ніхто не бачив, і взагалі ніхто не вів мови про моє повернення. Але що цікаво, пам’ять комп’ютера, в якій були закладені дані про роботу відділу безпеки в експедиції “Погоня”, виявилася зітертою! Не вся, звичайно, але саме та частина, яка стосується особисто мене. До того ж патрони до “дракона” зникли із закритої секції відділу точно так само, як і біовипромінювач у лабораторії Первенцева.

— Одна і та ж рука…

— Ми перевірили: всі сейфи, з яких сталося викрадення, одного й того ж заводу, замки в них стоять на електроніці. А Зо Лі працював вісім років тому саме на цьому підприємстві, за спеціальністю він чіп-механік великих інтегральних систем.

— Спеціаліст по сейфах, — Лапарра гмукнув. — Цікаво. Він міг і в комп’ютері походити, професіонал. Що іще?

— Наші фізики Суров і Басилашвілі вирахували швидкість і передбачувані умови виникнення своєї “зони поглинання енергії”, тобто Демона, але поділитися неперевіреною інформацією поки що не хочуть, бояться. Я пробував провести локацію найближчих до Пскова районів з дев’ятнадцятого супутника, виявити нічого не вдалося.

— Погано! Що кажуть самі вчені? Чи можна якимось технічним способом виявити Демона?

— Мабуть, зона Демона справді поглинає види радіацій. Виявити її локаторами будь-яких типів неможливо. Може, допоможуть детектори слабких взаємодій? — термін Сурова. За його словами, зона з такою концентрацією енергії, яка передбачається у Демона, має породжувати деякі фізичні ефекти, скажімо, виникнення елементарних часток… Ось у чому справа!

— Погано, — повторив Лапарра глухо. — Час іде, а ми топчемося в болоті припущень та здогадок. Наприклад, дайте мені відповідь на таке запитання: навіщо стрільцеві знадобився багатодіапазонний передавач? Люк в архів лабораторії він не відкрив, але, виходить, передавач потрібен стрільцеві, якщо той насмілився напасти на Дайніса і відібрати? Гнат мовчав.

— Тепер цей спеціалізований біовипромінювач з посилювачем емоцій… він-то навіщо? — Лапарра зачекав і махнув рукою. — Гаразд, додай ці запитання до свого “туману”. У вас усе?

— Стажист був на місцях деяких подій, що вкладаються за часом і загадковістю в нашу схему. І всюди там очевидці бачили Зо Лі. Можливо, він тоді ні від кого не ховався, не уникав зустрічі.

— Бо ніхто його не шукав. Усе? Тоді продовжуйте роботу. — Лапарра був заклопотаний, незадоволений і не приховував цього. — Доведеться мені одному червоніти перед начальством за нашу неоперативність.

— У мене запитання, — Гнат подумав: — Чи є нові дані по об’єкту “Зеро”? Чи по фірмі “ОС”?

— Фірмою. займається Анатолій, він тобі розповість (Первицький кивнув). Об’єктом “Зеро” також займаються люди… я займаюсь. Нового нічого. Якщо щось відшукається — сповіщу.

Худий заступник начальника відділу, побачивши, що всі встають, неголосно спроквола проказав:

— Хвилиночку. Є одна обставина. Стажист каже, що Зо Лі бачили скрізь, де відбувалися загадкові події. Так?

Гнат і Лапарра запитально дивилися на Первицького.

— Точно, — кивнув я. — І в Сан-Антоніо, і…

Первицький жестом обірвав мене.

— А що ви скажете про таку подробицю: під час снігопаду в Сан-Атніо Зо Лі бачили в іншому місці?

— Дурниця, — спокійно мовив Лапарра. — В роздвоєння особистості я не вірю. Хтось з очевидців помиляється.

— Це непоодинокий випадок, — Первицький провинно усміхнувся. — Гнат бачив Зо Лі й під час вибуху Сааремського ліфта, а працівники зв’язку космоцентру саме тоді мали з ним розмову на ПКП номер двадцять три.

— Де-де?

— На посту контролю за простором над Землею.

Запала тиша. Я дивився на Гната, але на його обличчі прочитав лише зацікавленість. Утім, як я вже казав, “читач лиць” з мене поганий. На обличчі Лапарри я взагалі прочитав бажання поспати, але навряд чи це відповідало істині.

— Звідки тобі це стало відомо? — зрештою запитав начальник відділу.

— Цілком випадково, — Первицький розуміюче усміхнувся. — Адже я член комісії Ради з екоетики і змушений зрідка перевіряти, як виконують Статут різні організації. І коли я перевіряв систему зв’язку, мені раптом спливло на думку показати зв’язківцям фото Зо Лі й попередити їх, що він фігурант нашого наполегливого розшуку.

— Цього нам тільки не вистачало! Перевірте найретельніше, а потім подивимося, куди це нас заведе.

Ми покинули кабінет і до своєї резиденції йшли мовчки. В голові у мене — лавина фантазії, я вже уявляв, що Зо Лі може зробити із себе копії — чи не це секрет “Суперхомо”? - і тому він всюдисущий і невразливий, і тут мені зблиснула така здогадка, що я аж зупинився.

Гнат з Аристархом увійшли до кімнати, увімкнули відеопроектор і стали проглядати якісь документи, вряди-годи кидаючи короткі репліки. Врешті Гнат помітив мою відсутність і покликав:

— Ти де подівся, Вітольде? Порушуєш режим секретності.

Я зупинився біля дверей і сказав зчужілим голосом:

— Я знаю, навіщо стрільцеві, - а це напевне був Зо Лі, - потрібен багатодіапазонний радіопередавач.

Гнат зметнув угору брови, Аристарх з цікавістю оглянувся.

— Браво, стажисте! І навіщо ж?

— Щоб управляти Демоном!

Вони перезирнулися, водночас глянули на мене.

— Він або геній, або близький до божевілля, — вирік Аристарх. — Ще треба довести, що Демон — витвір лабораторії. Та і як може бути керована зона поглинання енергії?

Гнат підвівся, підійшов до мене і з ніжністю в голосі сказав, злегка стукнувши мене кулаком по плечі:

— Молодець, варяже!

А мені чомусь захотілося плакати, чесне слово! Чи тому, що я “пташеня” і мені рідко випадало чути отакі слова, чи тому, що похвала йшла від дорогої мені людини…

ПИЛИП РОМАШИН,

директор УАРС

Центр оперативного керівництва секторами займав перший поверх Управління і являв собою зал, розділений прозорими перегородками на сім окремих приміщень-за кількістю секторів. Я попрямував в ліве крило залу, яке майже повністю займав сектор планетарної служби Землі — найбільший з-поміж секторів.

У квадратному приміщенні було прохолодно, пахло свіжим сіном і квітучим знітом. Три сотні панелей-пандармів, установлених двадцятьма рядами, то показували якісь ділянки земної поверхні чи морські глибини, то перетворювалися на чорні дошки, якими згори донизу спадали потоки цифр, символів, світляні стріли бланків-повідомлень, схеми і рядки наказів. За панелями сиділи спеціалісти-чергові, але в залі стояла майже цілковита тиша: апаратура тут працювала на думкоприйомі, а не на звуці. Три стіни квадратного приміщення займали ВОПС — відеооб’єми першого сигналу про катастрофи, аварії та нещасні випадки.

Біля центрального віому мене зустрів Калашников, мій другий заступник, високий, злегка сутулий, з великою головою і крупними рисами обличчя.

— Щойно надійшла відповідь. Тропосфера і стратосфера за даними метеоконтролю чисті. Ретроспективний аналіз півроку тому також нічого нового не виявив. Але є безліч “метеоштрихів”, з котрими ще належить розібратися.

Я кивнув, сів у крісло, відшукав на площині командного пульта потрібний сенсор, і віом розкрився на всю свою широчінь акваторією Балтійського моря.

— Перевірили інститути? Фізики ніяких експериментів не проводили під час аварій?

— Перевірили. Жоден з проведених на землі під землею і над землею експериментів не збігається з часом і місцем проведення.

— Дані по Марсу?

— Марсом займається Єгоров, він у секторі СПАС.[3]

Я увімкнув зв’язок із сектором периферійної гілки аварійно-рятувальної служби: станції СПАС виловлювали сигнали тих аварій, яких не могла “дістати” система постів оперативного чергування.

— Єгорова.

— Слухаю, — з’явився у малому віомі товстун Єгоров.

— Що нового по Марсу?

— Промацали всю кульку. Знайшли сліди старої шахти, посадочного майданчика, але вибух там був потужний, вирва діаметром близько трьох з половиною кілометрів. Нічого, звичайно, не залишилося. Правда… — Єгоров пожував нижню губу. — Експерти при аналізі виявили у воронці мізерні сліди води-зет. Можливо, хоч це щось дасть?

— Якої води?

— Води-зет, двічі ізотопної води, — пояснив Калашников. — До числа природних елементів, точніше, речовин, що складають усі тіла Сонячної системи, вода-зет не входить.

— І не тільки Сонячної системи, — докинув Єгоров, очікувально поглядаючи на мене. — За даними астрофізиків, воду-зет не виявлено ніде в Галактиці.

— Її можна одержати в лабораторії…

— Стривай! — сказав я. — А двісті років тому існували такі лабораторії?

Калашников замислився.

— По-моєму, ні, але я уточню.

— Гаразд. Будь “ласка, зведення подій за останні два дні.

Калашников підключив до віому інформканал і поринув у свою роботу, а я став читати повідомлення про події на Землі за останні дві доби. Аварій було всього сім, в основному на автоматичних заводах, що мене здивувало. Випадків по розділу “порушення екоетики” не виявлено зовсім, зате дрібних регіональних порушень рівноваги “природа — технологія” виявилося близько трьохсот.

Я поставив у останньому запису позначку “особливий контроль” і викликав Лапарру, Гната і Гриффітса.

Віоми спрацювали майже водночас, і поруч з моїм “генеральським” кріслом виникли крісла начальника американського філіалу “Аїд” та Лапарри. Гнат наяву завітав до сектора за кілька хвилин.

— Одержав нові дані, - сказав я, — тому і викликав вас заздалегідь. Та спершу — що у вас?

— Вдалося знайти дещо цікаве, — почав Лапарра. — Якщо не сказати інакше. — Моєму виклику він не здивувався, з чого я зробив висновок, що Лапарра на нього чекав. — Наш фігурант Зо Лі “роздвоюється”! Його тричі бачили у двох місцях одночасно.

— Одначе! — всміхнувсь я. — Роздвоюється?

— Дані перевірені, сумніву немає.

— Може, КОТ?

— КОТ — імітатор голографічного привида, що не вміє розмовляти самостійно, та й працює апаратура КОТ на відстані до ста метрів. У нашому ж випадку між “обома Зо Лі” було не менше трьох сотень кілометрів.

— Цікаво. І як ви це пояснюєте, як обґрунтуєте?

— Ніяк. Голова йде обертом! Поки що взяли до відома, передали інформацію фізикам та експертам, нехай помудрують ще й над цим, а потім подивимося. Наші помічники-вчені працюють над створенням датчиків, які можуть “засікти” Демона в повітрі. Обіцяли вранці подати перший експериментальний зразок — у їхньому розпорядженні всі лабораторії техсектора.

— Довго вони вовтузяться. — Мені не сподобався вираз Гнатового обличчя, щось останнім часом з ним відбувається, глибоко особисте, але що — спробуй здогадатися, якщо він навіть матері нічого не розповідає. — Ану, що там у вас скоїлося?

Гнат і Лапарра перезирнулися, потім Ян сказав:

— На Дайніса Пурнієкса було вчинено напад. Він ніс у лабораторію знайдений на Ховенвіпі радіопередавач і… Передавач зник, хто нападав — не встановлено.

Я мовчки дивився на Лапарру, а він кинув на мене короткий позирк і додав:

— Це ще не все. На Гната також було вчинено напад, точніше, спроба нападу. Щоправда, сталося це кілька днів тому, а сказав він лише сьогодні. Припускаємо, нападаючий хотів заволодіти картою підземних ходів Ховенвіпу.

Гнат провинно нітився під моїм поглядом. Невже так розслабився на Землі, що перестав звертати увагу на “дрібниці”? Забув, що дрібниць у нашій роботі, хоч який тривіальний це висновок, не буває?

— Час від часу не краще! Ви хоч уявляєте, чим це пахне? Спочатку стрілянина на Ховенвіпі з “дракона”! Тепер ще ці два випадки! Та ви що? Чому досі невідомо, хто стріляв і нападав?

— Пошук ведеться, — тихо сказав Лапарра, стиснувши зблідлі губи. — За деякими даними, це все справа рук однієї ж і тієї людини, а саме — Зо Лі.

— Блискуче! Залишається тільки з’ясувати у нього самого. Де він, до речі? Не знаєте? А хто знає? Якщо не знає керівник відділу безпеки, то навіщо взагалі цей відділ в Управлінні?

Лапарра мовчав. Гнат хотів щось сказати на його виправдання, але я зупинив його жестом.

— З розшуками Зо Лі треба кінчати. Оголосіть “Штурм-пошук” по всій Системі, але знайдіть його! Людина — не голка!

— А я гадав, справа не в ньому, — все-таки вставив Гнат. — Точніше, не тільки в ньому. Хтось ще “грає” під нього…

Лапарра поморщився.

— Бездоказово, Гнате. “Роздвоєння” Зо Лі — ще не аргумент на користь твоєї ідеї. Я вважаю, що Зо Лі Оволодів якимсь секретом лабораторії, що дає йому змогу гуляти по Землі безкарно та ще й стежити за Демоном. Усі його дії — за межею людських можливостей. Нормального професіонала ми давно взяли б. Комунікаційна служба тричі засікала його в Європі, і щоразу він зникав від спостереження!

— Ну, щодо “надлюдських” можливостей ти перебільшуєш. — Гнат посміхнувся. — Реакція у нього, скажемо прямо, чудова, але й ми дещо вміємо.

Він спритно нагнувся, стрибнув через мене (я сидів у кріслі), безшумно приземлився і… щез! Принаймні так мені здавалося зі сторони. Насправді ж він застосував прийом “тінь-маскування”, один із найважчих прийомів тайбо, розрахованих на миттєвість рухів, які практично не схоплює оком спостерігач.

— Браво! — похвалив Гриффітс і двічі ляснув у долоні.

Гнат вийшов із-за спини спантеличеного Калашникова.

— Цирк! — буркнув Лапарра несхвально.

Насправді він був задоволений, а я подумав, що мій син ще зовсім дитина, хоч і має фізичні дані дорослої людини. Щоправда, мені також приємно бачити його в формі… не забути б поговорити з ним про його психологічну форму…

— Так, — підбив я підсумок роздумам. — Стосовно Зо Лі: службі комунікацій підключити до його пошуків усі оперативні загони. Проаналізувати його “роздвоєння” і, якщо факти підтвердяться чи повторяться, терміново скликати Раду безпеки із залученням Академії наук. Тепер щодо Демона. Є щось нове?

— Майже нічого, — похмуро мовив Лапарра. — Загибель людей Шерстова на Ховенвіпі не залишає сумнівів, що у час їх появи на Ховенвіпі Демон вирвався з бункера “Суперхомо” на волю. Пам’ятаєте акт медекспертизи? “Смерть настала від раптової зупинки серця…” На думку лікарів, серце могло зупинитися й од величезної енерговтрати. Тобто чистильники потрапили в зону, що поглинає енергію.

— У стажиста є гіпотеза, — сказав Гнат. — Демон — це “чорна діра людського зла”. Вона поглинає всі наші негативні емоції, і в зоні її дії пришвидшуються всі події, які йдуть людині на шкоду.

— Поетична вільність, не більше, — мовив Лапарра. — Але думка взагалі-то заслуговує на увагу. Адже і Зо Лі навіщось знадобився біовипромінювач з посилювачем емоцій. Більше даних про Демона у мене немає.

— Посилювач емоцій, здається, використовується лише в медицині.

— Цілком правильно, при лікуванні пригніченого стану і депресії.

— Ясно. Що в тебе, Мартіне?

Гриффітс за звичкою випнув товсті губи.

— Нам вдалося зберегти частину документів другого розпечатаного контейнера. Експерти розшифровують записи і дещо вже виявили… Лабораторія “Суперхомо” експериментувала над людьми, причому досить своєрідно: їх по одному і цілими групами “згодовували” Демону зусебіч через “вікна” проникності в його оболонці. Таким чином “експериментатори” шукали ключ до управління Демоном, а звідси випливає, що Демон — не витвір лабораторії. Його звідкілясь привезено на Ховенвіп. Список тих, хто “пройшов” Демона, складає шістсот сорок чотири прізвища. Вижили після цього дев’яносто п’ять осіб, з них тридцятеро померло впродовж місяця після експерименту.

У залі залягла тиша. Всі працівники ВОПС, Лапарра, Калашников, Гнат, приголомшені, німо дивилися на Гриффітса. Мовчав і я, хоча давно знав межі цинізму і людиноненависництва “вчених” убивць у часи капіталізму.

— Це все, що вдалося прочитати? — стиха запитав Лапарра. — Чи знайшли вони ключ до управління Демоном? І що він таке?

— Напевно, так, хоч безпосередніх доказів, які підтверджують це, поки що не виявлено. Між іншим, у бункері, де, мабуть, перебував Демон, хіміки натрапили на слабкі сліди рідкої речовини — води-зет, двічі ізотопної води.

Ще кілька хвилин тому слова Мартіна могли бути для мене сюрпризом, тепер же я лиш кивнув у відповідь, переконавшись у своїй здогадці.

— Дякую, Мартіне, — сказав я. — Добре, якщо б ви повідомили всі новини одразу ж, а не через добу. Тепер я можу з певністю сказати, що таке Демон. Це об’єкт “Зеро”.

Якусь хвилю всі мовчали. Потім Лапарра підвів очі:

— Вважаєш, пояснив, що таке Демон? Гнат з Гриффітсом обмінялися посмішками, я був серйозний.

— Думаю, пояснив, просто ви цього ще не бачите. Річ у тім, що за моїм завданням було проведено всебічне обстеження місць знаходження шахт фірми “Демони мороку” на Марсі. Там також виявлено воду-зет. Плюс до цього останні дані Мартіна про те, що Демона привезено на Ховенвіп, а не створено в лабораторії. Звідси й висновок: об’єкт “Зеро” був перевезений на Землю і через двісті років вирвався на волю, як Демон.

Я зафіксував час. Треба завершувати позапланову оперативку.

— Підходжу до головного. Невідомо, чи володіє ваш Зо Лі секретом Демона, про це ми дізнаємося, коли чистильник прибуде до нас. Але, очевидно, ми виходимо на контакт з позагалактичним розумом! Сліди об’єкта “Зеро” — вода-зет, а такої води, як відомо, в нашій Галактиці поки що не виявлено. Ось і вважайте тепер, яка ціна нашої роботи. Локація із супутників та висотних ПКП поверхні Землі також нічого не дала, значить, уся надія на світлі голови фізиків. Не виявимо Демона — сам диявол не знає, яку штуку він утне потім…

Я не встиг докінчити думку, як Калашников, що працював неподалік, раптом скочив, нагнувся до панелі селектора і зробив мені знак рукою. Оператори ВОПС поруч з ним забігали пальцями по клавіатурі пульта, стиха перемовляючись. Я очікував. Зрештою, Калашников обернувся до мене:

— Аварія під Новгородом! У річку звалився міст з магнітопоїздом. Є жертви. Патруль лінійних уже подався туди.

Я зиркнув на Лапарру і стрівся з поглядом його нестерпно голубих очей.

ГНАТ РОМАШИН

У Новгороді мені ще не випадало бувати, хоч я знав, що це старовинне російське місто-пам’ятник і в ньому є що подивитися. Однак і цього разу було не до його архітектурних та інших красивостей, бо мчали ми до міста з одчайдушною швидкістю. І все-таки ганебно запізнилися.

Катастрофа сталася в той момент, коли вантажний магнітопоїзд виїхав на міст через ріку Мсту. Ширина ріки біля моста була десь метрів сто п’ятдесят, і міст обвалився на всю цю відстань. Ну нехай би одна опора (міст, звісно, старий, триопорний, із склобетону), а то ж усі три!

Наш швидколіт прибув у ті хвилини, коли над киплячою біля руїн моста рікою завис модуль ІІСЛ — патруля стихійного лиха. Рятувальники діяли швидко, спритно і нашої допомоги не потребували, та ми і не пропонували її, у нас були свої завдання.

Лапарра ще в центрі послав у ефір “Шторм” по відділу, і швидкольоти з емблемою спецсектора прибули після нас із запізненням лише на п’ять-шість хвилин. Попервах ми перекрили радіобар’єром увесь район катастрофи площею двадцять п’ять квадратних кілометрів, щоб ніхто не вийшов з цього району непоміченим. Затим усією наявною на бортах машин апаратурою прочесали повітряний простір на предмет виявлення Демона. Перше, що ми подумали, почувши повідомлення про катастрофу, було: “Демон, його “рук” справа!” І лиш потім, не виявивши нічого схожого на зону поглинання енергії, почали планомірний пошук “підозрілого” в оточеній зоні.

Я зі згоди Лапарри приєднався до експертної групи техсектора, яку очолював уже знайомий мені по Пскову Младен Лілов.

— Це ви? — зоригінальничав я, вітаючись.

— Ні, це не я, — похмуро відповів Лілов. — Нам з вами фортунить на безглузді катастрофи.

— Знову щось дивне?

— Ще б пак! Зовсім міцний міст, який ще навіть не дожив до свого першого капітального ремонту. Як у казці: дмухнув злий чаклун — і міст розсипався. Весь, цілком!

— Справді, дивно. Наш відділ займався такими випадками. Думається, що джерело катастроф одне і те ж — Демон. Між іншим, в Ель-Пасо два місяці тому трапилася точнісінько така ж сама історія з мостом — обвалився на всю довжину.

Я полишив заклопотаного Лілова, і зненацька мене пойняв знайомий неспокій: підсвідомість зафіксувала якусь небезпеку, і тут же спрацювали сторожові центри тіла, які не засинали навіть уві сні. Запраглося діяти, щось робити. Я викликав по мікро Лапарру і розповів йому про свої відчуття. На мій подив, Ян не став іронізувати, а поміркував і запитав:

— Зону ми оточили, але якщо він тут, то як ми його відшукаємо?

— Найпростіше було б провести перекличку на хвилі “чотириста” і підняти всю нашу гвардію в повітря, одночасно пильнуючи за землею. Якщо Зо Лі залишиться біля моста, ми виявимо його хомодетекторами.

— Правильно, дій. Я піднімуся вище і візьму на себе контроль зв’язку і перевірку машин, які злітають.

Швидколіт Лапарри злинув у небо, а я, уздрівши стажиста біля машин “швидкої допомоги”, велів йому йти за мною і почав давати команди, не впевнений до кінця в тому, що У нас щось вийде.

— Увага! Патрулям горизонту перейти на зв’язок на хвилі “чотириста”. Відповіді за ранжиром. Як прийняли?

На панелі монітора зв’язку перемигнулися зелені цифри: всі десять патрульних машин почули наказ:

— Починаю перекличку. Після відповіді кожен стартує на висоту триста метрів.

Один за одним стартували швидкольоти патруля спецсектора, дійшла черга до машин Новгородського лінійного відділу УАРС.

Я дав у ефір “дві трійки” — сигнал особливої уваги всім рятувальним групам і передав той же наказ піднятися в повітря.

— Не розумію, повторіть, — відповів мені чийсь уривчастий різкий голос. — Хто командує?

— Це я, Зігмасе, — озвався Лапарра. — Потім поясню. Піднімай своїх, це ненадовго, тільки дай перекличку на хвилі “чотириста”, щоб я бачив і слухав.

— Ян? Що ви там мудруєте? Ви ж бачите, чим ми зайняті.

— Треба, Зігмасе. У мене “Шторм” по відділу.

Коротке мовчання.

— Зрозумів. Ну, дивися.

