Кері Джойс

Улюбленець слави

Мораль і політика в романах Джойса Кері

Політична тематика широко входить у літератури Заходу в XX ст., посідаючи в них визначне місце, особливо після другої світової війни. Повною мірою це стосується й англійської літератури, де традиція політичного роману чи не найдавніша: вона починає складатися у Свіфтових «Мандрах Гуллівера» й «Джонатані Уайлді Великому» Генрі Філдінга. Та найчисленніші твори на політичні теми з'являються в англійській літературі другої половини XX ст., в тому числі у таких визначних письменників як Ч. П. Сноу, Г. Грін, Дж. Ліндсей, Дж. Олдрідж та інших. Серед них «політична трилогія» Джойса Кері («Улюбленець слави», 1952; «Ніхто, крім бога», 1953; «Якби не ставив я честь найвище», 1955) вирізняється своєрідним ракурсом змалювання політичного життя, морально-філософським трактуванням його колізій, тонким іронічним психологізмом. Перший роман цієї трилогії нині пропонується увазі українських читачів.

Однак передусім коротко розповімо про творчий шлях і метод письменника, характерні грані його світогляду і провідні естетичні принципи.

Артур Джойс Люнел Кері (1888—1957) народився в Північній Ірландії у збіднілій дворянській родині англо-ірландського походження. Восьмирічним хлопчиком він втрачає матір. Його батько перший із роду Кері змушений був залишити маєток і, переїхавши до Лондона, працювати інженером-будівельником. Навчається майбутній письменник у лондонському Кліфтон-коледжі, де значну увагу приділяли природничим наукам. Але юний Кері виявляє здебільшого гуманітарні й художні нахили, рано пробудилися у нього літературні інтереси, він пише вірші і в 1908 році видає поетичну збірочку.

Та поетичний дебют ще не визначив літературної долі Кері. Не менш активно цікавиться він живописом, їде у Париж, де бере уроки в художників-імпресіоністів, а після повернення на батьківщину протягом трьох років навчається в Едінбурзькій художній школі. Там його вважали за здібного початківця, але і в цьому мистецтві молодий Кері не знаходить себе. Раптово залишивши художню школу, він вступає до Трініті-коледжу в Оксфорді, де вивчає юриспруденцію. Пояснюючи цей несподіваний «зигзаг» на шляхах становлення Кері, дослідники посилаються то на його слабкий зір, то на бажання набути духовної самодисципліни.

І хоч живописцем Кері не став, заняття живописом не минули для нього марно. Річ не тільки в тому, що він малював для себе протягом всього життя,— важливішим є те, що заняття живописом, набуті професійні знання виразно позначилися на літературній творчості Кері, на його стилі. Звідси специфічно живописне вміння передавати світ у візуальних образах і барвах, в динаміці ліній і грі світлотіні. Кері не так розповідає про світ, як його показує, переважно в імпресіоністичній манері, через живописні фіксації життєвих реальностей в динаміці й колориті. Водночас словесний живопис Кері інтенсивно передає певний настрій і виражає світосприймання героїв. Ось як, наприклад, змальовується будинок, у якому провела дитинство героїня роману «Улюбленець слави»: «Я завжди згадую (вірніш, уявляю собі подумки), як він сяє всіма своїми стінами й вікнами гарної години під легким вітерцем або в серпанку сліпого дощу, який так визеленював траву і був такий сонцеквітний, що скидавсь на промені, які линули з неба й щезали, не долітаючи до землі». Але найповнішого вираження ця «живописна константа» досягає в романі «З перших рук» (1944).