Невідомий мені начальник лінійного патруля Зігмас мерщій провів перекличку, і в небо злинули останні швидкольоти та ремонтні “тюлені”. На березі річки зосталися чийсь одномісний швидколіт, безпілотний енергокатер і модуль ПСБ.

— Наші всі? — поспитав Лапарра.

— Всі.

— Чий швидколіт лишився?

— Не знаю, не наш.

— І не наш, — озвався Зігмас. — Що далі?

— Кінець відкритого зв’язку! Дайте чистий ефір. Гнате, всім групам почати прочісування району за допомогою хомодетекторів. Брати всіх, хто опиниться в зоні. Починай. Модуль і катер я перевірю сам.

Ліс під нами обабіч ріки був напоєний сонцем і своїм звичайним щебетливим, шелестким життям, з висоти в ньому нічого не можна було розгледіти. Але за лічені хвилини пошуку подав голос Полєсов:

— Я — перший, бачу об’єкт!

— Ромашин, дві групи машин униз! — почувся голос Лапарри.

— Дайнісе, до Полєсова. Я — за вами.

Кілька хвилин стрімкого плину — і ми опинилися під швидкольотом Полєсова, від якого донизу вдарив тонкий рубіновий промінь лазера, вказуючи напрямок. Ліс посунувся на нас, тіні й контури дерев виросли довкола миттєво, і швидколіт торкнувся землі. Відскочив ковпак кабіни, я стрибнув на траву, оглянувшись на інших, дав їм знак іти за мною.

Ми сіли в долині, зарослій молодими дубками та горішником. Ліворуч місцевість слалася низько, впиралася в недалеку ріку, праворуч схил горба був безлісний, зате трава тут росла висока, майже по пояс. Там, під самотньою сосною стояла людина у зеленому комбінезоні лісничого і з цікавістю поглядала то на нас, то в небо, де кружляв швидколіт Полєсова. Це був не Зо Лі, я помітив одразу.

— Обережно! — нагадав про себе Лапарра через мікро, закріпленому на мочці вуха, — Він дуже небезпечний!

— Це не Зо Лі. Вперше бачу. Найскоріш, це лісничий і тут опинився випадково,

— І все ж…

— Я Видов, бачу об’єкт біля контрольованої зони. Рухається швидко, може зникнути.

Серце “тенькнуло”, як заведено казати у таких випадках, я сам чітко і ясно зрозумів: цього разу знайшли саме того, хто потрібен.

— Полєсов, — покликав я. — Затримайте цього, тільки тихенько, не злякайте. Я прямую до Аристарха.

Лапарра незадоволено кинув: “Не поспішай”, - але я вже вскочив у кабіну швидкольота і дав старт.

Швидколіт Аристарха був над шпилем голого глинистого горба, і коли я підійшов ближче, спікірував до соснового бору біля його підніжжя. Я кинув машину слідом, приземлився.

Позаду в мене почулося якесь шамотіння. Удар, скрик. Я оглянувся — стажист! Коли це він устиг залізти до кабіни?!

— Варяг? Ти як тут опинився. Ану марш до моста!

Не оглядаючись, я побіг туди, де Видов уже командував своїми оперативниками.

— Де він? — видихнув я, угледівши Аристарха за стовбуром старої сосни.

— Метрів за п’ятдесят од нас, іде на північний схід, у бік Малої Вишери.

— Оточили?

— Ведемо по екранах хомодетекторів, але… знаєш, сигнал якийсь дивний…

— Що значить дивний?

— Поглянь.

Видов підкликав одного із своїх підлеглих. На плечі в того була труба хомодетектора з металевим стрижнем, який підтримував плаский і тонкий екран, розкреслений координатною сіткою. Екран ледь помітно світився, і в центрі його пульсувала жовта промениста зірка. Я з подивом вибалушився на неї. Людина-ціль на екрані хомодетектора завжди позначалась набором світляних окружностей, вкладених одна в одну, але — зірка!.. І в той же час детектор спрацював. Значить, попереду була людина?

Мене пойняло гостре відчуття небезпеки, біди…

— Яне, — запитав я, — хто він, той перший затриманий?

— Звичайний собі лісівник. А що у вас?

— Негайно перекрий зону згори! Не знаю, в чім річ, але в мене спрацювала екстрасенсорна… я бачу небезпеку! По-моєму, потрібні енергобар’єр і силове загородження. Стежте за повітрям, я піду до нього сам.

Лапарра якусь хвилю зволікав, потім мікро у вусі писнув:

— Зрозумів. Дозволяю застосувати зброю… Якщо…

Він не доказав, але й так було ясно, що стоїть за цим “якщо”: якщо виникне пряма загроза для життя.

— Усім залишатися на місці, - сказав я і помітив Вітольда. — Знову ти тут? Що це з тобою?

Під оком у стажиста — свіжий синець.

— Це я в кабіні, - виправдовувався Вітольд.

— Аристарху, поглянь за ним.

Я перевірив, як на мені сидить костюм — чи не сковує рухи? — відстебнув клапан на кобурі “універсала”, увімкнув відеокамеру на лацкані куртки і, пригнувшись, пірнув у зарості, побіг. Незабаром під кущем глоду побачив якогось чоловіка. Він був у чорному костюмі випробувача зі шнурівкою на грудях, плечах і стегнах. Але це також був не Зо Лі. Сказати, що я був розчарований, значить, нічого не сказати. І все ж дивне відчуття темної безодні, що розверзлася біля моїх ніг, не полишало мене.

— Хто ви? — хрипко поспитав я, повільно наближаючись до незнайомця.

І зненацька відчув, що не можу ступити далі ні кроку. Що за чортівня? Став, пильно стежив за незнайомцем. Той також не рухався з місця, схилив голову на плече, ніби прислухався до чогось. Я знову рвонувся до нього — і знову ніби вперся в стіну! Невже у нього генератор поля? Наче ж не видно…

Цієї миті позаду незнайомця заворушилися кущі й на стежину вискочив стажист. Незнайомець обернувся, Вітольд, як від поштовху, впав і покотився в кущі. Пістолет був у мене в руці, але стріляти я не міг, невидима стіна все ще відгороджувала мене від чоловіка в чорному. Він поглянув у мій бік, підстрибнув (мені здалося, що його смикнули за “ниточку” — тонкий, світлий промінчик), злетів над деревами, завис на мить, мовби привертаючи увагу швидкольотів, що мчали на нього зусебіч, і зник! Ні звуку, ні шелесту, ні сліду!

— Де він?! — Із-за кущів вискочив Аристарх з “універсалом” напереваги. За ним бігли інші. Останнім з’явився Вітольд. Слава богу, живий!..

Я мовчки сховав пістолет в кобуру і ступив до стажиста.

— Хлопчику, за такі речі ти можеш запросто вилетіти із загону… якщо наступного разу залишишся в живих! Кажу це тобі вперше і востаннє.

У Вітольда скривилися губи, він почервонів так, що мені стало його жаль. І все ж нехай знає — без дисципліни в УАРС робити нічого. Без самодисципліни — в першу чергу.

— Іди, візьми в машині вітальгінову мазь, — насупившись, буркнув я.

— Втік? — запитав Аристарх. — Як?

— Не знаю, — відповів я, згадуючи промінчик світла, що вихопився з голови незнайомця.

ЯН ЛАПАРРА

Замкнувшись у кабінеті, я прийняв дві таблетки вітальгіну, і голова трохи прояснилася, хоча біль, засівши десь аж у кістках черепа, лиш послабився. Якщо так триватиме й надалі, то на першому ж профілактичному медогляді лікарі поставлять упоперек моєї карточки штамп: “До роботи в УАРС не придатний”, і, як кажуть, гуляй, пенсіонере…

Я, мабуть, різко підвівся, бо у ліву скроню гостро кольнуло, з силою потер скроню долонею і перестав думати про себе.

Отже, що зараз головне? Перше: де Демон? Робить він усе самостійно чи ним, як маріонеткою, керує Зо Лі? Друге: хто такий загадковий незнайомець, який утік просто з-під носа патруля, хоч і було поставлено силову завісу? Невже Зо Лі також — перевертень, “надлюдина”, що володіє таємницею лабораторії “Суперхомо”? Але для того, щоб вийти з-під енергобар’єра так, як це зробив невідомий, потрібна колосальна енергія! В принципі Зо Лі міг добути десь генератор поля з перетворювачем МК, але ж генератор не сховаєш у кишені, та й не було його в незнайомця — Гнат його не помітив. До того ж генератор не пояснює зникнення. І на Зо Лі незнайомець не схожий. Тоді хто це був? І що він робив на березі ріки в момент катастрофи? І чому зник таким екстравагантним способом? Знову запитання, і на жодне — ясної відповіді. А Демон робить свої чорні справи і робитиме, поки ми не бачимо і не чуємо його і не знаємо, хто він чи що він…

Я знову прокрутив знятий Гнатом фільм — про його контакт з незнайомцем. З вигляду цілком нормальна людина, симпатична навіть, але ось те, як він зник!.. Коли з’явився стажист, невідомий підстрибнув угору вище дерев, з голови його вихопився в зеніт тонкий білий промінчик. Тоді взагалі стало коїтись щось чудернацьке: тіло невідомого стало танути, ноги — вкорочуватися, втягуватися в тулуб, потім і тулуб стиснувся, “влився” в голову, і останнім щез у небі промінчик світла. Все це — за три чверті секунди! Нісенітниця якась несусвітенна! Але ж записано на кристал…

Опам’ятався я біля дверей фізичного відділу техсектора, зайшов.

Невеликий зал, схожий на передпокій, з трьома напівтемними нішами. В глибині кожної ніші пульт, пласкі екрани проекторів думки, дисплеї, апарати зв’язку і контролю, нарамники й окуляри прямого спостереження за “гарячими” цехами лабораторії, де роботи створювали нові апарати і машини за командами людей.

У кріслах центральної ніші сиділо троє, ледве видимі в кольоровому сяянні вогнів пульта. Один з них помітив мене і рушив навстріч. Це був Вахтанг.

— Вирішив провідати, — сказав я, відчуваючи незручність. Виглядав Басилашвілі кепсько: постарілий, змарнілий, мішки під очима, випнуті вилиці, на губах смага. Навряд чи варто було нагадувати йому про важливість завдання. Щоправда, на його місці я постарався б більше уваги приділяти своїй зовнішності.

— До вечора буде готовий експериментальний зразок, — сказав Басилашвілі. — Робимо все можливе, але чутливість приладу має на порядок перекривати те, що малося в нас досі, що раніше нас задовольняло.

— Я розумію. Як то кажуть, квапитися не поспішаючи. Демон не дасть нам часу на розробку нового датчика, якщо не піде цей. Про аварію під Новгородом чули?

Експерт кивнув.

— Демон?

— За всіма ознаками — він. Найцікавіше, що Зо Лі там не бачив ніхто. Зате при прочісуванні району аварії ми наткнулися на дивного незнайомця… — Я розповів Вахтангові історію зі спробою затримати невідомого в лісі під Новгородом

— Це міг би бути й випадковий гість.

— Але він випорснув з-під силового ковпака!

Експерт поморщився.

— Містика! У нього що ж, у кишені був індивідуальний таймфаг?

— А як ти поясниш його зникнення? Гнат вів відеозйомку, все так і є, як я розповів: злетів вище дерев і перетворився на промінчик світла.

— Ну, що ж, тоді це був “привид”, КОТ.

— Я уже подумав про це, але, хоч і не спеціаліст з голографії та об’ємного відеомоделювання, гадаю, що все ж на КОТа наш незнайомець не схожий. Але нехай це буде навіть КОТ, тоді виникає одразу кілька запитань: хто управляв “привидом”, яким чином він залишився непоміченим оперативниками, чому пішов на цей фарс із “конструктором тіней”… Утім, чому — зрозуміло, не хотів контакту з нами, як і Зо Лі на Ховенвіпі.

— Ось і цього разу “незнайомець” — КОТ Зо Лі, - Басилашвілі всміхнувся у вуса. — Я не стверджую, що так усе й було. Першим спливає на думку не найпростіше і не найправильніше пояснення. Можливо, та людина справді може таймфагуватися в будь-яке місце без ТФ-кабін.

— Тоді це не людина.

— А хто, Демон?

— І не Демон. Ви ж самі сказали, що Демон — це всього-на-всього зона активного поглинання енергії. Ні, наш пан Зеро може виявитися ким завгодно, хоча тут я, здається, вторгаюся в галузь казки. У вас є якісь дані, Що можуть знадобитися в подальшій роботі відділу?

— Скоро ти там? — погукали експерта з ніші.

— Зараз, — Вахтанг, озирнувшись, зітхнув, знизав плечима. — Ігор обчислив геодету руху Демона, але потрібної точності не досяг, через те й нервує. Він вважає, що Демон при насиченні підіймається у стратосферу і навіть вище — в іоносферу, а “зголоднівши”, опускається в нижні шари атмосфери. Пробували засікти його слід?

— Інверсійний? Туманних і хмарних смуг над Новгородом хоч відбавляй, але які з них мають стосунок до слідів Демона, так і не дізналися.

Басилашвілі кивнув, постояв трохи і пішов у нішу.

Виклик директора застав мене у коридорі, коли я прямував у центр оперативного управління до Калашникова.

— Зайди, — коротко сказав Пилип і відключився, коли я відповів на виклик. А у мене знову боліла голова. Ох і погана це штука — передчуття нової біди! Ніяк не звикну. Втім, якщо б звик — Пилип першим порадив би йти з Управління. Байдужі рятувальники — вже не рятувальники…

Я знайшов Гната по зв’язку і повідомив йому про готові розрахунки передбачуваної траєкторії Демона.

— Зараз я завітаю до тебе, — мовив Гнат із стомленим виглядом. — Більше нічого?

— Перевір лінійні відділи УАРС Новгородської області: чи не траплялося до катастрофи з поїздом інших випадків.

— Нам би сповістили.

— І все ж перевір. Про дрібні аварії могли б і не повідомляти. Відносно Зо Лі — нічого?

Гнат поглянув мені в очі, потім знехотя проказав:

— Він був під Новгородом.

— Що-о-о?!

— Він сів у швидколіт місцевого відділу, коли ми оголосили пошук”. Відрекомендувався екіпажу як представник слецсектора. А коли пілот засумнівався, Зо Лі “вгамував” його прийомом “сон”, як і двох інших співробітників відділу. І спокійно зник після відбою тривоги.

— Коли це стало відомо?

— Годину тому дзвонили з Новгорода. Хлопці живі, тож не хвилюйся. Зо Лі досконало знає прийоми типу “укол у нервовий вузол”. Професіонал. Спостереження за ним встановити не вдається. Щезає. Потрібно брати при першій же нагоді.

— Гаразд, подумаємо. Все?

— Поки що все.

Я вимкнув віом і кілька секунд сидів непорушно, перетравлюючи слова Гната.

Директор УАРС чекав на мене один. Поруч з ним біля моделі атмосфери Землі стояли Стево Інджич, середнього зросту, худорлявий, і сивочубий чоловік, який викликав повагу габаритами, у голубувато-сірому костюмі, з червоним шевроном на рукаві: три стилізовані, переплетені між собою букви — ВКС, і нижче римська цифра 2.

Він озирнувся, і я впізнав голову ВКС Ореста Шахова. Лице в Шахова не те що було негарним, але все ж хтось у його роду таки був Квазімодо. Маленькі світло-голубі оченята Шахова тонуть у кам’яних зморшках обличчя, промацуючи мене з голови до ніг.

— Сідай, — кивнув мені Пилип і вмостився поруч.

Інджич присів у кутку стола. Шахов, відповівши на привітання, залишився стояти.

— У нас тут виникла невеличка теоретична суперечка, допоможи дійти згоди.

Я мимовільно глянув на голову ВКС і знову зустрів його оцінюючий, важкий, без тіні посмішки, погляд.

— Що, по-вашому, являє собою Демон? — запитав він стиха.

— Це зона активного поглинання… — почав було я і вмовк, спостерігши, як це не сподобалося Ромашину.

— М-да, зона поглинання енергії. Це фізика, принцип дії. А глибше?

Я подумав.

— Є припущення, що це об’єкт “Зеро”, знайдений у континентальних породах Марса близько двохсот літ тому фірмою “Демони мороку”. На жаль, багато документів архіву лабораторії “Суперхомо” безнадійно втрачено і вточнити…

Знову нетерплячий кивок Ромашина. Що це він так нервується? Через мою нездогадливість? Чого я не бачу того, що бачить він?.. Демон… об’єкт “Зеро”… сліди двічі ізотопної води, яка не зустрічається в Галактиці… чужий об’єкт… Ось у чому річ!

— Ми вийшли на контакт з чужим розумом, — поволі проказав я. — Це мається на увазі?

— Напрошується в першу чергу, — сказав Стево.

— По-вашому, Демон — представник якогось іншого розуму?

— Очевидно. У вас інша думка?

— Нонсенс! Виходить, два сторіччя тому контакт з ним було вже встановлено, а потім раптом представники іншої цивілізації кидають його до в’язниці, в бункер, звідки він утікає через двісті літ! Якщо Демон такий могутній, а за вашими словами він справді могутній, то чому дозволив себе захопити? І чому він не вступає в контакт з нами після свого визволення?

— Ну, він… просто злий на нас. Розбереться — зрозуміє…

— Скоріш він уже контактує з кимось із людей, — сказав я. — Наприклад, із Зо Лі… Тільки мені здається, Демон — не жива істота.

— Немає значення, — сказав Шахов. — Ви ж кажете, що вік об’єкта “Зеро” — близько трьох мільярдів років. Жодна жива істота не може існувати так довго, зберігаючи життєздатність, та й автоматичний пристрій також, якщо ви натякаєте на автомат.

— Чи багато ми знаємо про можливості розуму, який існував стільки літ тому, — філософськи завважив Інджич. — А якщо, Яне, наш Демон та справді древній робот?

Шахов похмуро посміхнувся.

— Ви невиправні, вибачте. Веселого тут, звичайно, мало. Контакт з Демоном може погано скінчитися, якщо він навіть “божевільний робот”, який пролежав забутим чи законсервованим стільки літ, у що я не вірю. Ви маєте рацію в тому, що ми не знаємо можливостей розуму, обличчя якого навіть уявити неможливо. Мене насторожило, що ви так легко розмірковуєте про це. Уявіть, що Демон насправді “робот”, і цей ваш Зо Лі може будь-як керувати ним. Новий Аладдін! Яке зло він скоїть завтра? Сьогодні? За годину? З Америки Демон ішов через Атлантику досить мирно, океан не заселений так, як материки. Але в Європі десятки заводів, енергостанцій, таймфагів, міст і селищ! Вибух одного таймфагу, що працює на далекий космос, рознесе, розметає півматерика на шматки! Ви уявляєте наслідки такого “контакту”?!

Ромашин мовчав, постукуючи по столі щиколотками. Я боровся з болем у потилиці й думав про те, що Демон — моя остання справа на посаді начальника відділу безпеки. Остання справа…

— Ми готові дати “Шторм” по сектору, — мовив нарешті директор УАРС. — У будь-яку хвилину. Але за існуючих обставин він буде неефективний і викличе паніку в районах його, застосування.

— Боюсь, “Шторм” по сектору — слабкий захід, — похитав головою Шахов. — Необхідна тривога по всьому Управлінню.

— Рано, — вперто сказав Ромашин.

— Не було б пізно. Завтра я скличу екстрену нараду консультативної комісії Ради безпеки з цього питання. Будьте готові доповісти про вжиті заходи.

Ромашин кивнув.

— Я можу йти? — запитав я. Усі троє поглянули на мене.

— До побачення, — сказав Шахов.

У кабінеті я знову прийняв вітальгін і став чекати на дзвінок Гната. А за кілька хвилин подзвонив Гриффітс.

— Ти сам?

— Сам, — буркнув я. — Ближче до справи. Щось скоїлося? Останнім часом ти дзвониш і сповіщаєш мені лише погані новини.

— Так, ти маєш рацію, скоїлося. Хтось проник у підземелля лабораторії і викрав із “Сейфа” усю вцілілу документацію, як розшифровану, так і неопрацьовану.

Мені стало жарко, голова заболіла дужче.

— Стривай, стривай, там же наші пости, вони ж можуть не пропустити…

Гриффітс гармошкою зіжмакав лоб.

— Не знаю, твій інспектор зараз розбирається в цьому докладно. Документи зникли, крім тих, що ми встигли забрати в “Аїд”. Я там був буквально за годину до викрадення, експерти саме встигли розшифрувати ще один документ, де сказано, що Демон реагує на біополе, людські емоції, причому негативні — реакція руйнування, на позитивні — реакція творення чи щось у цьому плані. Коротше, у нього дві програми. Це все, що я запам’ятав.

Я обхопив руками голову, говорити було важко, боявся знепритомніти.

— Чому ви не забрали контейнер у свої лабораторії?

— Тому що він не транспортабельний, касети записів і паперові документи розсипаються від будь-якого струсу. Ну все, до зв’язку, з Ромашиним розмовляй сам.

Гриффітс відключив канал. Я залишився сидіти з відчуттям своєї повної непридатності до роботи.

ВІТОЛЬД СОСНОВСЬКИЙ

Гнат відпустив мене.

Я спустився на п’ятий горизонт центру і, поки простував до залу таймфагу, думав про те, Що кинув тренуватися з тайбо, то коли б і справді не вийти з форми; що завтра всі мої — Фузі, в тому числі й Олена, братимуть участь У традиційних гонках на вітроходах у Каракумах, а чи потраплю на гонки я, одному Демону відомо; що у вівторок на іподромі у Челтнемі розігрується щорічний Челтнемський золотий кубок, і не хотілось би порушувати сімейну традицію — ми щороку з батьком відвідуємо скачки; що я обіцяв Олені піти з нею на емоціомузичний ансамбль “Вулкан”, а у Владика вистачить нахабства піти замість мене… Вертілися в голові ще якісь думки, але ці були найголовнішими.

Таймфаг переніс мене з-під Брянська в Рязань. Влізаючи до кабіни циркуляра, я оглянувся. Станція таймфагу світилася в темряві брилою голубувато-бірюзового скла. Доріжки довкіл неї були пустельні, поодинокі ліхтарі не порушували чарівності ночі. На півночі, в бік парку Перемоги, сягали неба вежі блідого сяяння — до цього дня я їх не помічав — і тонкі світляні шаблі орбітальних ліфтів. Раптом згадалися слова Гната про “виняткову малолюдність” Землі. Раніше я якось не замислювався над цим, а тут подумав, що Гнат має рацію. В житті Землі, як нічному, так і денному, немає метушливості й напруження. Чи не тому зникли багатотисячні гуляючі юрми на вулицях міст, так добре знайомі мені ще з шкільного курсу історії?

Вдома мене зустріла Деніз, на “привіт від Гната” тільки плечем повела і мовчки стала дивитися на моє обличчя. Чорт би забрав цей синець і незручні сидіння в швидкольотах!

— Що це у вас з Гнатом? — спитав я, умиваючись у ванній. — Яка кішка пробігла між вами?

— От ще! — чмихнула Деніз і подалася в спальню. Я подибав за нею, витираючись на ходу і дивуючись її реакції.

— Ні, серйозно, я ж бачу… — Тут я помітив на столику Деніз дивні голубі квіти у формі пухнастих пір’їн. — Ух ти, яка краса! Хто це тобі подарував?

— Той, кому треба, той і подарував.

Деніз раптом почервоніла і стала виштовхувати мене зі спальні.

Я поплентався до себе і вже там згадав, що бачив точнісінько такі ж квіти на столі в Гнатовому кабінеті.

Як не хотілося, але я випив склянку дуріанового соку і з насолодою гепнувся у чисту постіль, що пахла свіжістю. Тільки той гідний звання людини, хто здатний оцінити принадність відпочинку у чистій постелі! Це з якогось часу моє переконання.

Але не встиг я задрімати, як у передпокої задзвонило — виклик домашнього відео. Довелося вставати.

Дзвонив Гнат.

— Спиш?

— Тільки збираюся.

— Мерщій до мене, я в парку біля твого будинку. Чекатиму під колоною з універсальним годинником.