Перш ніж серйозно зайнятися літературною творчістю, Кері прагне збагатити свій життєвий досвід (а це зрештою означає, що він, можливо, й напівсвідомо, чинив саме як письменник-реаліст, для якого неписаним законом є те, що творчість спирається на життєву реальність, виростає з неї). Згадане прагнення спонукало його в 1912 році взяти участь у першій балканській війні — щоб розширити досвід і заодно випробувати себе. Згодом про цей епізод свого життя Кері розповів у документальній книзі «Спогади про Бабутів», яка вийшла вже після його смерті. Перед першою світовою війною Кері поступає на службу в колоніальну адміністрацію у Нігерії. Тут у 1914—1915 pp. він також бере участь у воєнних діях у Камеруні, сусідній з Нігерією німецькій колонії, і отримує тяжке поранення в голову. Загалом у Нігерії Кері проводить близько шести років, з них останніх чотири — як губернатор Боргу, глухої провінції на півночі країни. Він завоював репутацію чесного адміністратора, що піклувався про добробут краю, будував дороги та іригаційні споруди, там же у нього склалося глибоко критичне ставлення до британської колоніальної системи, що через певний час знайде вираження в його романах «африканського циклу».

В 1920 році Кері йде у відставку, повертається до Англії і поселяється з сім'єю в Оксфорді з наміром віддатися літературній творчості. Але й на той час становлення Kepi-письменника ще не завершується. В одному з популярних американських журналів він опублікував цикл оповідань, які мали успіх у читачів, але зовсім не задовольнили автора. Написані вони були за стереотипом «читабельних» журнальних оповідань, які за вигадливо побудованою фабулою і зовнішньою відточеністю стилю приховували тривіальний зміст. Письменник замовкає ще на дванадцять років і наполегливо працює, набуваючи справжньої письменницької майстерності.

Кері належить до генерації таких англійських письменників, як Д. Г. Лоуренс і Дж. Джойс, В. Вулф і О. Хакслі, котрі ввійшли в літературу в 10—20-х pp. і великою мірою визначали тоді її зміст і характер. Оскільки ж становлення Кері було довгим і перші свої романи він опублікував на початку 30-х pp. разом з письменниками наступного покоління, такими, як Г. Грін, Ч. П. Сноу, І. Во і Дж. Б. Прістлі, то критики й читачі вбачають у ньому представника саме цього покоління. І підстави серйозніші, ніж простий збіг у часі. Лоуренс, Джойс, Вулф належали до модернізму або ж були близькими до нього, вони багато експериментували, прагнули до радикального оновлення форми, і на їхньому тлі творчість Кері здавалася дещо старомодною, надто традиційною; мине ще чимало років, поки заговорять про її новаторство. Інша справа — названі письменники наступного покоління, до якого «включився» Кері. Це були письменники-реалісти, і насамперед з їхньою діяльністю пов'язане нове піднесення англійської реалістичної літератури в середині XX ст. Словом, не тільки за збігом у часі, а й за характером творчості, її типологією вони були близькі Кері. Творчий світ кожного з цих митців — яскравий і неповторний. Це стосується і творчості Кері, яка, крім іншого, вирізняється проблемно-тематичною багатогранністю. У Г. Гріна й Ч. П. Сноу, так само у І. Во маємо теми й мотиви, які проходять через усю їхню творчість, виступають у ній провідними, визначальними. Дж. Кері — письменник «багатоликий», він звертався до різних проблем і сфер життя.

Письменницьку долю Кері порівнювали з долею його героя-митця Галлі Джімсона, який ішов попереду свого часу і тому вийшов з моди, не встигнувши в неї увійти. В цій паралелі справді є сенс. Звичайно, Галлі Джімсон — далеко не автобіографічний образ, але автора і героя зближує те, що вони обидва не пристосовувалися до смаків і уподобань публіки, хоча й розуміли, що це — не той шлях, який веде до визнання і матеріальної забезпеченості.

Дж. Кері — гідний продовжувач традицій англійського реалістичного роману, традицій Д. Дефо, Г. Філдінга і Л. Стерна, Ч. Діккенса і У. Теккерея, Т. Гарді, Г. Джеймса і Дж. Конрада. Сам Кері підкреслював вплив на нього Конрада, а також російських письменників-реалістів XIX ст., передусім Л. Толстого і Ф. Достоєвського. Особливо багато він завдячує Толстому, цьому гігантові світової літератури. Кері по-своєму трактував творчість Толстого, полемізував з ним і водночас вчився у нього, зокрема створенню багатогранних образів-характерів, розкриттю діалектики людської душі.

Поміж прози переважної більшості англійських письменників XX ст. твори Дж. Кері вирізняються життєствердним пафосом та історичним оптимізмом. Незважаючи на нещастя і злигодні, які щедро випадають на долю героїв Кері, всі вони утверджують радість життя. Проте ця радість тривожна, вона невіддільна від життєвих страждань. За сміхом у Кері часто ховаються сльози, комедія обертається трагедією. Однак усе це не применшує радості життя, не зводить її нанівець, а, навпаки, загострює, робить майже фізично відчутною. Своєю прозою Кері утверджує життя як найвищу цінність, що дається людині, і цим він протистоїть поширеним у літературах Заходу настроям зневіри і песимізму.

Життєствердне звучання творів Дж. Кері походить від його філософських поглядів, концепції життя, що засновується на вірі в безмежні творчі сили й можливості людини. В одному з інтерв'ю письменник дав таке стисле її формулювання: «Як на мене, визначальним фактом життя є вільний розум. Для добра чи для зла, людина — це вільний творчий дух. Саме цим і твориться той примхливий світ, в якому ми живемо. Світ, безперервно оновлюваний та життєдіяльний і водночас небезпечний, повний трагедій і несправедливостей. Світ, у якому ніколи не припиняється зіткнення між новими ідеями і старими уподобаннями, між новим мистецтвом, новими винаходами й старими установами». Як бачимо, оптимізм Кері цілком вільний від ідилічності, він поєднується зі свідомістю драматичної суперечливості життя, його трагедійності.

Звідси притаманне письменникові розуміння історії як вічної, безперервної боротьби нового зі старим, «безперервної революції», що охоплює всі сфери життя і кожної миті змінює світ. Рушійна сила цієї «безперервної революції» — динамічна природа людини. Темпи розвитку людини не збігаються з темпами розвитку суспільства, і насамперед цим, за Кері, породжуються драматичні суперечності й трагічні колізії буття. Відповідно письменник визначає два основні філософсько-психологічні типи серед людей: новатора і консерватора. Новатори руйнують старе, усталене в суспільстві, науці, мистецтві та інших сферах життя, консерватори спрямовують свої зусилля на збереження стабільності, охорону усталених форм і відносин. Обидва вони визнавалися письменником фігурами трагічними, але трагічними по-різному. Та зрештою гарантом прогресу людства виступає у Кері нездоланний імпульс до творення, закладений у людині, її прагнення звільнитися від всіляких пут, що накладає на неї суспільство.

Кері називав себе політичним письменником — у широкому і досить-таки специфічному значенні, вважаючи, що основна тема його творчості — свобода людини. При цьому свободу, відповідно до своїх суспільно-політичних поглядів, він розумів не як відсутність юридичних обмежень, а як надання людині можливостей вільно творити. Діяльність того чи іншого уряду, ту чи іншу політичну систему він оцінював перш за все з такого погляду: чи надає вона людині реальну можливість виявити і розвинути свої творчі здібності з найбільшою користю для суспільства і самої себе. Тому не дивно, що Кері засуджував фашизм, колоніальну політику, ряд інших негативних явищ у суспільно-політичному житті свого часу. Разом з тим письменник вважав, що будь-яка держава, незалежно від її соціального ладу, ворожа вільній творчості людини, що конфлікт людини з суспільством закладений у самій природі їхніх стосунків. Але, якщо основною темою творчості письменника і можна назвати зіткнення вільного розуму і творчого духу людини з суспільством, то щоразу, в кожному його романі це зіткнення набуває форми конфлікту, зумовленого конкретними історичними, політичними, соціальними, психологічними, економічними та іншими причинами. А це характеризує Кері як письменника-реаліста, що йде до узагальнень від конкретики життя, його дійсних суперечностей і колізій, не підміняючи їх універсально-трагічними схемами буття.