Мені здалося, що говорить Гнат якось у ніс, наче крізь вузьку трубку, але я не надав цьому значення. Він кивнув і відключився. Де й подівся мій сон. Працювала фантазія, і я, вдягаючись на ходу, кинувся до дверей. Угледівши світло в кімнаті Деніз, завернув до неї.

— І ти не спиш? Мене викликає Гнат, то заспокой маму, коли проснеться. Вранці подзвоню.

Деніз щось поспитала, але я вже був на порозі й не почув.

До місця зустрічі з Гнатом я дістався за кілька хвилин. Трикутний майдан, ледве освітлений рожевим світильником на шпилі басейну, був порожній. Я оглянувся, нічого не розуміючи. Від стіни невисокого підстриженого чагарника відділилася тінь. Я з полегшенням рушив назустріч і раптом насторожився. Невисокий, тонкий, у всьому чорному чоловік нічим не нагадував Гната. Обличчя незнайомця в темряві я, хоч як і намагався, розгледіти одразу не зміг.

— Вітольд Сосновський? — спитав він тихо, з горловими інтонаціями.

— Так, — відповів я машинально. — А ви хто?

— Не впізнали? Я Зо Лі.

Серце у мене в грудях зупинилося, стало і жарко, і холодно водночас.

— А хіба не Гнат мене…

— Ні, викликав вас я, — Зо Лі злегка усміхнувся. — У мене до вас кілька запитань, чи не згодитеся відповісти на них?

— Та-а-к, звичайно… — пробурмотів я, а в самого завертілася лихоманкова карусель думок: “Що робити?! Затримати! Як? Приспати пильність, а потім… Подзвонити непомітно Гнату? Як це — непомітно? Дати сигнал у відділ? Поки там розберуться, в чім річ, од Зо Лі й сліду не лишиться… Що ж робити? Ну, і зустріч! Невже Зо Лі підстроїв її зумисне? А ти сумніваєшся? Звичайно, зумисне, адже Гнат не міг мене викликати — ніч же… І як я не здогадався? От влип! Що ж робити?”

— Сядемо, мабуть. — Зо Лі показав на лаву в підкові кущів. Ступав він зовсім безшумно, і це тривожило мене і змушувало йти так само тихо.

Ми сіли. У напівтемряві обличчя Зо Лі здавалося невиразним і пласким, як малюнок аквареллю, і не відчувалося в ньому ні погрози, ні напруги.

— Запитання перше: чи ціла документація “Суперхомо”?

“Що ж робити? Відповідати? О чорт! Ну і ситуація! Як же вчинити?..”

— Тобто як це ціла? — пробурмотів я. — Хіба ж не ви викрали з контейнерів знайдені документи?

— Що?! — здивовано вигукнув Зо Лі.

Я не повірив очам — обличчя в нього залишалося зовсім нерухомим, мовби сонним, але в голосі відчувалося непідробне хвилювання.

— Я викрав документи? — продовжив він здивовано, залишаючись непорушним. — Як це сталося?

— А що, ви не знаєте…

— Чесне слово, не знаю!

— Хто ж тоді викрав?

Зо Лі сидів прямий і безпристрасний, але голос його змінився, став уривчастим і хриплим:

— Оце новина! Мене що ж, бачили в момент викрадання?

— Здається, ні, але… кому це ще потрібно, крім вас?

Зо Лі гмукнув.

— Кому? Хотів би я знати — кому?.. Серед зниклих документів була інструкція по управлінню “Джином”?

— Ким? — тупо перепитав я.

Зо Лі нарешті усміхнувся, очі його блиснули у напівтемряві гостро і хижо.

— Демоном.

Ну, і нахаба, одначе! Знає, що його шукають, і так спокійно ставить питання! Мовби бере інтерв’ю… І я ще повинен відповідати?

Я проковтнув гірку слину, удав, що роздумую, а сам примірився, як би взяти Зо Лі на прийом, не встаючи з лави?

— З якої речі я маю відповідати на ваші запитання?

— Бо це й у ваших інтересах.

— А чого я повинен вам вірити? Доведіть, інакше я нічого не скажу.

— Доводити мені не пристає, та й бачу я, що нічого ти не знаєш, хлопче. Тому останнє запитання: навіщо ви розшукуєте мене? Про те, що сталося на Ховенвіпі, я знаю стільки ж, скільки й ви. Ти теж не знаєш, — мовив Зо Лі з посмішкою. Світло ліхтаря змістилося, і я зрештою розгледів його обличчя, тільки прочитати на ньому нічого не міг, крім тієї єхидної зверхньої посмішки. — Я думав, що тобі довіряють більше. Передай своїм начальникам: шукати треба не мене, я нічого поганого не вчинив.

— Чому ж ви тоді ховаєтеся від нас?

— Тому, що за мною полює хтось небезпечніший, аніж служба безпеки УАРС, і могутніший, і я змушений…

І цієї миті я кинувся на нього…

Я був готовий до всього: до удару у відповідь, до контрприйому, пострілу, врешті-решт, але тільки не до того, що сталося. Руки мої вільно пройшли крізь тіло Зо Лі, зачепили спинку лави… Я відсахнувся, знову спробував схопити Зо Лі, а він мовби не помічав мого силкування, сидів і посміхався. А потім підвівся і щез! У кущах за лавою почувся сміх, прошурхотіли кроки, і все стихло.

Я так і сидів з розпростертими руками, видивившись на порожню лаву, і серце в грудях танцювало самбу, і росло мерзенне відчуття образи, обману і незадоволення собою…

Додому я повернувся тільки через півгодини, якось угамувавши нервову систему прогулянкою по тихому і безлюдному парку після безрезультатних пошуків Зо Лі навколо басейну. Довго не наважувався подзвонити Гнату, не скільки через побоювання виглядати в його очах цілковитим дурнем, стільки через комплекс вини: Зо Лі ошукав мене, як трирічного малюка. І хоч я нічого йому не сказав, почуття невдоволення собою залишилося.

— Зо Лі? — тихо спитав Гнат, стоячи перед віомом в самих плавках. — Де, коли?

Я розповів усе, що було, і опустив голову, очікуючи докорів. Але Гнат не сказав більше ні слова, він просто вимкнув зв’язок! Щоправда, не надовго, хвилини на дві, я навіть не встиг вимкнути віом зі свого боку, але що я передумав за ці хвилини!.. Навіть подумав, а чи не подати рапорт про увільнення з УАРС? Все одно від мене ніякого толку…

— Вибач, але треба було зв’язатися з центром. — Гнат знову з’явився переді мною, але вже зодягненим: коли тільки він устиг! — Сюрприз нам Зо Лі підніс хороший. Одне погано, потрібно було тобі подзвонити раніше. Не думаю, щоб він повторив цей прийом, усе ж наступного разу спочатку перевір зв’язок, перш ніж ітимеш на зустріч з кимось. То ти кажеш, що він не викрадав документів. А хто викрав?

— Він не сказав. Не знає, мабуть, бо сам був дуже здивований.

— Гаразд, варяже, не вішай носа, це тобі урок. Я дав тривогу комунікаторам, місто вони закриють, хоч і не вірю, що Зо Лі чекатиме, доки ми примчимо за ним. М-да, а це часом не причулося тобі? Як він назвав Демона?

— Джином.

— Джин… дивно і незрозуміло… Ну, відпочивай, завтра розкажеш докладніше.

Гнат поглянув мені в спину, і я озирнувся. У вітальню увійшла Деніз і зупинилася, втупившись у Гната. Мовчання затягнулося. Я запізніло спохопився, скаржачись, що дуже хочу спати, і навшпиньках вибрався з кімнати. Нехай самі розбираються у своїх взаєминах, якщо вони є, ці взаємини…

ГНАТ РОМАШИН

О п’ятій ранку мене розбудив Лілов. Ліг я о четвертій, тому минула якась мить, перш ніж я дібрав, хто переді мною, і сон з мене як рукою зняло: експерт техсектора міг подзвонити серед ночі лише в справі Демона.

Він помітно хвилювався — навіть не вибачився за такий ранній відеовізит.

— Ви можете приїхати в Новгород?

— Навіщо?!

— Подивитися на місце недавньої катастрофи з мостом.

Я зиркнув на годинник, потім на Лілова: навряд чи людина з таким виразом обличчя здатна жартувати.

— Гаразд, буду за… хвилин двадцять п’ять.

— Чекаю біля таймфагу на машині. Зв’язок перервався.

Я оцінююче глянув на себе в дзеркало: спав я останнім часом мало, і це починало позначатися на зовнішньому вигляді.

За десять хвилин умився, одягнувся, перемовився кількома словами з батьком — йому також не спалося — і поспішив до циркулера, який виніс мене до таймфагу Басове. Рівно за чверть години я вийшов з таймфагу у Новгороді і на стоянці малих машин одразу помітив Лілова.

Мовчки сіли в машину, швидко злетіли в повітря.

Сонце вже встало, але місто під нами все ще було в тумані. Він смугами слався над рікою і в низовинах по берегових відкосах, на полях і в перелісках.

Швидколіт завис над Мстою. Ніщо не нагадувало, що тут учора звалився у ріку міст: руїни його щезли, тепер береги сполучав елегантний проліт нового моста, спираючись на дві ажурні опори заввишки три десятки метрів. Фаст-технологія — так це називається. Викликали, певне, комплекс МСК і за кілька годин зліпили міст з кремнійоксидів: піску тут вистачає. Все ж я не втримався:

— Швидко впоралися!

Лілов замість відповіді повів швидколіт на зниження, і незабаром ми сіли на пляжі, за кілька метрів од води. Вилізли з кабіни. Новий міст сріблястою струною пронизував повітря ледь-ледь збоку. Пляж був безлюдний, відпочиваючі ще спали. Я хотів було поцікавитися, навіщо експерт мене сюди приволік, і в цей час побачив широку блискучу смугу голубого кольору, схожу на лист дзеркального скла. Підійшов, нагнувся і поторкав гладеньку поверхню “скла”: тверда, тепла і суха на дотик, незважаючи на вологий од роси, прохолодний ранок.

— Я це вже бачив, — сказав я, випростуючись. — Під Псковом на місці падіння атмосферного заводу.

— Справа в тому, — заговорив нарешті Лілов, — що ні під Псковом, ні тут ми не змогли взяти аналізи цієї речовини. Товщина смуги — три ангстреми, жоден щуп не зможе її пробити. Але не це головне.

Лілов пройшовся вздовж смуги, поманив мене за собою.

— Бачите? Смуга описує окружність, просто частину її не видно у воді. Так ось, у центрі цієї окружності коїться щось неймовірне! Але видно це лише з деяких точок, там, де в смузі є ось такі вкраплення. — Лілов показав рукою на темну пляму в “склі”, схожу на котячу лапу з висунутими кігтями. — Ставайте поруч.

Я слухняно став на поверхні смуги, за жестом експерта повернувся в потрібному напрямі і завмер.

Там, де до цього я бачив просто частину пляжу і ріку, — в центрі кільця, — клубочилася фіолетова мла, то згущаючи кольори до чорного, то раптом розходячись хмарами врізнобіч і відкриваючи поглядові колодязь запаморочливої глибини.

Клубки фіолетової мли сходилися, ущільнювалися, “колодязь” зникав, щоб за хвилину виникнути знову на коротку мить…

Лілов доторкнувся до мого плеча, і я, як сомнамбула, ступив за ним.

— Що це?

Експерт техсектора похмуро посміхнувся, ховаючи руки в кишені куртки.

— Ну, на це запитання я можу відповісти цілком точно: не знаю!

— А чому тут нікого немає, крім вас?

— Бо всі зараз під Псковом, я просто здогадався прилетіти сюди сам-один, нашвидку зробив експрес-аналіз, сфотографував кільце на плівку і подзвонив вам. До речі, біля Пскова смуга ця постійно зменшується, щезає, як… шагренева шкіра у Бальзака. Але ми постараємося видобути максимум інформації.

Я кивнув, знову став на “котячу лапу” в глибині голубої блискучої смуги, кілька хвилин зачудовано розглядав якісь привиди на дні “колодязя”, намагаючись збагнути, що б значили ці видіння, і зійшов на пісок.

— Ви кажете, смуга розсотується. Тоді ми запізнилися.

— Не второпав…

— Такі смуги могли утворюватися всюди, де побував Демон. Розумієте?

— Я це зрозумів одразу, як тільки прилетів сюди і знайшов смугу, і вже послав людей за відомими мені адресами. Було б добре, якби ви дали координати інших місць, які відвідав Демон.

Я по пам’яті продиктував райони аварій і катастроф, винуватцем яких був Демон, і Лі-лов відвіз мене до таймфагу Новгорода, не промовивши ані слова.

Просто із таймфагу я подзвонив Басилашвілі, передав усе почуте і побачене мною і тільки потім пішов до Лапарри.

О пів на сьому ранку я підлетів до “вігвама” Лапарри.

Ян жив у стандартному модульному будинку системи Панасенка: сорокавосьмиповерхове “гроно винограду”, кожна квартира — окремий модуль. За бажанням можна відстикувати будь-який модуль від цієї споруди і зістикувати з іншим таким самим будинком у будь-якій частині земної кулі.

Пневмоліфт виніс мене на майданчик сходів, я подзвонив, двері відчинились, і автомат запросив мене увійти.

— Проходь, — пробурчав Ян, відступаючи в глиб передпокою, провів мене у вітальню. — Посидь, я зараз.

Моєму ранньому візитові він не здивувався, видно було, що і сам встав рано.

Я з цікавістю роззирався: дім Лапарри я відвідав уперше.

Одна стіна кімнати була зовсім невидимою, і вранішнє проміння сонця пронизувало її наскрізь. Стіна поруч являла собою фасад кристалобібліотеки, дві інші були обвішані стереофотографіями дивовижних пейзажів, очевидно, пейзажів інших планет. Я впізнав чотири з них: марсіанський Великий Каньйон, Плато Жари на Венері, туманно-волокнистий ландшафт Титана, супутника Юпітера, і болото Тритона. Інші знімки були незнайомі. Я зупинився біля однієї фотографії: біла пустеля, тверда, як кістка, частокіл тонких голубих жердин з шапками білого пуху з дерева. Біле небо і білясте, дуже сплющене світило, і чудернацькі істоти на летючій коробчастій конструкції…

— Цікавишся? — Лапарра став поруч, сунувши мені в руку бутерброд з гарячим тииксом. — Поїж, адже ж не снідав, — і показав на знімок: — Це Орилоух.

— Орилоух? — здивувався я. — Але ж ми з ними не контактуємо. Наскільки мені відомо, вони не пропустили на поверхню своєї планети жодної експедиції.

— Я не кажу, що фото зроблене нашою експедицією, хоч розвідники працюють і там. При одній із спроб безпосереднього контакту апаратура контакторського космольота впіймала передачу з планети, це фрагмент. Сідай, у ногах правди немає.

Я сів на диван, що висунувся із стіни. Лапарра вмостився поруч, зосереджено жуючи бутерброд і запиваючи молоком. Я з’їв свій, відібрав у нього склянку і допив молоко.

— Ну? — сказав він, витираючи губи. Виглядав Ян кепсько — обличчя бліде, худе, кола під очима… Не спав. Чорт, забув запитати у медиків про його хворобу. Можливо, йому шкідливо нести навантаження начальника відділу?

— Зо Лі приходив до стажиста, — я переказав усе, що довідався од Вітольда.

— Знову КОТ. Стандартний прийом, чи не так? Де він їх дістає, КОТи ці, хотів би я знати… Можливо, перевірити театри? Чи базу театральних товариств? — Ян підвівся, сходив на кухню і приніс іще склянку молока.

— Не хочу… — заїкнувся було я, але він мовчки тицьнув мені склянку, і довелося випити холодне молоко. Не без задоволення, треба зізнатися. Бо виклик Лілова позбавив мене сніданку.

— КОТи застосовуються досить широко, — сказав я. — Зо Лі міг дістати їх де завгодно, в тому числі, й там, де дістав патрони до “дракона” — у відділі комплектації космоекспедицій. Я попросив Аристарха перевірити витік матеріалів.

— Він уже перевірив: із звітністю все гаразд, але контроль за втрачанням і збереженням спорядження епізодичний. Між іншим, начальник індивідуальної підгонки Тхи Ланг — приятель Зо Лі, але він або нічого не знає, або приховує від нас свої контакти з чистильником. За його словами, Зо Лі не з’являється у нього два з лишком місяці. Загалом у цьому напрямі визначився елементарний тупик. Не станемо ж ми звинувачувати Тхи Ланга в брехні. Значить, кажеш, комунікатори місто перекрили, але Зо Лі не знайшли?.. Цього й слід було чекати. Цікаво, якщо Зо Лі не викрадав документів, то хто ж це зробив?

— Той, хто маскується під нього, мабуть…

— Тоді це розвідник.

Я зрозумів Яна, він говорив про розвідника іншої цивілізації. Якщо Демон — об’єкт позагалактичного походження, то “другий Зо Лі” цілком міг прилетіти за ним чи на його виклик.

— Пора переходити на форму “екстра”, як ти гадаєш?

Я вже давно думав про це. Форма “екстра” — стан підвищеної готовності до великомасштабних операцій, настав час оголосити його по сектору, якщо не по всьому Управлінню.

Лапарра зрозумів усе по моєму обличчю.

— Ти маєш рацію, пора. Твій план на сьогодні?

— Спочатку потривожу синоптиків, потрібен планетарний контроль атмосфери.

— У метеоцентр я подзвоню сам. Демон рухається не досить швидко і не встиг далеко віддалитися від останньої точки виходу біля Новгорода. Треба починати з цього району, брати в радіусі…

— Кілометрів триста.

— Менше, кілометрів сто п’ятдесят. Що далі?

— Полечу до фізиків. Вони обіцяли до восьмої ранку продемонструвати свій “Демон-індикатор”. Потім підключу групи до синоптиків і також обшукаю з індикатором район Новгорода. Тоді зв’яжуся з Дугласом, можливо, є відомості з Ховенвіпу, хоча навряд, у них зараз працює комісія на чолі з Калашниковим по розслідуванню викрадення. Розумієш, забув тобі зразу розповісти… Тут з’явилися нові обставини… Я щойно повернувся з-під Новгорода, викликав Лілов…

Я розповів Янові про виклик Лілова і про відкриття ним таємничих “психофізичних” районів у точках виходу Демона під Псковом і Новгородом.

— І що ти про це думаєш?

— Ще не встиг подумати. Але твій батько має рацію: найімовірніше, ми вийшли на контакт з позагалактичним розумом.

— Щось Демон мало схожий на представника розуму.

— Не повторюй загальноприйнятих помилок. Розум, який володіє енергіями, що переважають ті, якими володіємо ми, не обов’язково повинен мати земноподібний, близький до людського морально-етичний кодекс. Ще треба визначити, що таке взагалі вищий, порівняно з людським, розум. Я говорив про контакт не з Демоном, а з його господарем. Якщо буде щось нове від Лілова, дзвони негайно. Я зле себе почуваю і, мабуть, буду поки що вдома, але до обіду постараюся вибратись у відділ.

— Може, викликати лікарів? Навіщо невиправданий ризик?..

— Треба буде — викличу сам, — відрубав Лапарра. — Йди. Дзвони частіше, не подобається мені активізація Зо Лі та його натяки щодо нашого з ним контакту. Як він назвав Демона?

— Джином.

— Дивна назва. Арабських казок начитався? Значить, він усе ж знає Демона більше, ніж ми, і приховує це. Навіщо? Невже не бачить, що Демон уже накоїв? Чи знає, що Демон небезпечний, і демонструє нам свою не-уразливість, неприступність і силу?

— За словами стажиста, Зо Лі побоюється свого двійника, — обережно сказав я. — Тому й ховається нібито від усіх, у тому числі й від нас.

— Ти в це віриш?

— Не знаю… хотів би вірити.

— Я також.

— Інакше він просто хворий. Патологія моралі та етики не виявляється просто так, без подиху вітру. Зоологічні атавізми людини: агресивність та егоїзм — треба розбудити.

Хворий він чи ні — не так важливо, — Лапарра провів долонею по потилиці, поморщився. — Важливо, що Зо Лі такий же небезпечний, як і Демон, якщо тільки він не є сам Демон… Іди. Ти нині координатор операції по Демону, в Первицького багато інших клопотів. Я, певне, звалюся…

Обережно потиснувши гарячу й вологу долоню Лапарри, я вийшов. З даху будинку викликав до нього чергового лікаря Управління.

У лабораторії мікротехніки мене зустрів невблаганно-ввічливий Вахтанг Басилашвілі в оточенні своїх “диво-богатирів сучасного електронного моделювання” і вручив щось прозоро-сріблясте, ажурне, з двома “вухами” антен і крихітною панеллю управління — все це розміром у три чоловічих кулаки.

— Д-індикатор, — мовив експерт безпристрасно; не поважаю я, чесно кажучи, такої манери розмови. — Радіус дії до трьохсот метрів. Принцип…

— Не треба, — поквапом сказав я. — Поясни лиш, що натискувати, куди дивитися і за що тримати.

Працівники лабораторії, що оточили нас, засміялися. Вахтанг поглядом звелів підлеглим розійтися по робочих місцях і стисло пояснив, як працює датчик.

— Відмінно! — вигукнув я. — Скільки ви їх виготовили?

— У нас не завод, — сказав Басилашвілі. — Готовий поки що лише один прилад. До вечора, можливо, доведемо до ладу ще один. Як тільки скінчимо, я подзвоню.

— Добре, Вахтангу, вибач. Як справи у нашого гостя, Сурова? Що він може дати?

— Завітай до нього сам, в обчислювальний. Він, по-моєму, уже завершив уточнювальні розрахунки гіпотетичної траєкторії Демона.

Обчислювальний центр Управління — це чотири поверхи будівлі загальною площею понад десять тисяч квадратних метрів. Сурова я відшукав на четвертому горизонті великих машин типу “Аналітик”. У трикутному залі, заставленому терміналами комп’ютера, крім Сурова, працювали ще семеро, кожен біля свого пульта. Фізик зустрів мене стримано, говорив дуже коротко. Аналізуючи появу Демона на поверхні Землі, він розрахував геодету — траєкторію його руху в просторі над Землею, припускаючи при цьому, що Демон — самостійне явище, не пов’язане з певними діями невідомих господарів. Останнє ще треба було довести, адже зв’язок Демона із Зо Лі все-таки був, і хто знає, може, Лапарра і не далекий од істини, підозріваючи, що командує Демоном саме Зо Лі, хоч за моїми передбаченнями це робить таємничий незнайомець, який “працює” під Зо Лі і затято ховається від нас у лісі під Новгородом.

За розрахунками Сурова, виходило, що наступну появу Демона слід було очікувати в районі Торжка, за двісті п’ятдесят кілометрів од точки його останнього виходу з Новгорода.

— З точністю плюс-мінус двадцять кілометрів, — докінчив Суров.

У його очах раз по раз спалахували насмішливі вогники, ніби він заздалегідь знав обсяги мого скепсису і готовий був до захисту своїх теоретичних побудов. Але я його розчарував — узяв кристал з обчисленнями, подякував і попросив повідомляти все, що “збреде” в голову стосовно Демона. Суров, розумака, на “збреде” не образився, зате докинув інформацію до роздумів. Після мого дзвінка вранці Басилашвілі розбудив фізика, вони вирушили в Псков, до Лілова, де взяли участь у дослідженні “зони Лілова” — термін придумався сам по собі, причому одночасно в кількох людей.

— Ну, і яке в тебе враження? — спитав я спрагло.

Суров уловив мій інтерес і ясно усміхнувся очима.

— Фізика цього явища мені не відома. Слід під Псковом уже зник, “скляна смуга” повністю розсоталася, а під Новгородом ще тримається, але до вечора щезне і вона. Навряд чи за цей час ми взнаємо достатньо, щоб зробити правильні висновки. Вчора я взявся проаналізувати емоційний стан усіх відомих очевидців появи Демона. Виходить ось що: кожна подія тягне за собою принаймні три стійкі психологічні смуги. Перша — відчуття холоду, друга — відчуття страху і розверзнутої безодні, третя — ілюзія виникнення дивовижних пейзажів. Останнє перегукується зі сприйняттям “зони Лілова”. Ваш експерт, очевидно, близький до істини, вгадуючи в Демоні носія псі-енергії, енергії думкозв’язку, чи, як нині кажуть, па-розв’язку.

— Вчені давно працюють над цим.

— Ось саме їх і треба було б залучити до вивчення Демона та його слідів. Зв’яжіться з відділом біоенергетики Академії наук!

— Неодмінно. Лілов мені особисто нічого не передавав?

— Нічого. Я його майже не бачив, але думаю через годину знову навідатися до Новгорода. Щось передати?

— Мабуть, не треба, я сам його знайду. Дякую за допомогу.

Я залишив Сурова у залі, але він наздогнав мене у коридорі.

— Прошу врахувати ось що, — сказав він. — Судячи з хронології подій з участю Демона, його виходи частішають, час від одного до другого скорочується. Для порівняння: вибух ліфта над Сааремаа стався восьмого червня, катастрофа на атмосферному заводі під Псковом — шістнадцятого, а міст обвалився під Новгородом — уже двадцять першого. За моїми викладками виходить, що нашестя Демона на Торжок слід чекати двадцять четвертого — двадцять п’ятого червня.

— Зрозумів. — Я прикинув, що встигну зробити за цей час; не те, що я одразу повірив у реальність розрахунків, але й знехтувати цей шанс не мав права.

— Окрім того, — провадив далі Суров, — я уже казав, та повторюся ще: потужність катастроф щоразу зростає. За розрахунками, потужність появи Демона над Торжком дорівнюватиме сорока — п’ятдесяти кларкам. Мається на увазі, що Демон — як ми назвали зону поглинання енергії — відніме цю енергію у навколишнього середовища, а це означає, що під загрозою життя ста п’ятдесяти тисяч жителів регіону, пам’ятки культури та заповідник мамонтів.

Спантеличений такою перспективою, я полишив обчислювальний центр. Якщо розрахунок фізика правильний, у моєму розпорядженні залишилося дві доби до наступного приходу Демона. Хто ж він, що просидів у породах Марса мільярди літ?! Жива істота чи “забутий” робот, якщо тільки доречні для його описання людські аналогії? Чому Зо Лі називає його джином? Що він сидів у “пляшці” — своєму кулеподібному коконі? Чому він невидимий? Чому творить зло і творить активно? За що? Хто його образив? Той, хто засунув у “пляшку”? Працівники “Суперхомо”, які, зрештою, перестріляли один одного, щоб заволодіти Демоном самочинно, чи хтось іще?..

У відділі я проглянув матеріали Сурова пильніше, викликав Аристарха і запропонував обстежити Новгородську та сусідні з нею області згори — з допомогою локаторів системи СПАС.

— На всю глибину атмосфери? — уточнив урівноважений до флегматизму Видов; понад усі достоїнства він цінував у людях розважливість, не дивно, отже, що сам володів цією якістю.

— Захопіть й іоносферу, — підтвердив я. — Сам розумієш, це перестраховка, навряд чи ми щось побачимо з орбіт СПАС. Зідзвонися із синоптиками. Ян хотів посилити планетарний контроль атмосфери над всіма Російськими рівнинами, можливо, виявилися якісь аномалії.

Видов зібрав свою оперативну групу, поставив перед усіма завдання і непомітно зник.

Дайніс усе ще працював по закритому каналу розшуку Зо Лі, і хоча особливих успіхів я від нього не очікував, усе ж вирішив поки що не турбувати його. Я був упевнений, що Зо Лі рано чи пізно засяде в гребінці всеземного розшуку, ідентифікат його особи було розіслано всім лінійним відділам УАРС. Лапарра зняв обмеження на пошук, і комунікаторам можна було брати чистильника в будь-яких умовах і будь-якими способами.

Стажист, що чекав на мене з самого раннього ранку, почав було згадувати подробиці своєї сутички із Зо Лі, але я перебив його запитанням: що бачили свідки появи Демона в Орхусі, Тампа і Х’юстоні? — хоча міг передбачити відповідь і сам. Він осікся і не заважав мені цілих півгодини, поки я дзвонив Лапаррі, тоді батькові у його директорську резиденцію і Деніз в архів Управління. Потім він почав переказувати бредню очевидців, і я знову згадав слова Сурова про “дивовижні неземні пейзажі” і свої враження від “зони Лілова”, і стало мені моторошно на душі, бо я раптом зрозумів: не дуже вже й далекий від істини фізик у своїх гіпотезах “про другий вимір і чорні діри”. Непростий наш Демон, вельми непростий!.. Зона активного поглинання енергії… Джин, за термінологією Зо Лі. Чому все-таки Джин? Наскільки я пам’ятаю казки, прочитані мною в дитинстві, джин — це дух, здатний творити чудеса. Виходить, Демон — джин. Істота, створена з чистого вогню. Нісенітниця!.. І все ж щось знаєш ти, волею випадку фігурант усеземного розшуку, про Демона, щось же знаєш, чого не знаємо ми… Чому б тобі не поділитися своїми знаннями? Багатьох би попередив, застеріг од непотрібного ризику, багатьох би заспокоїв… Чи не можеш забути дріб’язкових образ, завданих товаришами, образ, які, по-твоєму, вимагають “помсти”? Яким чином розгадати сфінктуру твоєї душі? Ех, Зо Лі, Зо Лі…

— Все, поїхали, — знову перебив я стажиста, побачив його ошелешене обличчя і зрозумів, що поводжуся неґречно. — Даруй мені, варяже, потім докажеш, ми зараз із тобою прочистимо простір над Новгородом з новим Демоном-індикатором. Пощастить, то зустрінемо Демона…

Але нам не пощастило.

АНАТОЛІЙ ПЕРВИЦЬКИЙ,

заступник начальника відділу

безпеки УАРС

Дзвінок застав мене у постелі. Я відкинув ковдру і пошльопав у вітальню. Дзвонив Лапарра:

— Розбудив? Вибач.

— Збирався вставати. Щось трапилося?

— На жаль, вам з Гнатом доведеться віддуватися тепер без мене: лікарі взяли в полон, знайшли якийсь ускладнений арахноїдит… Хтось їм підказав. Чи не ваша з Гнатом милість?.. Взагалі, доведеться повалятися в ліжку, підлікуватися.

Виглядав Лапарра справді кепсько, до того ж його навіщось поголили — це було помітно крізь діркуватий білий шолом, з якого виходили три тонких кабелі різного кольору.

— Еге ж, красень? Ну, помилуйся… — Лапарра сумно посміхнувся. — Але ближче до діла. Вчора дзвонив у Європейський метеоцентр, щоб синоптики посилили контроль атмосфери над територією Російських рівнин. Перевір, чи немає зведень. Гнату зараз не до того. Що нового по Ховенвіпу? Ніхто більше не наважується красти документи з “Сейфа”?

— Красти більше практично нічого, — сказав я, вдягаючись. — Та й не схоже це на викрадення. Контейнери не пошкоджені, одначе документів у них немає. Чортівня якась! Крадій, чи хто він там, просто не міг прошмигнути повз пости непоміченим. Якщо тільки не був привидом чи не натягнув чарівну шапку-невидимку.

— Привид… — гмукнув Лапарра. — В містику я не вірю. Якщо людина не могла викрасти документи, то це зробила не людина.

Я випустив черевик.

— Ти хочеш сказати…

— Не хочу, так виходить. Гнат, очевидно, має рацію, в дію втрутилися таємничі сили. І виявом їх був той самий двійник Зо Лі, чи незнайомець, який зник од нас під Псковом. Я знизав плечима, помовчав. Потім став виповідати новини:

— Наш помічник, фізик Сухов, установив, що в центральному бункері перебував сам Демон. У всякому разі, стінки бункера нагадують напіврозталий шматочок цукру саме в результаті стикання із зоною поглиння енергії, яку і репрезентує Демон.

— З’ясували, чому він вирвався?

— Зникло утримуюче поле кокона, не того, який побудували люди, а первозданного, в якому він пролежав три мільярди років. Демон “випростався”), знайшов у стінах бункера лазівку і вирвався на волю.

— Що й збіглося з появою в цьому місці групи Шерстова. Трагічна випадковість, не більше. З цим зрозуміло. Архів усе ще опирається?

Я зітхнув. З усіх уцілілих документів, вчасно вивезених із Ховенвіпу в “Аїд”, вдалося поки що розшифрувати лиш інструкцію по охороні бункера.

— Ще не все, — спохопився, — експерти виявили в бункері сліди дуже цікавої хімічної речовини….

— Воду-зет, — швидко сказав Лапарра, очі його заблищали.

— Воду-зет, — підтвердив я. — Двічі ізотопну воду.

— Ще один доказ, що Демон — це той самий об’єкт “Зеро”, знайдений на Марсі фірмою “Демони мороку”. Але що ж він насправді, чорт візьми?!

— Чи хто, — пробурмотів я. — Крім слідів води-зет хіміки виявили ще кілька дивних ізотопів інших елементів, що не зустрічаються в природному вигляді.

Лапарра оглянувся.

— Ну, ось, здається, за мною прийшли… Тримай у курсі, до зв’язку.

Віом побілів, як висотна хмарина. Я вимкнув зв’язок.

Спати вже не хотілося. Мною оволодів звичний неспокій — супутник напруженої роботи думки під час операцій. На нервову систему я ніколи не скаржився, вона була у мене стійка до “будь-яких вплиів овнішнього середовища”, я завжди гордився вмінням тримати себе в руках. Дружині, до речі, ця риса не дуже подобається. Вона працює конструктором в Інституті кібернетики і розв’язує проблему “емоціолізації” роботів третього покоління. “Що за життя? — каже, — на роботі роботи, і вдома чоловік-робот…”

Я поснідав, потім вирішив подзвонити Гнату, щоб він прилетів в Управління раніше. На мій подив, він був не вдома, а на борту крейсера УАРС “Сташевський”, який завис над Європою на висоті п’ятсот кілометрів.

— Ти що там загубив? — запитав я.

— Розумієш, — сказав він, — є цікава інформація. Піднімися сюди, на крейсер. Схоже, хтось заважає нам проводити з орбіти гравітаційний зондаж атмосфери над Російськими рівнинами.

— Буду за годину, — сказав я. — Тільки дай код ТФ-камери крейсера.

Від мого будинку до таймфагу всього три хвилини ходи, і вже через п’ять хвилин я входив до Управління. Забіг у відділ, наказав оперативним працівникам почати патрулювання над Російськими рівнинами, особливо пильно — над Новгородською і сусідньою з нею Калінінською областями, і знову поспішив до таймфагу. Ще через чверть години ми зустрілися з Гнатом у командному залі крейсера — усіченому конусі з двома рядами крісел біля головного оглядового віому. Пульт тут був лише один, та й то невеликий — апаратура працювала на думкоуправлінні й звукових командах.

У розчині віому виднівся розмитий край Землі, голубі відсвіти клалися на підлогу й стіни залу, і здавалося, що обличчя людей схожі на металеві маски.

— Я тут уже другу годину, — мовив Гнат, усаджуючи мене поруч з чорночубим командиром крейсера. — Познайомтеся — це Григорій Корж.

— Первицький, — відрекомендувався я. — Мабуть, Гнат пред’явив карт-бланш?

— Рідкісна штука в наш час, — відповів Корж. — Я, грішним ділом, навіть перевірив: особливі повноваження видано вчора і підписано директором УАРС та головою консультативної комісії Ради безпеки. На ім’я Гната Ромашина.

Усе правильно. Лапарра захворів, і карт-бланш одержав Гнат, котрий знає про Демона більше, ніж будь-хто, в тому числі. і я.

— Взагалі, ми вирішили прозондувати атмосферу всіма можливими способами, — провадив далі Гнат, — починаючи з висот мезопаузи і нижче. І наштовхнулися на дивне “непроходження” гравітаційних імпульсів. Я не фізик, але наяву порушення законів природи!

Я також не був спеціалістом з гравідинаміки, одначе знав, що навіть зорі “прозорі” для

— Усе ясно, — Гнат глянув на командира крейсера. — Товариш спантеличений не менше, ніж ми. Повторимо серію?

— Мої хлопці роблять зондаж і досі, - пробасив Григорій Корж. — Атмосфера для гравітаційного випромінювання залишається непрозорою.

— У мене є три нових Д-індикатори, — обернувся Гнат до мене. — От і пущу я три швидко-льоти з різних боків у цей “непрозорий” район.

— Пошли мене, — почувся над моїм вухом чийсь голос.

Я підвів голову і побачив стажиста. Природно: куди голочка — туди і ниточка, де Гнат, там і стажист.

— Зачекайте, — спохопивсь я. — А що нам скажуть синоптики? Ян ще вчора просив їх посилити контроль атмосфери з допомогою всього метеотехнічного арсеналу.

— Знаю, — кивнув Гнат. — Учора все було спокійно, я перевірив. А сьогодні… - Він спохмурнів. — За розрахунками Сурова, появу Демона слід очікувати завтра. Але раптом він не все врахував?

Командир крейсера витягнув з ручки крісла на тонкому гнучкому вусику капсулу мікрофона.

— Віталію, дай на головний віом зв’язок з Євроцентром служби погоди.

— Даю, — почувся голос бортінженера.

моделі частини земної кулі з виступом Європи. Над моделлю повзли світлячки супутників і капсул гідроконтролю, спалахували і гасли транспаранти, що вказували основні напрями вітру, параметри температури, тиску і вологості повітря, місця втручання різних служб погоди, рівень відповідності погоди картам прогнозів. Але на всю цю красиву феєрію ніхто не дивився: диспетчери й оператори погоди працювали за пультами своїх пандармів, і було їх сотні дві, не менше.

На виклик відповів один з п’яти координаторів Євроцентру. Над пультом координатора обертався метровий глобус Землі, над яким висвічувалися лінії зв’язків Євроцентру з іншими центрами контролю погоди на всіх материках Землі.

— Ми недавно дзвонили до вас в Управління, — мовила координатор, повновида жінка з букетом марсіанських алмазів у волоссі. — На півдні Новгородської області помічено не-обчислювальні коливання температури і швидкості вітру. Схоже, метеопатруль пропустив зародок зони низького тиску.

— Точні координати можете дати? — швидко запитав Гнат.

— Синоптики звикли оперувати цифрами з точністю плюс-мінус п’ятдесят кілометрів, — усміхнулася жінка. — Але для вас зробимо виняток. Координати порушень: тридцять п’ять градусів три секунди східної довготи, п’ятдесят вісім градусів північної широти, плюс-мінус десять кілометрів. Влаштовує вас така точність?

— Цілком, але — ради бога! — поверніть свій метеопатруль назад.

Координатор із сумнівом глянула на Гната.

— Ви жартуєте?

— Ніскільки, — втрутивсь я. — Відділ безпеки спецсектора має карт-бланш на будь-які дії в зв’язку з проведенням важливої операції. З’єднайтеся з директором Управління, перевірте повноваження і відкличте патруля.

Зображення диспетчерської Європейського метеоцентру погасло.

— Гришо, — звернувся Гнат до командира, — скидай свій десант — дві зв’язки по п’ять модулів. В осьовій першої зв’язки піду я. Все-таки Демон виходить на сцену раніше, ніж його очікували.

“Вчасно мене Ян розбудив! — подумав я. — Невже сьогодні встигнемо захопити Демона “за роботою”?

— Є! — відізвався командир крейсера, по відсіках пронісся дзвін тривоги.

За сім хвилин ми сиділи в кабіні осьового модуля зв’язки, викинутої катапультою з надр крейсера. В кріслі пілота — Гнат. “Справжній” пілот поступився місцем беззастережно: чи то начувся про співробітників спецсектора, чи то знав Гната особисто.

Стіни модуля перетворилися на панорамний віом, і виявилося, що ковзаємо кормою вгору над хмарами, а оскільки в модулі підтримується штучна гравітація, то здавалося, не ми летимо над Землею, а вона нависла над нашими головами.

— Вийшли у квадрат, — почувся з монітора управління голос бортінженера крейсера, котрий вів модульну зв’язку на промені цілепокажчика.

— Увага! — гукнув Гнат. — ДМ-1 і ДМ-2 — маневр ліворуч од точки виходу зі зміною горизонту. ДМ-3 і ДМ-4 — маневр праворуч. Шукати інверсійний слід, про всі відчуття і незвичайні явища доповідати негайно!

У віомі з чотирьох сторін відділилися бічні модулі зв’язки і за мить зникли у хмарах.

— Завдання веденій “п’ятірці”? — почувся ламкий юначий басок командира другої десантованої зв’язки.

— Широтне баражування сходинками всього квадрата. Доповідати про будь-які дивні явища у повітрі й на землі.

Ведена зв’язка модулів виринула з-під корми нашого шлюпа і пішла вліво, розпадаючись на п’ять тонких голок.

— А Демон-індикатори? — згадав я. — Ти казав, готові ще три датчики.

— Один у мене, два я віддав на ДМ-1 і ДМ-2. Тільки не знаю, чи будуть вони діяти крізь обшивку модуля. Скоріше — ні.

Гнат дістав білий циліндрик, обснований павутинкою антени, і подав стажистові.

— Вмикай, варяже.

Модуль, як і раніше, ковзав носом донизу над хмарами, далі занурився в їх пелену і вийшов уже під ними. Видно стало панораму земної поверхні — лісовий килим з поодинокими лисинами галявин та горбами.

— Костянтинівка, — сказав Гнат, дивлячись униз. — Григорію, дай мені прямий зв’язок з оперативним центром та синоптиками Євро-центру. — Будь готовий до форми “екстра”.

— Є! — коротко відповів небагатослівний Корж. — “Сташевський” готовий до форми “екстра”.

Я з повагою глянув на Гната. Хлопець виріс і діє так упевнено, що не потребує порадників. Принаймні моя допомога йому не потрібна. Зростання підлеглого завжди непомітне, а виявляється раптово. Не вельми тонке спостереження, але точне.

— Сідай на моє місце, — Гнат зняв емкан управління і поступився місцем пілоту.

Сам він пересів у крісло бортінженера.

Я пошкодував, що пішов з ним на модулі. На крейсері чи в Управлінні від мене було б більше користі.

— Даю зв’язок із синоптиками, — попередив Григорій Корж.

— Що нового над Російськими рівнинами? — тут же запитав Гнат.

— Центр похолодання змістився на два градуси південніше, — відповів чоловічий голос, очевидно, це був начальник зміни. — Помічено опади над Торжком.

— Прошу повідомляти про зміни обстановки через кожні десять хвилин.

Гнат озирнувся.

— Суров помилився в часі, хоч, можливо, це не його вина. Демон з’явився на добу раніше. Цього разу ми хоча б “помацаємо” його руками, як ти гадаєш?

— Чому ти впевнений, що це Демон?

— Інтуїція плюс… — Гнат не докінчив.

— Даю довідку, — пробасив командир корабля. — Орбітальні СПАСи щойно впіймали високочастотний ТФ-сигнал з Торжка. А за наявними даними в районі Торжка немає вантажних таймфагів і станцій ТФ-зв’язку, що працюють у цьому діапазоні.

Гнат якусь мить відсутньо дивився на мене, потім потер узлоб’я і сказав:

— Я не помилився, це підтвердження. Увага! Другому флоту прийняти форму “екстра”! Перекрити вихід у космос з території Російських рівнин! Очистити атмосферу від усіх видів транспорту! Вимкнути орбітальні ліфти і станції ТФ-зв’язку, а також транспортні таймфаги.

— Прийнято, — долинув знайомий голос Лапарри з оперативного центру УАРС. — Гнате; Анатолій з тобою?

Я мало не проковтнув язика.

— Яне, — нерозуміюче мовив Гнат. — Ти ж повинен бути в…

— Спокійно, Ромашин, спокійно, я перебуваю там, де потрібно. Все в порядку. Не гарячкуйте, тримайте зв’язок.

— Чорт! — вилаявся Гнат пошепки. — Йому лежати треба…

— Я ДМ-3, бачу незвичайної форми хмару, — доповів раптом командир третього модуля десанту. — Схожа на медузу діаметром близько двох кілометрів. Що робити?

— Чекайте, йдемо до вас, — Гнат зробив знак пілоту. Курс за пеленгом, мерщій!

На обрії відкрився вільний од лісу простір, зблиснула змійка ріки, з’явилися маківки старовинних церков Торжка.

— Ось вона! — вигукнув стажист, але ми вже й без нього звернули увагу на дивну переливчасту хмару не то пари, не то диму, яка опускалася на. місто. За нею тягнувся білястий хвіст туману, розсіваючись, танучи за три-чо-тири кілометри позаду.

— Ближче! — скомандував Гнат. — Ну, що там, варяже? Увімкнув датчик?

— Дивно, але він не фурчить…

— Ану, дай мені.

Гнат узяв Д-індикатор, кілька разів увімкнув і вимкнув, і Демон мовби ждав цієї миті — ми відчули повів холодного вітру, ніби з люка дихнув морозний протяг. Модуль здригнувся, ревнув звідкілясь згори гудок.

— Роблю посадку, — прошелестів голос координатора. — Перебої в командних ланцюгах.

— Відстріл автоматики! — зреагував пілот. — Переходжу на ручне-дубль!

— У чому річ? — кинув Гнат, пильно дивлячись на хмару, що пропливала поряд.

— Восьме диво світу — погасла автоматика!

“Погасла автоматика” на жаргоні інженерного складу флоту означає: відмовили кібер-системи управління.

— Це Демон, його дихання! Дивно, що датчик не спрацював. Мабуть, броня модуля все-таки екранує випромінювання Демона. Відчини мені зовнішній бампер, я вискочу з швидкольота. — Гнат метнувся з рубки і гукнув мені вже з горловини люка: — Візьми загальне управління, я безпосередньо керуватиму захопленням.

Модуль виштовхнув швидколіт. Я бачив, як блискуча стріла заклала крутий віраж, здійнялася над напівпрозорою хмарою і зникла з очей. Затим модуль здригнувся вдруге, і повз відеокамери правого борта промчав ще один стрілоподібний контур.

— А це що?

— Другий, — обізвався пілот. — По-моєму, стажист.

Ах, щоб тебе! Як же я його випустив?

— Гнате, стажист вийшов., слідом за тобою.

Ромашин не відповів.

Модуль повис над краєм двокілометрової “медузи”, яка все ще поступово опускалася на місто і не звертала на нас анінайменшої уваги. Під куполом “медузи” я угледів три рисочки швидкольотів, а трохи вище циліндрик модуля.

— Анатолію, — пролунав з пульта голос Лапарри. — Відклич стажиста, негайно! Чому там аж три швидкольоти? Хто третій?

— Гнате, — покликав я гучніше. — Поруч з тобою два швидкольоти, один стажиста, а другий?

— Вітольде, негайно бери вбік і фінішуй у лісі! — почувся нарешті крізь перешкоди Гнатів голос. — Анатолію, третій на мої позивні не відповідає.

— Ну, що там, — нагадав про себе Лапарра.

— Третій на виклики не відповідає.

— Це може бути тільки Зо Лі. Передай Гнату, що десант другого флоту викинеться хвилин за п’ять. Нехай спробує захопити третій швидколіт. І взагалі, дай мені прямий зв’язок з Гнатом.

— Даю, — незворушно відповів пілот, виправляючи мою помилку.

— Гнате, чуєш мене? — Лапарра був явно стривожений. — Спробуй захопити чужий швидколіт.

— Зрозумів, — озвався Гнат. — Якщо тільки він дасть себе захопити. Всім десантним модулям ужити заходів до затримання швидкольота типу “фаст” голубого кольору!

Я бачив, як обидва апарати кинулися навтікача, отож незрозуміло було, де апарат стажиста, а де пілота, котрий бажав залишитися невідомим.