Творчий шлях Кері — це утвердження властивого йому бачення світу й пошуки адекватної форми. На цьому шляху письменник пройшов кілька етапів. Його зріла творчість розпочинається «африканським циклом» романів, до якого входять: «Аїса врятована» (1932), «Гостя з Америки» (1933), «Африканська відьма» (1936) і «Містер Джонсон» (1939). В основі цих романів — життєвий досвід, набутий письменником, як уже зазначалося, під час служби в колоніальній адміністрації в Нігерії. Мислячі службовці, подібні до самого Кері, усвідомлюють непотрібність своєї діяльності, неможливість подолати прірву, що пролягає між ними й африканцями. Безперечна симпатія письменника до африканців, «дітей природи», які за своїм потенціалом суспільного й духовного розвитку нічим не поступаються європейцям. Особливо цікавив Кері породжуваний колоніалізмом тип африканця, який одержав європейську освіту й виховання, складності його долі. Ця тема глибоко, з тонким психологізмом розробляється в романі «Містер Джонсон», який є кращим в «африканському циклі».

На рубежі 30—40-х pp. Кері написав романи про дітей — «Чарлі — мій любий» (1940) і «Будинок дітей» (1941). Письменник вбачав у кожній дитині творця, любив спостерігати за дітьми, за тим, як проявляється в їхній уяві і вчинках притаманне їм вільне творче «я». І знову ж таки, як і в романах про дорослих, ці риси підлітків, змальованих Кері, спонукають їх до зіткнення із зашкарублими суспільними установами й моральними нормами. Ці конфлікти набувають великого драматизму, зокрема в романі «Чарлі — мій любий», де автор звинувачує суспільство за те, що воно не спроможне було зрозуміти героя-підлітка й скалічило його долю.

Суспільна філософія Кері й погляди на завдання літератури вимагали широких епічних полотен, які охоплювали б значні проміжки часу, відображали б зміну епох і поколінь, що відбувається через «безперервну революцію» — через боротьбу нового зі старим, того, що утвердилося, але приречене зникнути, і того, що невтримно пробиває собі дорогу до життя. Вдячний матеріал для таких полотен давала Кері англійська дійсність кінця XIX — першої третини XX ст. з її війнами і соціальними потрясіннями, жіночою емансипацією і «революцією в мистецтві», крахом вікторіанства з усією шкалою його життєвих цінностей, кризою моралі і т. ін. Все це спонукало Кері звернутися до жанру роману-хроніки, і з-під його пера виходять такі твори, як «Замок Корнер» (1938), «Місячне сяйво» (1946) і «Тривожна радість» (1949).

Але найбільш повно задумам Кері відповідала форма трилогії, і саме трилогії стали вершиною його творчості. У передмові до першої з них Кері так пояснював: «Я мав намір показати трьох людей, які живуть у своєму власному світі, керуючись у житті своїми власними уявленнями... Вони повинні знати одне одного і мати певний зв'язок у сюжеті, проте бачити зовсім різні грані характерів одне одного... Кожний з трьох моїх головних героїв мав в оповіданні від першої особи розкрити свій світ у властивому йому стилі... Тим самим я сподівався не тільки повніше передати складність життя, але й досягти тривимірної глибини характеристик персонажів».

Трилогії Кері з такою побудовою, з застосуванням множинних поглядів на зображуване не були поодиноким явищем в тогочасній західній літературі. До подібної композиції, що мала забезпечити різнобічне, «стереоскопічне» зображення дійсності, вдавалися й інші письменники, зокрема В. Фолкнер у широковідомій трилогії про Сноупсів.

Кері запланував написати три трилогії про три сфери людської діяльності, де, як він вважав, творча сила і вільний розум людини розкриваються з найбільшою повнотою та інтенсивністю: про мистецтво, політику й релігію. Проте він встиг створити лише дві трилогії, замість останньої (письменник знав, що йому вже не лишається часу для трилогії) він написав «узагальнюючий» роман «Полонені й вільні» (1957).