— Яне, щось тут не так, — подав голос Гнат. — Раніше ми не бачили Демона, а тут перший же сигнал — і він як на долоні! Григорію, що там фіксують ваші локатори?

— В електромагнітному, діапазоні суцільне “молоко”. Гравізондаж дає дивну картину — щось схоже на стовписько клякс! Таке враження, що там не один Демон, а кілька.

— Пройдіться ще раз над Торжком, можете взяти мій пеленг. Повітряну зону очищено від транспорту?

— Посадовили останню вантажівку. Над усією областю повітря чисте. Другий флот вийшов над вами, розвертається з похідної колони.

— Наказ попередній: перекрити вихід у космос і прикрити Торжок згори.

— Прийнято.

— Добре було б точно визначити, Демон це чи не Демон, — промовив Лапарра.

Динаміки донесли хрипкуватий сміх Гната.

— А ти запитай у нього відкритим текстом. До речі, що робити далі? Підоспіє десант, оточимо хмару, і що ж? Крутнемо програму контакту? Спробуємо закапсулювати полем?

Тиша в ефірі та шерхіт перешкод. Потім коротка відповідь:

— Думай сам, ти бачиш його ближче.

— Гнате, через кілька хвилин хмара почне прасувати архітектурні пам’ятки, — нагадав я, прикинувши відстань від хмари до міста.

— Хмара — ще не Демон. Де Зо Лі? Затримали?

— Зник з очей, — сказав командир одного з модулів погоні. — Але він десь у лісі, далеко не зайшов.

— Шукайте. Де десант?

— Над вами, — пролунав чийсь енергійний баритон. — Бачимо вас візуально. Шість “п’ятірок” і “шістка”.

“Шістка” — це спецмодулі з енергетичним обладнанням. З їх допомогою можна викинути на орбіту Юпітера масу близько десяти тисяч тонн!

— Нарешті! — повеселів пілот нашого модуля. — Зараз ми його притиснемо, якщо тільки ваш Демон не накивав п’ятами.

— Не накивав… Мабуть, десь поруч з хмарою.

— Слухай команду… — Гнат не докінчив.

Попереду “медузи” за півтора кілометра раптом утворилася чорна пляма у формі страхітливої кігтистої лапи, викинула “кігті” в усі боки. Один з них пробив навиліт модуль, — таким було перше враження, — перекосився обрій.

Різко похолодало. В потилиці виник дивний біль і перетік у пальці рук та ніг, мовби під нігті загнали голки.

— Аварійний фініш — крикнув пілот. — Нуль енергоресурсу!

Крики в ефірі:

— ДМ-7 — падаю!..

— ДМ-3 — немає енергії!..

— ДМ-1 — сідаю!

— ДМ-2 — не працює автоматика!

— Геть усім! — пробився крізь гул голос Гната. — Старт до висоти два! Крейсери — силове загородження за викликом!

— Ромашин, іди негайно звідти й сам! — гаркнув Лапарра.

У відповідь — мовчання.

Наш модуль падав на ліс. Я побачив, як чийсь швидколіт на повній швидкості вихопився з-під пагорба і врізався в “лапу” Демона. Зник з поля зору. На місці “котячої лапи”, що загрожувала одним ударом вгатити у землю весь рятувальний флот УАРС, нараз виросло сліпуче багатопроменеве шатро, витягнулося списом у небо, засяяло, як сонце…

Удар! Хрускіт і дзвін… тонкий свист і гнівне пілотове:

— Усе, приїхали! Кінець зв’язку.

Віоми згасли. В рубці повільно розгорялася оранжева лампа аварійного освітлення, але й вона невзабарі стліла на вуглинку.

Пілот встигнув ударом ноги відчинити люк і гукнув з коридору:

— Вилазьте.

Я вискочив слідом. ‘

Голубий купол неба був чистий і світлий, лише зрідка з неба долинало тонке виття, неначе плакав поранений шакал. Жодного натяку на страхітливу чорну “лапу”. Скільки ж часу ми падали?

— Півтори хвилини, — відповів пілот і спересердя сплюнув. — Маячня! Модуль по горло був заправлений енергією! Куди вона поділася?

Я не відповів, хоч і міг. її “з’їв” Демон. Ми накрили його в момент появи… чи утворення. І все ж він зник, напевне зник. Та й хто зміг би затримати зону поглинання енергії? Чим? Щоправда… коли Демон і є тим самим об’єктом “Зеро”, то до моменту його відкриття він же якось був закритий у коконі? І потім, у бункері “Суперхомо”. Треба поговорити з експертами чистильників, вони, мабуть, дослідили захист Демона в підземному бункері й знають усі характеристики системи, що стримувала його там.

ОРЕСТ ШАХОВ,

голова Вищої координаційної

Ради Землі

Директора УАРС я знав добре. Познайомилися ми років сім тому, коли він був керівником спецсектора, а я головою Земплану. Доводилося розмовляти в основному на підвищених тонах, спецсектор найчастіше за інші сектори аварійно-рятувальної служби ламав графіки енергозатрат і матеріалопостачання. Пилип Ромашин уже тоді справив на мене враження як цільна натура, добре знав власні достоїнства і вади, був сильний в умінні довести правильність своїх рішень і вимог. Ми не стали близькими друзями, але поважали один одного: я його за розум, рішучість, відвертість, почуття гумору, він мене… Тут я — пас, не за красу ж? Величезний, волосатий, непривітний з виду — яка ж тут краса…

Ромашин подзвонив мені наприкінці дня, і незабаром ми з ним мчали з Калініна на десятимісному моноптарі до місця сутички із сумнозвісним Демоном, чутка про якого уже поширилася по Землі від полюса до полюса. Я був посвячений в основні таємниці Демона, але, виявляється, знав далеко не все. Не гадав, по-перше, що він такий небезпечний. Не знав, по-друге, на що він здатний.

Поки ми летіли, начальник відділу безпеки Ян Лапарра, поправивши легковажну спортивну шапочку на голові, розповів мені докладно про всі подробиці операції “Демон”. Закінчив він у ту мить, коли моноптар за командою Ро-машина піднявся над Торжком на кілометрову висоту і знизив швидкість. І я побачив, що накоїв Демон у цьому місті-пам’ятнику. З часу зруйнування його ордами в тисяча двісті тридцять восьмому році місто не зазнавало таких лихоліть.

Центр його являв собою пустирище з купами каміння, цегли й дерев’яної потерті, а ще вранці тут стояли музеї золотошвейного ремесла, льону, а також музей Пушкіна. Трішки віддалік у зеленому трав’яному килимі виднілися дивні чорні смуги, схожі на опіки. Вони зачепили дерев’яну церкву Вознесіння і комплекс Борисоглібського монастиря — собор, дзвіницю і настоятельський корпус. Одна з випалених смуг пройшла через кільце житлових будинків, споруджених у вісімнадцятому сторіччі в стилі класицизму, а інша торкнулася стіни Спасо-Преображенського собору.

— Російський ампір, — глухуватим голосом мовив Лапарра, позираючи на мене. — Епоха лаконічно-монументальних споруд. Кілька доторків Демона… Тут тепер ремонтно-відновлю-вальних робіт років на три.

— Так, — промурмотів я, косуючи на мовчазного Ромашина. — Не думав!

— Ми також, — сказав зрештою директор УАРС- На жаль. Крім втрат матеріальних і моральних, були жертви серед населення міста. Загинуло вісім чоловік, пропало безвісти п’ять.

— Так, — повторив я, оглядаючи панораму Торжка. — І що далі? Де тепер ваш Демон?

— Наш! — усміхнувся Ромашин. — Де Демон, ми не знаємо. За розрахунками, мав з’явитися тут тільки завтра, і до цього моменту все сходилося. Але якщо це лиш випадкові збіги… невідомо, де очікувати його наступне пришестя. Космічні мости й орбітальні ліфти ми заблокували, досить щільно перекрили простір над Землею…

— Досить — для чого? — запитав я.

Ромашин зупинив на мені спокійний і твердий погляд. Добре тримається, вільно, впевнено.

— Досить — для того, щоб виявити будь-яке фізичне тіло обсягом в один сантиметр. Гнате, — звернувся він до пілота, — посадови машину на одну з вільних ділянок.

Моноптар пірнув донизу, і скоро ми вийшли на край дивної галявини в заростях паркової зони. Все тут — землю, безлисті дерева, доріжки — покривав жовто-зелений пил чи то попіл — не розбереш. За кожним кроком з-під ніг злітали легкі жовтуваті хмарки, які довго висіли в повітрі. Ми підійшли до руїн однієї з будівель, де вже вовтузилися невеселі будівельники ремонтно-відновлювальної бригади.

— Фізики-хіміки виявили тут сліди води-зет, — сказав пілот, пересипаючи з долоні в долоню дрібку пилу. — І ще виявили купу незвичайних ізотопів заліза, вуглецю, бору та інших елементів. Сліди Демона. Як бачите, апетит його зростає.

— Розкажіть, як вийшло так, що Демон утік. Ви ж його “тримали”?

Лапарра глянув на пілота, який з відсутнім виглядом пересипав пил з руки на руку. Начальник відділу явно був залежний від цього молодого чоловіка, і я мимоволі придивився до нього. Високий, стрункий, красивий. В усій його поставі вгадувалися воля, сила і скоординованість — хто займався гімнастикою чи акробатикою, той знає, про що я кажу. Я ж був, на жаль, громіздкий і важкий для гімнастики, в молоді літа займався боротьбою, і мені дали прізвисько Гризлі. Де вже там, не красень, та й вага — сто тридцять сім кілограмів при зрості два метри один сантиметр… Зате в силі мені не відмовиш. Гнат… Ну, звичайно, це син Ромашина, не випадково вони так схожі. Він же мені казав, що син працює в Управлінні, пішов батьковою дорогою.

— Гнат — координатор операції, - пояснив Лапарра, “прочитавши” мій погляд.

— Ми “тримали” Демона лиш візуально, — сказав нарешті Гнат, висипаючи пил і струшуючи долоні. — Силові загороджувачі для того, щоб удержати його, не годяться. Потрібні інші методи. В якийсь момент він просто зник, а можливо, став зовсім невидимим,

— Їдьмо в Управління, — буркнув Ромашин-старший. — Подивилися і досить. Тут нам більше робити нічого.

Поблукавши з півгодини серед руїн, ми повернулися до моноптара. За кермо сів Лапарра, Гнат не заперечував, тільки якось тривожно і запитально глянув на начальника відділу.

Злетіли. Знову відкрилася панорама скаліченого Торжка. Стиснулося серце: скільки зруйнованого! А жертв! Звідки у Демона, цього жахливого приблуди з тайників древньої військової лабораторії, така дика злоба, жадоба руйнувати? Що він цим хоче довести? Яку істину?

— Як сталося, що стажист зіткнувся з Демоном? — запитав раптом директор УАРС.

Гнат поморщився.

— Моя вина — забув про його ентузіазм. Він вискочив з модуля на швидкольоті слідом за мною. Коли почалися ці чудернацькі метаморфози, він зненацька злетів — перед цим я змусив його приземлитися — і спрямував машину просто в Демона! Тепер він у Центрі нервових захворювань на Симуширі. Як залишився живий — загадка!

— Про які метаморфози мова? — запитав я після нетривалого мовчання. Лапарра нічого такого не розповідав.

— Просторові відеокартини довкола Демона плюс емоційні “гойдалки” в глядачів. Причому всі бачили різні картини і переживали різні відчуття.

— Моя думка: відеокартини — це галюцинації, викликані випромінюванням Демона, — сказав Лапарра. — “Зона Лілова” також володіє схожою дією.

— Що таке “зона Лілова”?

— Слід Демона. Смуга з речовини, що не піддається аналізові, кільцем оперізує зону, в якій спостерігачеві бачиться марево з різних дивовижних картин. Тут такої “зони” не виявлено? — Лапарра кинув запитальний позирк на Гната.

— Поки що ні, - мовив той, — До речі, я супроводжував стажиста до медцентру, він у мареннях висловлював цікаві думки. Хочете послухати?

— Тільки марення нам і не вистачало, — знову пробурмотів Лапарра.

— Що ж він говорив? — поцікавився Ромашин-старший.

— По-перше, він назвав Демона Джином.

— Отак?! — здивувався Лапарра. — Як Зо Лі?

Тільки тепер я помітив, голова його під спортивною шапочкою вся поголена. Мода така, чи що? Не схожий начальник відділу на сліпого прихильника моди.

— Як і Зо Лі, - підтвердив Гнат, — тільки з додатком — “Сплячий Джин”. Подобається? Далі, що управляти Демоном можна за допомогою якогось емоціотрансформатора, що він — щось середнє між живою істотою, кібернетичним механізмом, згустком біополів та коректором вакууму і чимось ще, чому в нашому лексиконі немає назви. Бурмотів Сосновський ще і про те, що з допомогою Демона людина набуває необмежених можливостей, стає невразливим “володарем топології Всесвіту”, що у нього дві програми — руйнування і творення…

Помовчали. Моноптар долав відстань до калінінського таймфагу у своєму повітряно-транспортному коридорі.

— Гарно придумано, — подав голос Лапарра. — “Коректор вакууму”. “Володар топології”, - він гмукнув. — Що ще наговорив стажист?

— Сподобалося? Ще він бурмотів про “генератори нереальних ситуацій”, про якогось “інспектора”, що чекав на гостей, про енерголінії… - Гнат зробив паузу і нараз ляснув себе по лобі. — Я, здається, знаю, як швидко визначити місцезнаходження Демона!

Ромашин-батько з цікавістю глянув на нього.

— Раніше не знав?

Гнат не звернув уваги на репліку.

— Що таке Демон? Зона поглинання енергії. Так. Але ж над Землею з висоти від півкілометра і вище простягається мережа енерголіній, над містами густіше, над рештою районів рідше. І там, де появляється Демон…

— На розподільчих станціях відбувається витік! — підхопив Лапарра. — Як у Х’юстоні! Шкода, що ти не подумав про це раніше. Негайно перевір щодо витоку всі райони, де побував Демон.

Директор УАРС промовчав, але, по-моєму, він був не зовсім утішений “геніальною” прозорістю сина. І я його зрозумів: цю здогадливість слід було б виявити ще на початку розслідування.

Моноптар приземлився на п’ятачку фініш-поля біля таймфагу. За кілька хвилин ліфт мчав нас у кабінет директора УАРС, захований у надрах величезної будівлі центру оперативного управління.

Гнат полишив групу ще в залі таймфагу. Лапарра також дійшов тільки до сектора. До кабінету ми завітали уже тільки вдвох з Ромашиним. Він запропонував мені сісти, підійшов до столу і побіжно прочитав зведення найважливіших подій. А потім сів сам, і ми дивилися один на одного.

— Давай начистоту, — запропонував я, задоволений оглядом. — Що мені доповідати Раді?

— Тобі вирішувати, — відповів Пилип. — Жодної таємниці з нашої роботи по Демону ми не робимо. Багато незвичайного, незрозумілого: “зона Лілова”, наприклад, чи “роздвоєння” Зо Лі. Не домисли — факти! Хто цей другий? Чи сам Зо Лі, що одержав “необмежені можливості” від Демона? Під час останньої Демон-пригоди ми знову наштовхнулися на двох Зо Лі, й обидва щезли! Від оперативників-професіоналів!

— Погано готували захоплення, ось вони й щезли. Добре, вирішуватиму сам, умовив. Тільки дай мені докладний звіт про всі події, знайомитимуся з Демоном ґрунтовно. Не люблю виносити судження, основані на переляку відповідальних осіб.

Ромашин вивчаюче глянув мені в очі. — Зізнаюся, боюсь Демона. “Сплячий Джин”… А якщо воно так і є? “Джин” з чужого світу, здатний змінювати реальність нашого?!

— Я, здається, також починаю боятися — вашої розгубленості передовсім і неоперативності аварійно-рятувальної служби. До речі, вчора зі зведення я довідався про якісь негаразди в роботі СПАС. Розібралися, в чому річ?

— Ні, - помовчавши, відповів Пилип. — Неполадок жодних немає, просто на аварійних частотах хтось регулярно подає непеленгуючі сигнали. Один такий сигнал ми вхитрилися впіймати сьогодні в районі Торжка під час приходу Демона.

— А ти кажеш — непеленгуючі…

— Точного пеленга взяти не вдалося, хоч спостереження велося з трьох супутників зв’язку. Розкид координат — сто кілометрів.

Я уявив, що може накоїти Демон в енерговузлах Європейської зони.

— Де очікувати Демона наступного разу?

— Не знаю, — просто сказав Пилип. — Якщо вірити прогнозу, то в районі Рибінського озера, але я не вірю в прогноз.

— Погано! — Я підвівся, часу в мене залишилося обмаль, нависали десятки інших невідкладних справ. — У тих місцях безліч пам’яток культури. Не можна допустити їх зруйнування, як Торжка! Не можна допустити загибелі людей. Просіть будь-яку допомогу, робіть, що хочете, але зупиніть Демона, хоч би ким він був!

Я не чекав на відповідь. Як сказав Джордж Герберт триста років тому: “Найкоротша відповідь — відповідь дією”. Я міг би дорікнути службі УАРС за бездіяльність, але її директор повинен знати ціну хвилинам.

ГНАТ РОМАШИН

Магнітоплан висадив нас за кілометр від комплексу будівель Симуширського медцентру. Всю дорогу Деніз мовчала, трималася відчужено, тож я губився в здогадках: чим провинився, за що впав у немилість? Але вже на платформі станції магнітопланів Симушир-2 вона раптом узяла мою руку, на мить притиснулася до неї щокою і відпустила, і я збагнув, що вона просто хвилюється за брата.

Симуширський Центр нервових захворювань являв собою кілька ажурних башт, складених з окремих модульних блоків лікувальних і процедурних палат. Він був споруджений, наскільки мені пам’ятається, близько піввіку тому, але змін зазнав мало — так вдало вписали будівельники комплекс будівель у ландшафт острова. З боку платформи башти здавалися іграшковими, проміння полудневого сонця викрешувало в їх гранях іскри алмазного вогню.

Помилувавшись бухтою Броутона з неправдоподібно голубою водою, ми поспішили до цир-кулера, що виніс нас до підмурівка однієї з башт.

Вітольд Сосновський лежав у сто сьомій палаті на десятому поверсі. Він уже прийшов до тями, але лікарі поки що тримали його в “саркофазі” оксигенної барокамери, звідки він міг розмовляти лише через відео. Обличчя його було, звичайно, блідувате, але, по-моєму, Вітольд і раніше видавався незасмаглим через свою “блондинистість”.

— Привіт, — сказав я стажисту, коли старший лікар після короткого огляду панелі медичного комбайна увімкнув зв’язок з барокамерою, — Як справи?

— Голова поки що ціла, — скривив губи в посмішці стажист. — Кажуть, через тиждень буду, як живий. Хто це з тобою? А-а, Деніз… цілую в носик, не дивися так, усе буде гаразд. Неодмінно буде…

Деніз відвела вбік почервонілі очі:

— Тобі не боляче?

— Ну що ти! М’яко, затишно… лоскітно — шкіра нова наростає… Ось хіба що кінчиків пальців не відчуваю. Але лікарі обіцяють — мине.

Правильно, хлопче, їй нічого звати правду. Ех, якби ти ще навчився поважати дисципліну! Навряд чи після цього випадку ти залишишся в Управлінні. Лапарра уже напевне підготував наказ про відчислення.

Я знав, що у Вітольда параліч периферійних нервових шляхів, що привів до м’язевого тремору — постійного тремтіння, і що він відчуває внутрішній біль од спастичних скорочень гладеньких м’язових волокон внутрішніх судин. Усе це наробив Демон, його здатність викачувати енергію з будь-якого енергоносія, в тому числі й з тіла людини. Те ж саме, що і зі стажистом, сталося, очевидно, з людьми Шерстова, коли Демон вирвався на волю, тільки допомога прийшла до них занадто пізно.

— Нічого, кріпися, варяже, — сказав я. — За битого двох небитих дають. Поправляйся, поки ми ловитимемо твого кривдника. Вітольд знову криво посміхнувся.

— Він знову щез?

— Про роботу — щонайменше, — швидко проказав лікар, який стежив за приладами комбайна.

— Віте, згадай, будь ласка. Ти марив про якогось “інспектора” і “Сплячого Джина”…

— Це не марення… — тихо мовив Вітольд. — Не можу згадати, як це було. Пам’ятаю густий кольоровий туман, потім сліпуче світло, паморочення голови, мовби я повис над безоднею… а потім я зразу все збагнув! Якась мить осяяння! Буцімто мене ввімкнули в пам’ять машини. Але зараз, на жаль, багато що забулося, а те, що пам’ятаю, сам не розумію… уривки з пам’яті. Демон — це… можливо, ти сміятимешся… але мені почулося — “Джин”, правдивіше, “Сплячий Джин”. У дитинстві я казки любив… про джинів також… Ось і спливло — “Джин”. Він може виконати практично будь-яке бажання, з його допомогою можна змінити реальність подій у будь-якому районі Всесвіту, повернути історію назад, створити нову історію, стати володарем доль будь-якої людини і всього людства в цілому… Не смішно?

— Не смішно, — сказав я. Ніколи не думав, що чарівні казки про джинів можуть обернутися жахливою реальністю в нашу далеку від казок добу. Звісна річ, якісь чудеса з арсеналу казкових джинів ми можемо робити і самі, за допомогою думкозв’язку та роботів, але змінити реальність світу!..

— Демон — артефакт не з нашого Всесвіту, його навмисне залишили, сховали в скелях Марса, навіщо — не знаю, тут провал у пам’яті. Пригадую ще, що управляти ним неймовірно складно, наша фізика на нього майже не діє, лиш біополе емоційного вибуху, причому в такій концентрації, яку людям створити не під силу. Потрібен емоціотрансформатор… — Вітольд провинно усміхнувся. — Що таке емоціотрансформатор, я також забув, хоч плач. І ще пам’ятаю, що Демон “спить”, він не увімкнений, просто живиться уві сні…

— Закінчуйте, — сказав лікар. — Він починає хвилюватися.

— Це все? — заквапився я. Сосновський замислився.

— Мабуть, усе, решту пам’ятаю менш виразно. Ах, ще “інспектор”… Хто чи що він таке — не пам’ятаю, але він якимсь чином зв’язаний з Демоном. Здається, він прилетів за ним… якщо можна говорити “прилетів”, і хоче увімкнути, але йому хтось заважає, причому не лише люди.

— Зо Лі?

— Можливо, і він, але крім нього ще хтось, не земляни, це точно. Можливо, мені все це приверзлося? Адже всі знання я одержав миттєво, як удар по голові!

— Удар, — пробурмотів я; все-таки чудо, що стажист зостався живий після “обійм” Демона. — Хто тобі дозволив знову встрявати в бійку? Хто тобі дозволив узагалі виходити з модуля? Вичуняєш, ще дістанеш на горіхи за своє геройство! Ну, бувай, ми тебе ще провідаємо.

— Приходьте частіше, а то втечу.

Віом погас. Лікар провів нас із палати. Деніз так більше і не зронила слова. Лиш, прощаючись біля таймфагу Південно-Сахалінська, знову мовчки притиснулася щокою до моєї долоні. Миле моя дитя, знала б ти, як оглушливо діє на мене твоя крихітна ласка!..

З Південно-Сахалінська я вирушив у Торжок, де ще працювали бригади експертів техцентру, істориків і реставраторів, будівельників і ремонтників. Я вже знав, що Демон і на новому місці залишив слід — “зону Лілова”, причому сформувалася вона тільки через три години після його “візиту”. Басилашвілі й Сурова я ще вранці послав у Торжок, і тепер вони мали поділитися своїми міркуваннями щодо останньої Демон-події. Але, роздумуючи про Демона, я не міг навіть уявити, який сюрприз чекає на мене в Торжку, на місці зруйнованих пам’яток старовини.

Мене зустрів Аристарх, наглухо застебнутий у кольчугу самоконтролю.

Замість відповіді він посадовив мене в один з швидкольотів, що заполонили собою весь центр міста, — ми піднялися над Торжком на півторакілометрову висоту.

Я не повірив очам: зруйновані корпуси музеїв І старовинних будівель… стояли на місці, сяючи позолоченими куполами, металом дахів і скляними вітражами вікон!

Я зажмурився, помотав головою і сказав кволим голосом:

— Це сон! Я сплю, Аристарху!

— Не спиш, — стримано відповів він, — Усе це сталося півгодини тому, я ще нікому не встиг сповістити, крім Первицького. Я працював у групі Лілова, і раптом усередині, в голові, почувся голос! Не пам’ятаю точно, що він сказав, але зміст був такий: “Ідіть далеко… мошкара… не заважайте!” Спершу всі подумали: чийсь жарт, а потім стало страшно, знаєш, такий чужий страх, темний, навіяний… Усі відбігли від руїн. Не встигли отямитися — будівлі раптом немов з-під землі виросли! Спалах зеленого світла — і вони вже стоять! Ми зразу до них не пішли, хлопці в Лілова досвідчені, заміряли параметри середовища — нічого, тільки радіаційний фон злегка підвищений, але безпечно…

Я схопив з руки Видова біноктар і взявся жадібно розглядати місто під швидкольотом. Музей Пушкіна, Музей льону… Борисоглібський монастир… церква Вознесіння… Спасо-Преображенський собор… Усі на місці! Цілі, неушкоджені! О, великий космосе, невже таке можливе?!

— Але головне там, усередині, - бубонів Видов за спиною. — Будівлі цілі тільки зовні, всередині усе чуже!

У мене в душі все обірвалося.

— Як чуже?!

— Ось так, зараз упевнишся.

Швидколіт шугнув донизу, і за кілька хвилин ми вийшли на майдані перед Спасо-Преображенським собором.

Собор був оточений співробітниками лінійного відділу охорони правопорядку області, машинами спецслужб та наукових інститутів. Новина вже облетіла Торжок, і цікавих вистачало, до того ж прибували люди з сусідніх міст і селищ.

Ми пройшли крізь оточення, скориставшись посвідченнями спецсектора, і біля величезних, оббитих залізними смугами дубових дверей собору зустріли Лілова.

— Бажаєте подивитися? — похмуро спитав він на ходу. — Ну, дивіться, дивіться.

За ним два хлопці у синіх комбінезонах пронесли відеорейдери, третій змотував енергокабель.

Я з мимовільним трепетом переступив поріг і через п’ять кроків зупинився: далі ходу не було. Замість трансепта — залу з мармуровою підлогою, стінами, розписаними ликами святих і увішаними іконами, склепінчастою стелею і вітражами, хорами й органом з аналоєм, за кілька метрів од входу стелилася гладенька чорна поверхня, з якої виростали ледь освітлені колони, надзвичайно схожі на худі людські руки, які починалися біля підлоги від ліктя і були стиснуті вгорі в кулаки. Стеля цього залу була куполоподібною, чорною, з мереживом із світляних звивистих ліній, схожих на кореневу систему дерева; узор поступово змінювався, жив. Якщо судити за кількістю і висотою колон, то всередині собор повинен був мати значно більший об’єм, ніж зовні.

У лункому просторі цього неймовірного залу чулися голоси, кроки, подзенькування, тихе гудіння — люди, оговтавшись од потрясіння, почали методично обстежувати феномен, і ці звичайні звуки повернули мене до дійсності.

В Аристарха було мертвотно-бліде у фосфорному світлі колон обличчя:

— Майже те ж саме і в інших приміщеннях, можеш подивитися.

Я вірив і так. І не вірив одночасно! Вийшовши із “собору”, окинув поглядом його стіни — російська готика, красиво і велично, доцільно… Великий космос! Невже Демон “проснувся” від мільярдорічного сну, ввімкнув програму творення і повернувся, щоб хоч якось компенсувати скоєне?! Неймовірно! Чому ж він не відтворив первозданний вигляд споруд повністю? “Забув”, які вони були? Малоймовірно… Але якщо не він, то хто?..

— Залишайся тут, — наказав я Аристарху, — тримай мене в курсі подій. Утім, це недоцільно, залиш когось із наших, ти мені будеш потрібен. До речі, побачиш Сурова чи Басилашвілі, передай, що я чекаю на них в Управлінні.

Я сів у швидколіт і з кілометрової висоти ще раз помилувався на відтворене невідомим “благодійником” обличчя Торжка. В порожній голові ворушилася громіздка і важка думка: хто?

В Управління я прибув о восьмій ранку. Лапарру знову запроторили в клініку центру, і відділом керував Первицький.

— Де ти пропадаєш? — зустрів мене запитанням, коли я ввалився до кабінету Лапарри. — Тебе шукає завідуюча великим ТФ-телескопом у Двінгелоо. — Первицький вивчав мене голубими очима провидця. Телепат рудий. Втім, психолог він хороший, інакше який би був з нього заступник начальника відділу?

— Навіщо я їй знадобився?

— Учора ввечері після подій у Торжку Лапарра просив астрономічний центр дати на якийсь час один з великих ТФ-телескопів для просвічування атмосфери над Землею та пеленгації незвичайних ТФ-сигналів, що заважають роботі СПАС-центру. Замовлення було на твоє ім’я, ось завідуюча і дзвонила, щоб одержати завдання.

— Сподіваюся, ти з нею справився сам?

— Не міг же я змусити таку жінку чекати. Твою думку щодо енерговитоку ми перевірили, займався сам Стево. Взагалі ти маєш рацію, у всіх відвіданих районах Землі на енерговузлах спостерігався витік енергії у повітряних лініях. Тож я дав розпорядження по всіх енергосистемах повідомляти про найменший витік на лініях передач негайно.

— Ти знаєш, звідки я зараз прибув?

— Здогадуюся, — Первицький залишався незворушний. — З Торжка. Не дивуйся, я не телепат, дзвонив Аристарх. Звичайно, цікаво було б поглянути на всі ці церкви та монастирі зсередини, але у нас своє дуже приватне і дуже важливе завдання — впіймати Демона, зупинити його руйнівний шлях. Чи не так?

Слова Анатолія дещо пригасили мої емоції, він мав рацію: слідами Демона займуться ті люди, для яких це робота, для нас же найголовніше — спіймати і знешкодити Демона. А потім уже всі здивуються: ах, як незвичайно! ах, як цікаво!.. Щоправда, зовсім не дивуватися було б просто не в моїх силах.

— Батьку твоєму я новину вже передав, — провадив далі Первицький. — І знаєш, що він сказав? Глянув на мене і невдоволено буркнув: “Це все можна було передбачити”.

Я стенув плечима.

— На те він і директор Управління. Мабуть, батько знав про Демона щось іще, а може, не знав, а здогадувався. Я особисто останніми подіями в Торжку просто збентежений.

Помовчали. Я згадав дивне внутрішнє оздоблення собору, і одна думка не давала спокою: відтворив пам’ятки архітектури хтось зовсім чужий усьому земному. Чужий! Але не Демон. Усі факти — проти його раптової “доброти”. Не міг він сам “проснутися” і почати діяти. Нехай він не кібер у нашому розумінні, а щось складніше, живе, справді-таки джин, здатний творити чудеса, — чому б не сприйняти повідомлення стажиста як істину? — але у нього має бути господар, той, хто може ним керувати. Зо Лі? Не схоже, не вірю. Але тоді залишається той самий третій, двійник Зо Лі, “інспектор” — за термінологією стажиста. І хто ще?.. Хто?

— Тебе ждуть фізики, — нагадав Первицький. — Вони повернулися перед тобою з якимись новинами теоретичного плану.

— Коли ж вони встигли? — Я поглянув на годинник. — Швидко працюють. Тобі доведеться почергувати в опер-центрі, допомогу я проситиму через тебе, та й пошукова робота йтиме через твою голову. Спробую сам зайнятися пошуком Зо Лі, є деякі міркування щодо цього. До речі, що з Лапаррою? Звідки в нього головні болі? Я запитував — мовчить чи віджартовується.

— Найзвичайнісіньке нервове виснаження, яке почалося в нього ще під час орилоуської експедиції. Не першої, а другої.

Про орилоуські експедиції розвідки-контакту я знав мало, тому продовжувати тему не став, досить і констатації факту: головні болі Яна мають під собою реальну основу. Хоч, звичайно, цікаво було б дізнатися, що трапилося там, на Орилоусі. Нервове виснаження люди дістають не за здорово живеш.

У кабінеті я щонайперш подзвонив Яну, одначе вдома він так і не з’являвся, мабуть, лікарі взялися за нього серйозно. Потім я надягнув компенсаційний костюм рятувальника, інтуїтивно відчуваючи, що скоро він мені знадобиться з усією вмонтованою в нього мікро-технікою. І зрештою прилаштував на скронях та побіля губ “мен-вумен” — приймач-передавач багатодіапазонної станції зв’язку. При його вмиканні канали зв’язку всіх служб УАРС ставали моїми інформаторами та виконавцями, а я перетворювався на наймогутнішу людину на Землі.

Перш ніж включитися в координаційну мережу УАРС, я вирішив спочатку порозмовляти з Басилашвілі та батьком. Цікаво, що хотіли сповістити мені фізики після відвідання Торжка?

Експерт техцентру сидів разом із Суровим у своїй лабораторії і був похмурий, небалакучий.

— Можете забирати ще десять Д-індикаторів, — сказав він. — Чи вони вже не потрібні?

— Ще й як потрібні! — заспокоїв я його. — Як вам події в Торжку?

— Ще не вирішили — як, ми такі ж смертні, як і всі.

— Чи може це бути слідом Демона?

— Наскільки я знаю, раніше Демон залишав руйнування. Моя думка — в Торжку попрацював хтось інший.

— Якщо вірити стажисту, в Демона всього дві програми — руйнування і творення.

Басилашвілі підібгав губи.

— Всього… У кожного з нас також тільки дві програми… Якщо вірити стажисту, то Демон-Джин “спить”.

— І я такої ж думки, — кивнув Суров. — Торжок “ремонтував” не Демон. Інша справа, що він може пам’ятати всі деталі зруйнованих ним споруд. Тоді у нас є шанс при захопленні Демона відновити первісне обличчя міста, яким воно було до Демон-події, повернути йому колишній вигляд.

Я збагнув думку фізика одразу, думка була непоганою. Але до її реалізації було ще далеко. Головне, наші думки збігалися: “ремонтував” Торжок справді хтось інший,

— Коли хочете, можете вислухати кілька приватних міркувань, — продовжував Суров, оцінивши мій жест.

— Давайте свої міркування, — без особливого ентузіазму погодився я. Міркувань уже було вдосталь, не вистачало впевненості в їх істинності.

— Немає сумніву, що об’єкт “Зеро”, знайдений у гірських породах Марса, і Демон — одне й те саме. Немає сумніву і в тому, що вік Демона в такому разі дорівнюватиме вікові Землі, тобто Демон — очевидець народження Сонячної системи. Як і ви, вважаю, що немає жодних причин піддавати сумніву відомості стажиста, хоча його враження напевне суб’єктивні. Нехай Демон — “Сплячий Джин”, “робот”, залишений кимсь біля Сонця, здатний миттєво з нашої точки зору виконувати будь-які непарадоксальні завдання. Не це суть головного. Головне — що він може це робити! Якби він не “спав”, він давно змінив би реальність нашого куточка Всесвіту, а поки що залишає тільки сліди, які зникають після його насичення через добу. За таким об’єктом рано чи пізно мають повернутися ті, хто його залишив, ось і з’являється на сцені “інспектор”, двійники, незнайомці, котрі щезають невідомо як. Переконаний, Демона сховали на Марсі навмисно.

— Чому? — тупо спитав я, із зусиллям перетравлюючи ідею Сурова.

— Тому, що він був законсервований в кулястому коконі, поки його не знайшли дослідники Марса. У пробудженому стані він проковтнув би в пошуках енергії всю речовину Сонячної системи ще до утворення планет з протопланетної хмари. Чим не пасивне “коректування реальності”? За останніми даними, об’єм його зростає, зростає й апетит енергоживлення. Передбачити, в що це виллється, я не збираюся.

— Так, щодо передбачень… — мовив я. Щось було в ідеї фізика, якийсь елемент відповідності тому, що я вже знав. — За вашим прогнозом, Демон мав був появитися над Торжком сьогодні. Чому прогноз не справдився? В чому справа?

— Я не бог, — спокійно відповів Суров, хоч я бачив, що запитання йому неприємне. — Я перевірив розрахунки, все сходиться, помилки немає. Але скоріше ми не враховуємо ще один фактор, а саме: тих хто прилетів за Демоном. Підтвердження цього — факт відновлення зруйнованих Демоном будівель, та й інші факти, про які ви знаєте.

Я раптом виразно збагнув розстановку сил навколо Демона. З одного боку ми, працівники відділу безпеки УАРС, з другого — надінформований Зо Лі, хоч і сам, але репрезентує реальну силу (зворотних доказів не було), а з третьої чужі — ті, хто прилетів по Демона, — “повелителі джинів”.

— Так, — сказав я. — І що ж?

— Ваша ідея, що Зо Лі керує Демоном, очевидно, необґрунтована, бездоказова. Дуже вже добре шлях Демона, як незалежного тіла, вкладається в обчислювальну геодету — як у часі, так і в просторі.

— Але випадок під Торжком випадає з цього обчислення, — нагадав я.

— Відоме правило: випадкові відхилення підтверджують правило.

— Тому і правомірна пропозиція про втручання чужих, — тихо сказав Басилашвілі, тамуючи позіхи. Скільки діб він уже недосипає. Давненько його лабораторія не працювала з таким навантаженням.

— Ще одне запитання. — Я подумав. — Де і коли очікувати Демона наступного разу?

Суров зітхнув, опустив голову.

— За розрахунками — сьогодні біля Рибінського озера, але гарантій дати не можу. Якщо знову втрутяться чужі…

— Зрозумів. Що ж, дякую, батьку, — з перебільшеною бадьорістю сказав я, — Спіймаємо Демона і запитаємо, чи мав рацію фізик Суров. Я розумію, що ви втомилися, але необхідно виконати ще одну роботу — знайти спосіб візуального спостереження за Демоном. Іншими словами, треба, щоб він став видимим, реальним.

— Що найпростіше! — з похмурою іронією сказав Басилашвілі.

— Спробуємо, — мовив Суров, з подивом глянувши на експерта. — Загалом-то ми вже думали над цим, і над тим, яким чином заекранувати Демона, втримати у пастці. В бункері “Суперхомо” він перебував у “рідному домі” — спеціальному коконі з такими характеристиками, що чорт роги зламає! Ті генератори, яких установили спеціалісти лабораторії, втримати його, звичайно, не могли. Але танцювати треба звідси. Ми спробуємо.

Не вельми я сподівався на успіх фізиків, але спробувати можна. Якби ми могли бачити Демона до його появи чи активізації й мали б засоби для його затримання, проблема Демона не проіснувала б і години.

Батько ходив по кабінету, опустивши голову. Вгледівши мене, зупинився, примруженими очима зміряв з голови до ніг і поволі проказав:

— Виходимо на фінішну пряму. Про справи у Торжку я вже начувся. Тобі знову знадобляться необмежені повноваження?

— Так, батьку. Якщо ти знаєш інший спосіб концентрації зусиль для попередження стихійного лиха — сповісти мені його.

— А ти нічого не знаходиш у словах “необмежені повноваження”? Скажімо, абсолютна влада над людьми…

— Я знаходжу, що тягар цих слів настільки великий, що або підносить людину, або знищує її. Якби я думав про себе…

— Добре, не треба розвивати думку, я міг би тебе і не перевіряти, але особисто я в словах “необмежені повноваження” бачу надзвичайний заряд відповідальності за все живе на Землі. Я тобі потрібен?

— Прийшов просити тебе… — я пошукав у юрмищі непотрібних слів найщиріші й не знайшов. — Дозволь мені прийняти дозу УсилиРа. Він може сьогодні знадобитися.

Батько ледь помітно здригнувся, очі його розширилися, але він тут же оволодів собою. Підійшов до столу, спостерігаючи за рухливими рядками, сів. Мовчав. Мовчав і я. Час відчутно ущільнювався, тік крізь мене у якусь безодню. Вже п’ять років УсилиР — дуже сильний з відомих стимуляторів центральної нервової системи — було заборонено вживати. Негативні його властивості виявлялися не завжди і не у всіх, але й тих поодиноких випадків, що траплялися під час його випробувань, вистачило для накладення мораторію на його виробництво і використання. Але я знав, що в мед-центрі Управління залишилися запаси УсилиРа.

— Я не попереджую про наслідки, — батько підвів голову, і в його очах я вперше спостеріг розгубленість. — Ти впевнений, що це необхідно?

— Майже, — сказав я. — Можливо, і ні. Але я не хочу ризикувати. Я працюватиму координатором операції, і цілком може статися, що доведеться оголошувати “Шторм” по всьому Управлінню.

— Іноді я шкодую, що ти працюєш в Управлінні…

Я зрозумів його без підказки. Батькові було б значно легше, якби я працював у спокійному місці, наприклад, у контррозвідці. Він не так би за мене потерпав.

— Гаразд, я дам розпорядження. Все?

— Так.

— Тоді хай тобі ведеться…

— До побачення, батьку.

Я вийшов, і двері з написом “Директор УАРС” безшумно зачинилися за мною. І почався для мене довгий-предовгий день, що за щільністю подій дорівнював життю…

ГНАТ РОМАШИН (продовження)

З батькового кабінету я одразу ж попрямував до центру оперативного управління і там увімкнув свій “мен-вумен”. З цієї хвилини завдання, що їх здійснювала служба УАРС, відсунулися на другий план, а всі відділи повинні були відпрацьовувати мої накази в першу чергу.

Первицький був уже там, і Дайніс, і Аристарх, який повернувся з Торжка, і керівник спецсектора Стево Інджич. Не було з-поміж них лише Лапарри, але коли б він і з’явився, то я також зараз, як і всі інші, очікував би його команд. Позаяк координатором тоді був би він.

— Увага! — сказав я і майже наочно побачив це слово, здатне приборкати вулкан. — Аристарху, піднімай свою команду, забери в Басилашвілі в лабораторії готові Демон-індикатори і вилітай у район Рибінського озера на патрулювання. Звичайних патрулів поверни на бази,

Видов мовчки вийшов.

— Які новини з Ховенвіпу? — обернувсь я до Дайніса.

— Майже ніяких, — відповів той. — Доведено зв’язок лабораторії з Інститутом технології військово-космічних сил. Чистильникам вдалося відшукати й прочитати ще два вцілілі документи з архіву, але це всього лиш історія відкриття Демона на Марсі. Остання надія на напівзруйнований контейнер. Я подумав, що ця інформація не являє собою оперативного інтересу, і не вніс її у щоденний бланк-повідомлення.

— Залишаєшся з групою в резерві… Викликаю транспортну інспекцію Євроцентру.

— Євротранс на зв’язку, — відізвався голос чергового диспетчера транспортної інспекції.

— Негайно відмінити польоти всіх транспортних засобів над територією Російських рівнин до особливого розпорядження! Як зрозуміли?

— Зрозумів, виконую.

— Викликаю відділ охорони середовища ВКС.

— Відділ на зв’язку, — почувся строгий жіночий голос.

— Дві доби тому Управління аварійно-рятувальної служби видало наказ на планетарний контроль атмосфери. Чи є дані?

— Хвилинку… Ваше замовлення було продубльовано Європейському метеоцентру?

— Так. Ви використовуєте різні методи контролю.

— Маєте рацію, дані є. На висотах двісті п’ятдесят і триста дев’яносто два кілометри зафіксовано магнітні аномалії лінзоподібної форми. Структуру не з’ясовано, експерти продовжують роботу. За порівняльними характеристиками аналогій з природними, рівно як і з штучними, утвореннями вони не мають. Це точно доведено.

— Чому не повідомили про це раніше?

— Замовлення вашого Управління надійшло з позначкою “пошук небезпеки”, а магнітні лінзи не являють собою небезпеки.

Я вилаявся про себе. Сам винен, треба було простежити за видачею замовлення особисто. Чорт би забрав пунктуальність експертів ООС! Можливо, це й не Демон, а напевне, щось пов’язане з ним. В атмосфері Землі давно не відкривали аномалій такого типу.

Стево Інджич дивився на мене допитливо, з цікавістю, і я зрозумів значення його погляду: до нинішнього дня він знав мене тільки як інспектора, пов’язаного з Дальрозвідкою, причому за оцінками Лапарри і Первицького, а не особисто. Те, що я став координатором операції, для нього несподіванка. Втім, я також знаю його не вельми, коли я три роки тому йшов на пошук, начальником спецсектора була інша людина. Добре, хоч не втручається, і на тому спасибі.

— Передайте координати лінз на крейсер УАРС “Сташевський” і в ТФ-лабораторію в Двінгелоо. Параметри каналів зв’язку вам зараз повідомлять. — Я відшукав очима Первицького і жестом дав зрозуміти, що треба зробити. — Викликаю центр системи СПАС.

— СПАС-центр на зв’язку.

— Звіт за останню добу.

— Хто робить запит?

— Ромашин, відділ безпеки.

— Неподобство триває, камраде Ромашин! СПАС не може працювати ефективно! — голос різкий, з дифтонгами у ніс, мова швидка, з ковтанням закінчень; власник такого темпераменту неодмінно має жестикулювати. Мабуть, індієць. — На аварійних частотах кожної години шумове відлуння! Займіться цим мерщій, прошу вас.

— Зрозумів. До вас зараз прибудуть спеціалісти. — Я нахилився до Інджича. — Викличте Басилашвілі та експертів з ТФ-зв’язку, нехай пометикують над аналізатором шуму в математичній моделі. Потрібно дізнатися бодай про вектор невідомих ТФ-передач… Викликаю флагман флоту-два “Сташевський”.

— Тут, — відізвався “не за статутом” командир крейсера Гриша Корж.

— Ваші інженери також повинні “слухати” ТФ-відлуння на аварійних частотах.

— Слухають.

— Перевірте, чи не є це наслідком сигналу на надзвукових частотах. У вас же є трасери, що працюють на всіх мислимих регістрах частот…

— Не на всіх, але зробимо.

Я побачив жест Первицького: рука в кулак, палець угору — він хвалив ідею. Я і сам відчував, що думка слушна, але радіти власним вдалим думкам — це снобізм.

— За півгодини буду у вас, — додав я і вимкнув “мен-вумен”.

Віом перед нашим сектором загального пульта показував Землю з висоти ста п’ятдесяти кілометрів — спокійна, сотні разів бачена картина, Лиш придивившись, можна було помітити кілька штучних тіл: супутники контролю погоди і зв’язку, станцію СПАС, крейсер аварійно-рятувальної служби, кілька орбітальних ліфтів, кільця енергопередавачів. Ніщо не свідчило про концентрацію над Європою людських зусиль, скерованих на пошук Демона, хіба що присутність крейсера на таких низьких висотах. У розриві хмар вигулькнув затушований синню контур Європи.

— Тепер чекати? — запитав Первицький.

— Тепер діятимемо, — заперечив я і махнув Дайнісу: за мною.

— Хвилинку, — втрутився зрештою Інджич. — Вам потрібен помічник для підстрахування. Судячи з вашої рішучості, ви можете поміняти статус-кво керівника операції на статус-кво виконавця.

— Якщо цього вимагає ситуація, — погодився я. — Ви маєте рацію, нехай помічником буде Анатолій Первицький, він чудово обізнаний в деталях операції.

Первицький хотів було зробити протестуючий жест, але стримався. Його відмова у ситуації, що склалася, була б двозначна.

На “Сташевський” я прибув через п’ятнадцять хвилин. Починалися кардинальні події, і крейсер був найбільш підходящим щодо рухливості й мобільності центром зв’язку та управління силами УАРС.

— Повідомлення з Двінгелоо, — зустрів мене Корж у командному залі: — Джерело ТФ-шуму знаходиться в атмосфері Землі. Чи не ті магнітні лінзи?

— Цілком може статися, — сказав я, проходячи до низького пульта команд. — На Демона, щоправда, вони не схожі, але, можливо, це ті самі, хто прилетів за ним? — Я підключився до каналу зв’язку “мен-вумен”. — Анатолію, дізнайся, що там з Яном, де він. Може, знадобиться його консультація. Ну, а у вас що? — Я знову повернувся до мовчазного командира крейсера.

— Точно запеленгувати джерело ТФ-передачі неможливо, сам знаєш. Щодо вищих частот ти мав рацію — сигнал передається десь у гіпердіапазоні, й навіть наші трасери не придатні для його розпізнавання. Нічого подібного ні експерти, ні спеціалісти з ТФ-зв’язку не зустрічали, навіть теоретично не розв’язані проблеми передачі такого сигналу! Можливо, телескоп у Двінгелоо захопить бодай краєчок діапазону? У них апаратура потужніша.

— Нехай зроблять усе можливе.

Я згадав сліди Демона: двічі ізотопну воду, яка не зустрічається ні на Землі, ні в глибокому космосі, “зону Лілова”, будівлю в Торжку. Тепер цей незвичайний сигнал. Також його “слід”? Чи двійник Зо Лі перемовляється з “начальством”? Чи з кимсь іще тут, на Землі або в Сонячній системі?

— Магнітні лінзи ми виявили, — провадив далі Корж. — їх дві, й обидві повільно кружляють над північною частиною Європи. Пробуємо прозондувати. Щоправда, там крутяться модулі ООС, вивчають, сказати б.

— Модулі повернуться на Землю. Якщо лінзи являють собою природні утворення, час на їх вивчення в експертів та вчених іще буде, а якщо лінзи пов’язані з Демоном… Відділ комунікаційної служби УАРС, на зв’язок.

— Відділ на зв’язку, — озвався чоловічий голос. — Термінове повідомлення. Фігурант усе-земного розшуку Зо Лі нині перебуває в Угличі, веде спостереження.

— Ось і наш час настав, — сказав я, глянувши на Дайніса. — Ти готовий?

В спокійних очах Дайніса я прочитав: міг би й не запитувати. Дивовижна людина, за жодних обставин його не змусиш хвилюватися і поспішати. Повільний, але надійний.

— Анатолію, — покликав я, уявляючи, як усміхнеться зараз Стево Інджич. — Я йду на захоплення Зо Лі. На цей час ти головний. Як мене зрозумів?

— Зрозумів. Не ризикуй. Зо Лі нам потрібен не більше, ніж ти.

— Спасибі. До зв’язку.

Я боявся, що втрутиться батько, він також чув усі переговори і міг втрутитися в будь-яку хвилину, але він промовчав.

За чверть години ми з Дайнісом виходили з таймфагу Углича, де на нас чекав співробітник відділу комунікаційної служби, що назвався Валентином.

— Ми засікли його в Торжку, — сказав Валентин, зростом вищий за мене, тонкий, гнучкий і незграбний на вигляд, схожий на початківця-баскетболіста. — Вели до Новгорода, ледь було не загубили, здатність до “гри в піжмурки” у нього неймовірна. Зараз він перебуває в кафе “Ідальго”, п’є сік. Таке враження, буцімто він когось жде. Саме тому ми не стали брати його самі й подзвонили вам.

— Зрозуміло. Що ж, запитаємо в нього самого, кого він жде…

На вулицях Углича, де вишикувалися столітні тополі, я з подивом побачив старовинне авто в супроводі зграйки велосипедистів.

— Сьогодні тут гостює автосалон “Мода-19”, - пояснив Валентин.

— Кафе далеко звідси?

— За три квартали. Не турбуйтеся, не втече, не зникне.

— Тепер так, — сказав я, перевіряючи, як сидить на мені костюм рятувальника. — Я піду до нього один. Дайнісе, ти будеш позаду, на під-страховці, кроків за тридцять. До кафе не заходь, поки не подам сигнал. Нічого не вживайте без наказу. Мікро не забув?

Дайніс показав на кнопку мікроприймача за вухом. Значок своєї рації я начепив на кишеню сорочки, для страховки прикріпив другу — у вигляді родимки — над верхньою губою, і ми рушили.

Кафе “Ідальго” (досить екзотична назва для древнього Углича) розташоване біля церкви (Успенської, або “Дивної”, як я дізнався згодом). Будівельники спорудили його у формі рицарського шолома. Здалеку, можливо, кафе і схоже було на шолом, але зблизька воно нагадувало застінок чи тюрму. Щоправда, внутрішнє оздоблення кафе цілком компенсувало вади його зовнішнього вигляду.

Два зали були невеликими, затишними, “в міру” людини, тобто поєднували в собі риси старовинних харчевень із сучасним обладнанням та оснащенням.

Зо Лі самотньо сидів у малому залі, хоч міг пити сік і їсти морозиво на відкритій веранді в оточенні беріз та кленів.

— Дозвольте? — мовив я, беручись за спинку стільця.

Зо Лі підвів голову.

— Давно на вас чекаю, Ромашин.

Я сів. Зо Лі підсунув до мене бокал з мерехтливим рубіновим соком. Бокал був старовинний, масивний, під російське скло середини дев’ятнадцятого сторіччя, на гнутих боках було вигравійовано зображення вершника з шаблею. Я відпив ковток і поставив бокал на полірований квадрат столу.

— Чому ви ховаєтесь від нас? — запитав я, розглядаючи обличчя Зо Лі, безпристрасне, непорушне, холодне. Важкі повіки, чорні брови в хижому вигині, непроникні очі — прикметне загалом-то лице. Чим же ти здивуєш нас цього разу, колишній чистильнику, працівнику “Аїд”?

Те, що Зо Лі “справжній” — не КОТ, я визначив одразу, ще з порога, з допомогою мікро-апаратури костюма: знадобилась, як я і передбачав.

Зо Лі був зібраний, зосереджений і небезпечний, і це я вгадав безпомилково, за манерою триматися, вільно, розкуто, за скупими рухами, лаконічною мовою та іншими прикметами, які часом видимі лише для підсвідомості.

— У мене не було часу пояснити вам усе спочатку, — заговорив Зо Лі. — Між іншим, родимки у вас раніше не було.

— Це рація. Зняти?

— Навіщо? Напевне, у вас є дубль, а то й два. Не бентежтеся, на вашому місці я вчинив би точно так само. Я гадав, що встигну підкорити Джина раніше, ніж ви спохопитеся. Але самому знайти заново спосіб управління ним неможливо. Навіть мені. А документи “Суперхомо”, в яких було описано спосіб управління, ви примудрилися проґавити, віддати тому, хто за ними повернувся. До речі, до катастроф я не причетний, як ви самі розумієте, я стежив за Джином.

— Ми інакше міркуємо.

— Знаю, але помилятися — то ваша справа.

— Ви не відповіли на запитання, чому ховаєтеся від усіх.

— Тому, що боюся, — спокійно вирік Зо Лі, - За мною полюють.

- “Інспектор”?

— Що? Чому інспектор? Ні, я називаю його інакше — “Аладдін”. Пам’ятаєте древню казку? А хто казав про “інспектора”?

— Стажист. Він урізався в Демона.

Зо Лі помітно посміхнувся.

— Назву, одначе, ви вибрали вдалу. Нехай буде Демон, хоча назва “Джин” відповідає його призначенню. І ваш стажист зостався живий?

— На щастя, так. Незрозумілим чином він одержав інформацію про Демона і передав усе, що запам’ятав, у тому числі й про “інспектора”. Тільки не вдавайте, що не знаєте, про що мова.

Зо Лі похитав головою.

— Я здогадуюся, про що ви кажете. Не забувайте, що сприйняття Демона у різних людей різне. Аладдін, або “інспектор”, хоче увімкнути Демона, але той чомусь чинить опір, мені це незрозуміло, адже це їхня річ… чи не річ, не знаю, як назвати.

— А ви також хотіли б увімкнути Демона?

Зо Лі відпив ковток соку. Рука його ледь помітно тремтіла.

— Хіба незрозуміло? Влада над Джином дає владу над світом! Хто не хотів би стати володарем доль Всесвіту, його головним творцем, богорівним?

Я відкинувся на спинку крісла.

— Даремно іронізуєте, багато хто думає про вас саме так.

Очі Зо Лі стали зовсім холодними.

— Я майже не утрирую. Багато що на Землі слід було б змінити, поліпшити, і я міг би це зробити. Що стосується влади… Влада — дивна штука; якщо її немає — її домагаєшся, а коли домігся, виявляється, що придбав значно менше, ніж розраховував, чому віддано сили… І все ж мені вона не завадила б! Упевнений, я зміг би розпорядитися нею на благо”…

Він був упевнений, а я ні. Тепер стало особливо помітно, що ця людина хвора. Удар по психіці при зіткненні з Демоном все-таки не минув для нього безслідно. Пасіонарність до влади в наочному вираженні… Володар Всесвіту! Творець… Бог! Поліпшити дещо на Землі!.. Нісенітниця якась! Так, наламав би він дров, заволодівши Демоном!.. Якщо тільки слава про Демона відповідає істині.

Тіло моє раптом пойняв нервовий дрож.

— Ясно, — сказав я, прикидаючи, як простіше знешкодити Зо Лі.

Він був озброєний: на правому стегні у нього лежав “універсал”, готовий до бою, а в манжети куртки вмонтовані сіточки паралізаторів. Крім того, у нього був інграв, а біля ноги стояв кейс, також, мабуть, не порожній. Гаразд, подивимося.

— Чому б вам не розповісти все, що ви знаєте про Демона, спеціалістам? Ваша допомога була б доречна. А якщо ваш протеже увімкне Демона на свій розсуд? А тим паче на руйнування? Уявляєте, що може статися?

Зо Лі знизав плечима.

— Якщо не увімкнув досі, не увімкне й надалі. Ви професіонал і добре розумієте ситуацію. Такий шанс дається лише раз у житті, й не скористатися ним може тільки повний ідіот. Мені і так довго не щастило, мало хто цінував мій досвід і знання. Але вас я також недооцінив.

— В Управлінні? — я доторкнувся до місця на шиї, куди вдарив Зо Лі. — Навіщо ви напали?

— Мені потрібна була схема підземель “Суперхомо”.

— Ми так і передбачали. А на Ховенвіпі? Стріляли, щоб відлякати і встигнути сховати передавач?

— Ви виявилися занадто оперативними. Але наскільки мені відомо, ви нічого на Ховенвіпі не знайшли?

— Якби не викрали документів, ми знали б більше. Про сутність Демона тільки починаємо здогадуватися, а здогадки — не факти. Та й словам стажиста, чесно кажучи, мало віри.

— Якраз йому й можна вірити. Він, як і я, цілком випадково вліз у “нервовий вузол” — око Демона, звідси його “раптове осяяння”. Йому поталанило: якби вхромився на десяток метрів убік, не залишилося б і пилу!

Я подумки подякував Його Величності Випадку за втручання в долю стажиста: ніколи не простив би собі його загибелі!

— Отже, Демон — Джин. Яким чином він діє? Які способи “зміни” реальності?

— А навіщо вам пояснення? Головне — він здатний це зробити. Згадайте “зону Лілова”: абсолютно чуже, незвичне, незрозуміле… Але ж це всього-на-всього вікно у світ Демона, в його таємний дім. Демон, як я вже казав, іграшка не з нашого космосу. І хтось повернувся за ним — забрати назад. Ви бачили його могуть, а він же й справді спить. Вимкнений, розумієте? І живиться у сні… Ех, якби я зміг добрати ключик до його управління! Він же був керований, власники “Суперхомо” знали це і залишили записи, а ви бездарно дозволили моєму конкуренту знищити намацану ними формулу. Це зовсім інший шлях управління, ніж той, який я знаю — з допомогою біополів, емоцій… Але я поки що не втрачаю надії.

У кафе заглянула молода пара і пройшла на веранду. Зо Лі лишився непорушний, тільки очі звузилися, я поспішив його заспокоїти:

— Випадкові гості, на зустріч ішов я сам.

— Ну, в це я не вірю, оскільки довкіл кафе давно чергують ваші люди. Я міг би уникнути спостереження, але вирішив улаштувати зустріч. Сподіваюся, ви не станете затримувати мене силоміць? У вас іще є запитання?

— Усе ж подумайте, було б краще, якби ви розповіли нам усе по порядку в Управлінні.

— Немає бажання, та й часу.

— Боюся, вам тепер буде важко зникнути від наших людей. Чесне слово, незрозуміло, як вам удавалося водити за ніс нас так довго. Чи мав рацію начальник відділу Ян Лапарра, коли казав, що ви заволоділи фактором “Д”, який побільшує ваші природні можливості?

— Цей фактор — інформація Демона, хоча, повторюю, мене недооцінювали в “Аїд”, недооцінюєте й ви.

Я помовчав.

— Чому ви боїтеся двійника?

— Тому, що він небезпечніший за Демона. Тому, що він байдужий до мене, до інших людей, до Землі, до того, що ми створили і що цінуємо. Останнім часом ви стали заважати йому метушнею навколо Демона, і він може втрутитися,

Я похитав головою, згадуючи відтворення “невідомим доброзичливцем” будівлі в Торжку.

— Ви не менш байдужі, ніж він, хоч і намагаєтеся виглядати привабливіше, людяніше. Хтось прагнув відновити зруйновані Демоном пам’ятки старовини в Торжку, ви були там?

— Був, але я здивований, як і ви. — Зо Лі заквапився, з кейса біля його ніг почувся переривистий писк. — Вийшов мій час, скінчився. Хочу дати пораду. — Зо Лі повагався трохи. — Врахуйте все, що я розповів про Демона. Якщо хочете справитися з ним — спробуйте прорватися в нього крізь “око” і ввімкнути “контур гуманізму”, поріг спрацювання якого найбільш близький людській емоціосфері, найсильнішим людським емоціям — ненависті й коханню. Але не промахніться, бо тоді — смерть!

Час було закінчувати розмову, але Зо Лі ще не сказав, навіщо шукав зустрічі зі мною. Втім, якщо його непокоїть “конкурент”, то чи не тому, щоб просити прибрати його з дороги? Чи не просити, а хоча б натякнути?

— Навіщо ви чекали на мене?

Зо Лі відірвав погляд од бокала, який вертів у руках.

— По-моєму, ви здогадуєтеся. Мій двійник може увімкнути Джина в першу-ліпшу хвилину, і я прийшов попередити вас про це. Я не такий небезпечний, як він.

Мені стало смішно і сумно, хоч я ні на мить не послаблював боєготовності. Ех, хлопче, хлопче, даремно ти піддався зоологічним атавізмам психіки: егоїзму, прагненню влади, нетовариськості, байдужості до чужого болю. Адже потім пошкодуєш, що дозволив взяти гору над собою… І все ж ти не все сказав, хоч і намагаєшся виглядати відвертим. Скоріш маю рацію я, і не ми заважаємо твоєму “конкуренту”, а ти сам, інкше ти не прийшов би до нас “із попередженням”…

— Гаразд, ми подумаємо, — спроквола проказав я. — Ще запитання, останнє: яким чином ви вгадуєте, де з’явиться Демон?

— Я не вгадую, — відповів Зо Лі, до чогось прислухаючись, — Я бачу. В мене добре розвинена екстрасенсорна система, а після зіткнення з Демоном чутливість до пси-випромінювання ще більше зросла. У верхніх шарах атмосфери Демон дрейфує волею геомагнітного поля і при цьому майже невидимий, але згодом настає фаза живлення, і він опускається на поверхню Землі, де щільність енергії на порядок вища, інтенсивніша.

— Він схожий на гігантську котячу лапу?

о Лі заперечливо хитнув головою, на його обличчі раптом відбився неспокій.

— Це випромінений ним привид, міраж. Насправді він не має певної форми і стає видимим тільки в момент повного насичення, та й то на короткий час.

Зо Лі напружився і раптом повернув голову до дверей. Він не повинен був цього робити, знаючи, чого можна чекати від мене, і я не міг не скористатися випадком.

Не знаю, коли він устиг витягнути з кобури пістолет, але він був уже в руці Зо Лі. Пістолет я вибив і навіть “зв’язав” одну руку чистильника прийомом “батіг”, але Зо Лі — як-не-як мав золотий пояс з тайбо — відповів мені немислимим “косим флінтом”, і я гепнувся на стіл, збивши бокали на підлогу. Ніяк не доберу, чому він не застосував паралізатори, що вмикаються від думконаказу.

Миттю підвівшись, я побачив, що Зо Лі відступає до стіни кафе, білий, як вата, а на нього йде беззбройний Дайніс, і з веранди в зал біжать допитливі відпочиваючі.

— Просив не заважати, — сказав Дайніс зчужілим голосом — Спрацює в мінус — рознесе!.. Попереджував — вам погано… всім погано… тобі першому погано…

Рука Дайніса, потягнувшись до Зо Лі, видовжилася. Зо Лі зблід ще більше, хоч і так було вже далі нікуди, упав на коліна. І я збагнув, хто це: таємний “конкурент”, двійник, ворог… Утім, чому “ворог”? — подумалося. В цю мить я вже падав на підлогу і вистрелив з “універсала” не прицілюючись між лже-Дайнісом і Зо Лі…

Що було далі, пам’ятаю туманно.

Постріл розніс стіну кафе з баром, закричали люди… Лже-Дайніс перетворився на промінь світла і зник, у двері вскочив справжній Дайніс, за ним — Валентин та співробітники відділу комунікаційної служби. Зо Лі кудись зник, скориставшись метушнею. Ми вискочили з кафе. Примчалися швидкольоти спостерігачів. Щось пищав “мікро” у вусі… Я прислухався — голос батька:

— Усім, усім, усім! Управління оголошує тривогу за формою “Шторм”! Рятувальному флоту-два і флоту-три — старт! Забезпечити прикриття Європейського материка з повітря!

Дайніс потягнув мене за рукав, показуючи кудись угору.

— Поглянь, що це?

І я побачив слід Демона…

ГНАТ РОМАШИН

Не думав, що коли-небудь віддам наказ про вищу форму тривоги всьому Управлінню! Ні, недаром теоретики розробляли загальний “Шторм” і недаром я ганяв сектори, щоб відпрацьовували комплекс РВЗ — раптово виниклої загрози, хоч вони й були розраховані на “заколот”, “бунт” природних стихій. Кожен сектор знав свою справу, і мені залишалося тільки давати конкретні завдання, все інше залежало від оперативності начальників секторів і відділів.

Директорський кабінет не підходив для управління “Штормом”, і я спустився на горизонт центру оперативного управління. Апаратура і служби центру вже були готові до роботи. Я кивком подякував Стево і Первицькому, начепив поданий Інджичем “мен-вумен” і сів у центральне крісло. Оператори по команді розбили зображення головного віому на кілька квадратів, кожен з них показував тепер оперативну обстановку над Європою на різних рівнях і з різних позицій: лівий верхній — Європа з висоти п’ятсот кілометрів, правий верхній-Російські рівнини в районі Рибінського озера з висоти сто кілометрів, лівий нижній — Углич з висоти три кілометри, правий нижній — небо над Угличем з білястим “привидом”, близьким за формою до гігантського спрута.

Я попросив викликати ВКР, перевірив дислокацію флотів і знайшов по зв’язку Гната:

— Залиш Дайніса в Угличі, нехай пошукає Зо Лі, далеко він не міг утекти, а сам стартуй на “Сташевський”. Мені буде потрібна твоя оцінка в цьому районі. З цієї хвилини координатор операції я.

— Прийняв, — коротко озвався Гнат.

ВКР відповіла за хвилину. Орест Шахов, величезний, похмурий, чубатий, запитально глянув на мене; мабуть, його знайшли десь у художній майстерні, - довкіл стояли скульптури, підставки віомів, маніпулятори і переносні пульти відеопласту.

— Я оголосив “Шторм” по Системі, - сказав я, — Потрібен квалітет відповідальності.

— Зараз буду. — Шахов одразу збагнув, у чім річ, в його очах змигнули і згасли жорсткі вогники. — Демон?

— Схоже, не тільки.

— Де?

— Над Угличем.

— Буду, — повторив Шахов, і я вимкнув зв’язок.

— Спостерігаємо дивні оптичні ефекти, — доповів командуючий першим рятувальним флотом. — На висотах триста десять і двісті п’ятдесят сім виявлено світні лінзи. Навколо них відзначається збільшення напруги магнітного поля.

— За цими об’єктами веде спостереження флагман-два “Сташевський”, на всяк випадок не випускайте з поля зору.

— За даними лінійних відділів, над Європою падають з невідомих причин супутники зв’язку і метеопатрулі, - з готовністю повідомив Первицький.

— Уточніть координати. Гнате, над Угличем Демон чи тільки оптичний феномен?

— Демон поруч з ним, — озвався Гнат. — Ми бачимо його за допомогою суровських датчиків. Поки що він на висоті двох кілометрів, рухається на південний схід, до Углицького енергетичного вузла. Відстань між фантомом і Демоном трохи більша кілометра.

— Зрозумів. Флот-три, слухай наказ! Аварійний фініш в Угличі! Евакуювати населення міста! Поставити на висоті півкілометра над містом силову завісу!

— Виконую, — долинув голос командуючого третім флотом УАРС.

— Врахуйте, в Угличі та його околицях три дитячих навчальних містечка, Інститут лісу й осмолікарня, — додав я. — Флот-один, заблокуйте Углич по вертикалі до висоти тисяча кілометрів. Нікого не випускати і не впускати!

— Прийнято!

— Флот-два, підтягнутися до центрів магнітних лінз. Флагману “Сташевському” переключити увагу на Демона. Прошу всіх відповісти на хвилі “триста десять”.

Поки я вислуховував відповіді начальників служб, секторів і флотів, прибув Орест Шахов. Він зупинився біля мого крісла і жестом дав зрозуміти, що втручатися ні в що не збирається.

— Повідомлення СПАС-центру, — звернувся до “мене Стево Інджич. — З’явився ТФ-шум на всіх частотах. Враження таке, ніби в Системі запрацювали потужні ТФ-станції, що використовують позамежні діапазони.

— Увага СПАС-центру! “Підмести” Систему для виявлення чужих ТФ-передавачів. У першу чергу перевірити Приземелля. Роботу координуйте з астрономічним центром, вони ввімкнуть з тією ж метою телескопи в Двингелоо, Австралії, Сітіу-Гранді та Криму.

У нинішньому квадраті віому було видно, як сідають і злітають модулі з крейсерів третього флоту, що евакуюють населення Углича. Демон, як і раніше, дрейфував на кілометровій висоті, знижуючись над центром міста до схованого під землею енерговузла. Його самого не було видно, але бачили модулів, що оточили Демона зусібіч і створили об’ємну фігуру — щось схоже на атомну решітку якогось мінералу, “Спрут” — імовірно породження Демона, наблизився до нього на кількасот метрів і перетворився на напівпрозорий уламок корала.

— Якщо він опуститься до п’ятисот метрів — буде пізно щось уживати, — прогув голосно Шахов над вухом. — Од вибуху енерговузла місцевість стане вулканом.

Я озирнувся.

— Що ти пропонуєш?

— Викинути Демона за межі атмосфери.

— Як? Силові поля аж до гравітаційного діапазону на нього не діють, уже пробували,

— Тоді треба завдати по ньому ТФ-удару знизу.

— А якщо там усередині живі істоти?

— А якщо Демон “пройдеться” по Угличу?..

Якусь мить ми дивилися один одному в очі. У Шахова вони голубі й прозорі, ото вже справді — озера серед “гірського хаосу” зморщок та складок, і читалася в них холодна, майже вроджена рішучість. “Хороброю людина стає тоді, коли боязливою залишатися значно небезпечніше”, згадалося чиєсь висловлювання. З двох них Шахов вибрав менше: ми не мали права ризикувати життям людей; навряд чи рятувальники третього флоту встигнуть евакуювати всіх жителів міста за оті півгодини до підходу Демона. Пропускати його нижче як за півкілометра до землі не можна.

— Флоту-три… — повільно почав я (Шахов злегка поплескав мене по плечі, мовби заспокоюючи, що квалітет відповідальності дотримано: за всі дії УАРС відповідали ми обидва). — Підняти машини до висоти п’ятсот… переконатися, що немає будь-яких апаратів, і зробити залп потужними ходовими ТФ-генераторами в горизонталь.

— Повторіть, — помовчавши, попросив командуючий флотом.

Я повторив, але вже швидко, впевнено, і додав:

— Будьте готові завдати удар безпосередньо по Демону. Після залпу — повний захисті При найменшій загрозі життю екіпажам негайно стартувати в ТФ-режимі в будь-якому безпечному напрямі.

Я подзвонив Інджичу:

— Передайте по всій Системі, що в зв’язку з проведенням службою УАРС операції “Демони, необхідно, по-перше, дотримуватися режиму радіомовчання, по-друге, відмінити польоти всіх транспортних засобів, роботу орбітальних ліфтів і таймфагу Системи.

Підійшов Первицький і сунув мені в руку білий квадратик пластпаперу. Я нерозуміюче повертів квадратик і побачив напис: “Вас хоче бачити один чоловік, але вимагає гарантій недоторканності”.

— Що за нісенітниця? Хто цей чоловік, — поспитав я Первицького, передаючи квадратик Шахову.

— Зо Лі.

— Даю будь-які гарантії, - не роздумуючи, мовив я, — де він?

— Тут, — почувся позаду тихий голос. Я рвучко обернувся і побачив того, з ким зустрічався Гнат хвилин сорок тому в Угличі. Як він опинився в Управлінні?

— Що ви хочете повідомити? — різко сказав я, відключаючи “мен-вумен” од загального каналу зв’язку.

— Прошу захисту, — майже пошепки мовив Зо Лі. Він був блідий і зляканий, лице зрідка пересмикував нервовий тік. Одначе! І ця людина водила за ніс професіоналів комунікаційної служби?!

— Тут ви у безпеці, - пом’якшив я тон і подав знак усерозуміючому Первицькому. — Від кого ви просите захисту?

— Я все розповім, тільки допоможіть, я дуже стомився… Стомився ховатися від усіх…

— Розповідайте зараз, поки ми ще спроможні контролювати події.

— Це помилка. — Зо Лі провинно-нервово підвів очі на мене. — Я маю на увазі, що ви… ми, люди, безсильні впливати на Демона, і надто на тих, хто за ним стоїть. Вони всюдисущі й володіють колосальною силою…

Я нетерпляче повів рукою.

— Наяву очевидне протиріччя: якби ті, хто прилетів по Демона, були такі могутні, їм би ні до чого було “грати” під вас, створювати двійника. Дрібно це.

Зо Лі вперто похитав головою.

— Ви мислите земною логікою… у прибульців логіка своя. Вони… деякі з них, “інспектор”, наприклад (за термінологією стажиста), не хочуть спричинити зла, зайвий раз привертати увагу, втручатися в наше життя. Але б й інші…

— Гаразд, заспокойтеся і розкажіть усе, що знаєте, нашим спеціалістам. — Я кивнув Первицькому. — Анатолію, відведи його до Басилашвілі й Сурова, нехай поговорять і висловлять свої рекомендації.

Первицький повів чистильника. В цей час до залу зайшов бритоголовий (без шапочки) Лапарра.

— З’ява Христа народу! — сердито випалив я. — Ти мені потрібен здоровий. Хто дозволив?

Ян не встиг відповісти, як з динаміка вирвалося одразу кілька голосів. Командуючого третім флотом:

— До залпу готовий! Гната:

— Іонізація повітря навколо Демона зростає.. Спостерігаю незвичайні картини. По-моєму, фаза живлення Демона досягла апогею, Зараз він з’явиться візуально.

Начальника лінійного відділу в Угличі:

— Вітер над містом посилюється, перетворюється на ураган! На західній околиці з’явилися смерчі!

Я і сам бачив усе, про що доповідали спостерігачі, крім “чарівних картин” Гната. У місті вітер подекуди повалив літні веранди і навіси, розметав майданчики атракціонів, обламав гілля на деревах; було помітно, що віє він згори донизу, прямовисний, сторчовий вітер! А Демон опустився уже до восьмисот метрів і на екрані гравілокаторів являв собою “морського їжака” завбільшки з крейсер.

— Флот-три — залп! — скомандував я.

Тієї ж миті між Демоном і землею виросла переливчаста перепона, кинула вусібіч мільйони сліпучих стріл і згасла. До залу увірвався неймовірний тріск і шипіння, а за ним хвиля гуркоту і гулу зі свистом.

— Що там? — натужно вигукнув я. — Де Демон?

— Жодної реакції! Опускається…

Я глянув на Шахова. Той мовчав. Лапарра вислухав квапливий шепіт Інджича і ступив ближче до мене.

— Де зараз Гнат?

— На “Сташевському”. — Я висмикнув з гнізда пульта капсулу звукового зв’язку і подав начальнику відділу. — Можеш говорити.

— Гнате, чуєш мене?

— Ян? — долинув здивований голос сина, — Ти ж… слухаю тебе.

— Спробуйте пустити знизу в Демона безпілотний модуль з повним енергозапасом. На швидкості.

Мовчання.

— Підтверджую, — буркнув я.

— Виконуємо.

У віомі було видно, як один з модулів, що стеріг Демона, опустився майже на дахи Углича, завис на мить і стрілою метнувся в “дно” Демона.

Я очікував усього: вибуху, спалаху, феєрверка уламків, але модуль, як тільки перетнув невидиму межу об’єму Демона, просто зник, розтанув безслідно.

— Зупинився! — почувся голос командира крейсера “Сташевський”. — Стоїть! Може, запустимо ще одного?

Я не встиг відповісти: Лапарра торкнув мене за плече.

— Нехай зачекають.

— Зачекайте.

— Вислухайте спеціалістів.

З-за спини начальника відділу безпеки виглянув фізик Суров. Невже він встиг розібратися із Зо Лі?

— Що у вас? Мерщій!

— Ми щойно розмовляли із Зо Лі…

— Я в курсі, продовжуйте.

— Говорив він досить безладно, мабуть, серйозно хворий, нервове виснаження — не жарт, але все ж дещо ми зрозуміли. Для управління Демоном потрібні потужні посилювачі емоцій. Щоб змусити його підкорятися людям, треба вміти любити і ненавидіти, радіти і страждати, але на найвищій напрузі душі.

— Ви самі вірите в це?

Суров витримав мій погляд.

— Вірю.

Думати вже було ніколи, в нашому становищі треба було скористатися будь-яким шансом. Але де взяти посилювачів емоцій? Навряд чи ними оснащені крейсери аварійно-рятувальної служби. І головне — де знайти ту людину, яка здатна любити і ненавидіти, радіти і страждати на найвищій напрузі почуттів?

— Яне, на крейсерах є біотехніка?

— Посилювачі емоцій — це суто медична апаратура, на крейсерах такої немає. Але в техсекторі знайдуться будь-які випромінювачі й посилювачі. За півгодини вони будуть на крейсерах. Я також піду до Гната, вдвох буде легше орієнтуватися.

Він пішов. Я продовжував спостерігати за діями флотів і зрозумів, що Зо Лі багато в чому мав рацію: у події над Угличем втрутилися чужі страхітливі сили. І якщо досі ми якось контролювали ситуацію, то з цього моменту перетворилися на простих спостерігачів, статистів, хоч і володіли величезною — за земними мірками — технічною потужністю. І я вперше відчув справжній, первісний страх! Я передбачав появу критичної ситуації, бо давно здогадувався про глобальність “чудес”, які творилися навколо Демона, не уявляв лишень, що б межа і людській фантазії та передбаченню…

ГНАТ РОМАШИН

Крейсер, очевидно, зовсім близько підійшов до Демона, оскільки я відчув гнітючий неспокій, сахнуло холодом, здавалося, що в спину прицілився невидимий ворог…

Пілоти зреагували миттєво, і “Сташевський” стрибнув угору по вертикалі на кількасот метрів.

— Здається, він піднімається, — пробурмотів Гриша Корж. — Невже наситився модулем? О, що це?

Повітряний об’єм, оточений модулями, в якому перебував невидимий Демон, раптом засвітився. Невідома сила розкидала модулі врізнобіч, ефір доніс голоси пілотів, які доповідали про “гравітаційні хвилювання”. Світло померкло, мовби стягнулося в одну точку, і в цьому місці народився “привид”, переливаючись усіма барвами веселки, — розчепірена “котяча лапа” завдовжки з кілометр!

— Демон, — спокійно сказав командир крейсера. — Ситий Демон.

Дивно, невже Зо Лі збрехав? Він казав, що у Демона немає певної форми, “лапа” — всього-на-всього відеопривид, фантом…

Раптом поряд з нами виникли світні лінзи — ті самі дивні об’єкти з концентрацією магнітного поля. Вони “луснули”, викинувши з нутрощів десятки вогняних клаптів у вигляді пласких ромбів. Крейсер відчутно хитнуло з боку в бік.

— Силовий пік у три гравітуди! — доповів бортінженер.

— Усім залишити зону! — випалив я, вже здогадуючись, що почалися події, які ми не в змозі контролювати.

Ромби дуже швидко, майже миттєво вишикувалися в горизонтальне мозаїчне поле і випустили тонкі голубуваті промені я бік Демона, “Котяча лапа” засяяла, як маленьке сонце, і це було надзвичайно красиво — в різні боки били снопи світла чистих спектральних тонів: фіолетового, голубого, зеленого, жовтого, червоного… І раптом звідкілясь із глибини одного з приміських парків Углича виметнувся стовп білого полум’я, врізався в площину ромбів і перетворився в колону чорного вируючого диму. Гуркіт, гул, виття… Крейсер кинуло вгору, віоми на секунду згасли, а коли запрацювали знову, перед очима постало поле вогню, який затопив простір під нами на добрий десяток кілометрів. У залі крейсера запищали лічильники радіації.

Ефір вибухнув безліччю голосів, крізь цей гул пробився голос батька:

— Флот-три, поставити силову завісу над містом! Флот-один, поставити силовий “стакан” навколо Демона. Флот-два, спробуйте захопити непроханих гостей!

Корж зробив жест інженерам силових установок. Ввімкнулася система аварійного відпрацювання команд: комп’ютери, лічильники бортової апаратури, думкопередавачі, координатори і тільки потім — люди.

Ромби, виявляється, вціліли у вогні, тільки втратили стрій, збившись у зграю, мовби розгубилися від несподіванки. Демон став бліднути, йти у невідомість. Останнє ошмаття вогню зі свистом розтануло в повітрі, й у зграї ромбів зусібіч виросли конуси крейсерів другого флоту УАРС. Але ввімкнути генератори силових полів ніхто не встиг, у тому числі й інженери “Сташевського”. Крейсери раптом віднесло від ромбів, як тополиний пух подихом вітру. Страхітливий ривок “Сташевського” знешкодила лише захисна автоматика, інакше від екіпажу нічого б не лишилося.

— Флот-два, покиньте зону Демона і приєднуйтеся до флоту-один, — почувся приглушений перешкодами голос батька.

— Скільки ж їх тут! — процідив крізь зуби Корж, маючи на увазі і магнітні ромби, і лінзи, і всю іншу чортівню з вогнем.

Демона знов стало видно — нас віднесло від нього кілометрів на два. Він повільно піднімався над Землею, волочив за собою хвіст з танучих райдужних нитей. На висоті п’ятнадцяти кілометрів він раптом створив чудовий срібний замок, зруйнував його, знову створив, потім виникла біла гора, що нагадувала голову слона. її замінила величезна решітка, решітку — ртутно-блискуче море, і пішло, і пішло — міражі за міражами, фантоми у вигляді незрозумілих технічних пристроїв, привиди у вигляді безголових велетнів і невідомих тварин… Мабуть, хтось на ходу намагався ввімкнути Демона, та в нього нічого не вийшло.

На висоті тридцяти кілометрів Демон випустив кілометрову чорну кляксу, і тут же крейсер відчув поштовх. Я зрозумів, що іноді привиди Демона стають матеріально відчутними.

— Пік у сім гравітуд, — прокричали бортінженери.

Ромби почали перетворюватися в джгути білого полум’я, потім з’єдналися в знайомі лінзи — їх виявилося п’ять. Вони прискорили хід, Демон також. Крейсери не відставали. Сімдесят кілометрів над Землею, сто, сто двадцять. Невже зникнуть?

Не зникли! Знову атмосферу Землі пронизав блідий стовп невідомої субстанції — чи то випромінювання, чи то ефект розряду якогось фізичного поля. Нове море вогню залило горизонт, причому язики вогню вдарили в усі боки, в тому числі й у глиб атмосфери, досягли крейсерів другого флоту.

— Гамма-випромінювання! — заволав хтось.

— Командире, це потоки античасток! Майже гаммівська плазма!..

— Отак вони загидять нам атмосферу, — похмуро сказав Гриша Корж, повертаючись до мене. — Що діяти? Вони й так позбивали всю орбітальну техніку над Європою! А якщо потоки античасток вріжуться в якесь місто?! Звідки ж античастки?

— Батьку, — сказав я із зусиллям; треба було щось робити і робити негайно, але я не знав, що. — Батьку… потрібен ТФ-удар по всіх цих Демонах на гіперчастотах.

Тріск і писк в ефірі, довгі посвисти, хрипи і шелести. Батько мовчав. І цієї миті в рубку крейсера увійшов Лапарра, буркотливий, як рибалка після невдалої риболовлі.

— Що це у вас так трясе? Пройти неможливо. Гнате, одержано додаткову інформацію від Зо Лі. Вирішуй сам, чи допоможе вона. Коротше, Демона залишили на Марсі зумисне, сховали, а тепер повернулися за ним. Причому з “різних таборів” того світу, які репрезентують протилежні соціально-політичні угруповання: “інспектор” з табору Закону, назвемо його так, і “контрабандисти” з табору “торговців джинами”. Терміни, звичайно, умовні, все значно складніше, але наша мова бідна, й адекватно передати все, що знає Зо Лі, неможливо. “Інспектор” хоче забрати Демона із Землі і ввімкнути, але перешкоджають “контрабандисти”, намагаються захопити Демона самі.

Лапарра усівся в крісло поруч.

— Ну й трясе!.. За ті чотири мільярди літ, доки Демон лежав у глибинах Марса закапсульованим в умовах нашої чотиримірної фізики, він не то “ослаб”, не то “заснув”, і тепер увімкнути його звичайними засобами зовні неможливо, потрібні потужні посилювачі емоцій, він лише на психовипромінювання і реагує. А в нас таких потужностей немає, не було потреби в розробці, я приволік те, що мені дали специ техсектора. Ось якби потрапити всередину, в район “нервового вузла” і ввімкнути Демона самому, тоді нам не страшні будь-які “контрабандисти”… Зо Лі каже, що лиш одне місце в Демона безпечне для проникнення — “око”. Більше він нічого повідомити не може.

Я усміхнувся.

— Мені він розповів ще менше. Чим же ви заманули його?

— Сам прийшов. Найскоріше зляканий до неможливого. Його “конкурент” погрожує “вчинити зле”. Що стосується управління Демоном, то подальше залежатиме від індивідуальності виконавця, сили його волі та конкретності фантазії, хоч як парадоксально це звучить.

- “Контрабандисти” — це магнітні лінзи?

— Хто їх розбере? За повідомленням, лінзи — це якраз “інспектор”, але, можливо, всі вони схожі між собою. Врахуй, що хтось Із них сидить в Угличі.

— Звідки Зо Лі все це знає?

— Він стверджує, що в нього прямий психозв’язок з цим самим “Аладдіном-інспектором”, той його також попереджав, але ти ж розмовляв з чистильником, проходив звук, тому битва за оволодіння Сплячим Джином здавалася просто барвистимфеєрверком. Демон перестав підніматися в космос і сплів довкіл себе чорну рельєфну мережу.

Нова шалена хвиля вогню здійнялася над ним, стрімкі вогненні стріли відлинули од неї, одна з них вп’ялася в бік крейсера зліва, пробила навиліт.

Корж загукав:

— Другий, Олексію! Дай флагману відповідь!

Мовчання — байдуже, страшне, мертве… Крейсер став розпухати, розпливатися, перетворився на хмару багрового диму.

Через хвилину динаміки донесли батьків наказ:

— Флот-два, зняти блокаду по вертикалі, піти в тропопаузу і прикрити Землю! Прикрити Землю!

— Виконую, — глухо мовив Корж.

— Флот-три, спробуйте знищити Демона залпом ходових, — наказав батько.

Командуючий третім флотом відповів через хвилину:

— Готові.

— Залп!

Мовби світляний дощ хлинув на вогняне горнило чужої битви. Тягар проник у тіло, душевний тягар і біль у нервових вузлах, потемніло в очах. Страшний ТФ-удар, який розриває на кварки елементарні частки!..

І раптом чужорідний голос у мозку, саме у мозку:

— Знову заважають… мошкара… марно пояснювати… не знають, не допоможуть… довго не утримаю, мошкара не поможе… не знає, як допомогти… різні, інші, зовсім чужі… боляче… боляче… боляче… — Дедалі слабкіше і слабкіше, і нарешті зовсім стихло.

Нічого. Тихо! І солодко ниє голова, мовби настала реакція на минаючий біль нерозуміння…

Телесенсорний контакт! З ким? З “інспектором”? Але чому він так зневажливо? Це ж ми мошкара, ми заважаємо! Ми чужі! Чому ж він не звернувся по допомогу прямо, не пояснив, як допомогти? Давно справилися б з Демоном разом, гуртом. Нехай у його світі справи йдуть не блискуче, повторюючи минуле Землі, але ж завжди можна знайти спільну мову, досягнути взаєморозуміння, треба тільки захотіти! Мав рацію Ян: це помилка, що цивілізації, могутні у масштабах зоряних систем, неодмінно стоять вище за нормами моралі й етики. Чи я спрощую?…

— Стій! — тихо сказав я, ще не впевнений у правильності рішення.

— Стоп по вертикалі! — передав наказ пілотам Корж.

Крейсер повис на межі голубої безодні атмосфери: двісті кілометрів до земної тверді і безкінечність од неї.

— Висаджуй екіпажі на модулі. Командир крейсера глянув на мене, потім на Лапарру.

— Під нами Земля, — сказав я, — Розумієш, Гришо? Не можна допустити, щоб Демона увімкнули чужі!

Лапарра і Корж дивилися тепер на мене обидва, але по-різному: в очах Яна не було запитання, він усе зрозумів.

— Ми увімкнемо Джина самі, - сказав я скоріше для себе, ніж для інших. — Нехай вони недобрі, злі, хоч байдужість — найгірше зі всього, що тільки можна зустріти. І все ж у мене є надія — не так уже вони байдужі, інакше не здійснили б спроби відновити зруйнований Демоном Торжок. Нехай вони чужі й не відають, що коять, але ж ми — люди! Шанс невеликий, тому висаджуй екіпаж, ми впораємося втрьох.

— А потім?

— Потім знайдемо “око” Демона, розженемося, увімкнемо посилювачі емоцій і — по Демону! Ти вмієш ненавидіти?

— Не знаю, — засумнівався Корж, — не пробував.

— Зможеш! — упевнено сказав Лапарра, — Згадай загиблих! І якщо не ми, то хто ж? Знаєш, — звернувся він до мене, — дивне відчуття-у мене зовсім не болить голова!

Ми висадили екіпаж крейсера — двадцять сім осіб, відшукали в надрах вантажного відсіку привезену Лапаррою біоапаратуру, перенесли посилювачі емоцій у рубку, підключили, начепили на себе емкани, випили по ковтку УсилиРа — все це в лихоманковому поспіху, майже рефлекторно, не думаючи.

Лапарра зайняв місце бортінженера, я — інженера захисту, Корж сів у крісло пілота і націлив крейсер на анігіляційне вогнище, запалене непроханими гостями в небезпечній близькості від Землі.

Щось гукали Первицький, Інджич, Калашников… Батько сказав лише одне слово: “Синку!” — і замовк, і я був вдячний йому за все, що він не сказав.

Гришо Корж, я майже не знаю тебе, бо ми познайомилися вранці, але мені приємно, що ти пішов зі мною мовчки, усвідомлюючи, на що ідеш. Яну я також був вдячний, але інакше: скоріш я здивувався б, якби його не було поруч.

Ми вийшли точно над пекельним вогнищем. Демон перебував у його центрі, байдужий до всього, що відбувалося навколо.

— На абордаж! — закричав раптом Корж з веселою злістю, стискуючи мою руку до болю. — В ТФ-режимі! Вперед, джентльмени! Ух, який я лютий! Три чоловіки в крейсері спас-флоту на сундук мертвяка! Йо-хо-хо!

Це було не те, що вимагалося, але вчитися ненавидіти було вже ніколи..

Унизу в золотому мареві раптом виникла чорна діра — мовби з пекла визирнув диявол! “Око” Демона!

“Таран, — подумав я, — ось як це називається. — Таран, а не абордаж!”

Я згадав, як люди, мої далекі пращури, у сорок першому році двадцятого століття йшли на своїх недосконалих машинах на таран, ризикуючи життям, свідомо, в ім’я врятування інших, заради життя на Землі. Вони змогли це зробити ціною власного життя. Чи зможеш ти, Гнате Ромашин? Чи зумієш ти любити і ненавидіти, радіти і страждати?..

Невже Демон — мій фатум, доля?

Ну, тримайтеся, демони!

Короткий шлях у падаючих зірок…

1

Брифінг — інструктаж, коротка нарада представників преси, на якій повідомляється позиція уряду з даного питання.

2

Чеширський Кіт — персонаж казки Л. Керрола “Аліса в країні чудес”; щось невловиме, яке раптово з являється і так само раптово зникає.

3

СПАС — станція прийому аварійних сигналів.

Content

Головачев Василий Васильевич Непрохані гості

Василь Головачов НЕПРОХАНІ ГОСТІ

ПРОЛОГ

ВІТОЛЬД СОСНОВСЬКИЙ, стажист відділу безпеки УАРС

Інформація до розслідування. Заповідник Ховенвіп, січень 21 — 308

ГНАТ РОМАШИН, інспектор-офіціал відділу безпеки УАРС

Інформація до розслідування. Ель-Пасо, лютий 16 — 308

ЯН ЛАПАРРА, начальник відділу безпеки УАРС

Інформація до розслідування. Сан-Антоніо, березень 8 — 308

ГНАТ РОМАШИН

Інформація до розслідування. Х’юстон, березень 28-308

ВІТОЛЬД СОСНОВСЬКИЙ

ГНАТ РОМАШИН

Інформація до розслідування. Атлантичний океан, район підводної гори Роккевей, квітень 28 — 308

ВІТОЛЬД СОСНОВСЬКИЙ

Інформація до розслідування. Острів Сан-Мігель, Азорські острови, травень 12 — 308

ГНАТ РОМАШИН

Інформація до розслідування. Орхус, східне узбережжя Ютландії, травень 26 — 308

КІТ ДУГЛАС, інспектор-офіціал американського філіалу бригади “Аїд”

Інформація до розслідування. Сааремаа, червень 8 — 308

ГНАТ РОМАШИН

ЛЮЦІЯ ЧІКОБАВА, пілот-випробувач космоцентру

ЯН ЛАПАРРА

ГНАТ РОМАШИН

ВАХТАНГ БАСИЛАШВІЛІ, офіціал-експерт технічного відділу УАРС

ВІТОЛЬД СОСНОВСЬКИЙ

ПИЛИП РОМАШИН, директор УАРС

ГНАТ РОМАШИН

ЯН ЛАПАРРА

ВІТОЛЬД СОСНОВСЬКИЙ

ГНАТ РОМАШИН

АНАТОЛІЙ ПЕРВИЦЬКИЙ, заступник начальника відділу безпеки УАРС

ОРЕСТ ШАХОВ, голова Вищої координаційної Ради Землі

ГНАТ РОМАШИН

ГНАТ РОМАШИН (продовження)

ГНАТ РОМАШИН

ГНАТ РОМАШИН

1