Першу трилогію Кері («Сама собі дивуюся» 1941; «Бути пілігримом», 1942; «З перших рук») називають «трилогією про митця». Основна проблематика трилогії входить до твору з образом живописця Галлі Джімсона і розкривається через зіткнення героя з суспільством. Джімсон — закоханий у життя митець, який прагне художньо відтворити його глибинні істини. Він не бажає пристосовуватися до смаків публіки і тому змушений зазнавати образ і принижень з боку суспільства, яке його фактично перетворює на парію, позбавляє можливості працювати. Створений, на перший погляд, у комедійному плані, образ Галлі Джімсона сповнений істинної трагічності. Хоча протест Джімсона не виходить за межі етичної та морально-побутової сфер, як людина-творець він несе загрозу сталості суспільства, його моральним та естетичним догмам. В філософсько-соціальному плані антиподом Джімсона виступає адвокат Уїлчер. Від його імені написаний роман «Бути пілігримом», герой якого, стоячи на порозі смерті, осмислює історію своєї сім'ї, а через неї — історію Англії другої половини минулого — першої третини нашого століття і приходить до розуміння закономірності змін, відмирання любого його серцю старого. Роман «Бути пілігримом» вирізняється широтою проблематики і масштабністю, показує «безперервну революцію» в різних сферах життя. Проте ідейним центром трилогії став роман «З перших рук», написаний від імені Джімсона; в цьому творі, при вужчому охопленні дійсності, письменник глибше проникає в життя, його суперечності й конфлікти, переконливіше розкриває його приховані рушійні сили.

В другій трилогії («Улюбленець слави»; «Ніхто, крім бога»; «Якби не ставив я честь найвище») Кері повністю зосереджується на зображенні політичної сфери життя. Романи трилогії, які охоплюють великий проміжок часу в житті Англії (з середини XIX століття до 1926-го року) багаті на історичні події та політичні колізії. Але не тільки це визначає «обличчя» трилогії. Кері розумів політику як «мистецтво людських стосунків», і тому його цікавило не стільки політичне життя, скільки життя людини в політиці. Так само як інші твори Дж. Кері, романи трилогії тяжіють до «людського центру», яким у кожному романі виступає образ героя-оповідача, а в контексті всієї трилогії — образ політика Честера Німмо. Німмо — постать вигадана, проте він має прототипів серед англійських політичних діячів зламу століть: Ллойд Джорджа, Бівена та інших, на що якось в інтерв'ю вказував і сам Кері. Ми бачимо Честера Німмо очима його дружини Ніни, яка намагається його зрозуміти і захистити, очима Джіма Леттера, антипода головного героя в суспільно-філософському плані й суперника в особистому житті, а також, так би мовити, його власними. Кожне з цих «бачень» суб'єктивне, але водночас містить частку об'єктивної істини.

Роман «Улюбленець слави», яким відкривається трилогія, написаний у формі мемуарів Ніни. З перших же слів Ніна декларує поставлену перед собою мету: розповісти правду про свого першого чоловіка з тим, щоб захистити його від наклепів і брудних домислів. Ніна веде полеміку з дійсними та гіпотетичними опонентами Честера, коментує його вчинки, розставляє вірні, як на її погляд, акценти і т. ін. Але скільки нюансів в інтонаціях оповідачки, скільки винахідливої, тонко розрахованої гри з читачем в її розповіді! Вона рясніє уточненнями, відступами, думками в дужках, словами в лапках і т. ін., проте вони не так прояснюють, як затемнюють суть справи. Це враження посилює багатоголосий іронічний підтекст: тут і іронія Ніни у ставленні до Честера та його оточення, і її самоіронія, й іронія письменника над словесною казуїстикою оповідачки, над її намаганнями видати себе за наївнішу і простішу, ніж вона є насправді. Манера розповіді героїні краще, ніж її самохарактеристики, розкриває її жіночність, гострий розум, звичку згладжувати гострі кути. Цілком щирі нотки прориваються в голосі Ніни, коли вона розповідає про особливо аморальні вчинки свого першого чоловіка. Правда, ці визнання вона відразу ж намагається замаскувати в словесному плетиві, ніби згадавши, що вона має виправдовувати, а не звинувачувати Честера. Але вони фіксуються читачем і стають фундаментом, на якому він будує своє уявлення про Честера.

Кері справедливо визнають майстром жіночих образів. Він вважав, що жінка, якій сама природа призначила бути творцем нового життя й охоронцем домашнього вогнища, є водночас і новатором, і консерватором. Зіткнення між новаторськими й консервативними началами її душі надає напруженості і драматизму її внутрішньому світові, робить його надзвичайно цікавим як об'єкт художнього дослідження. На думку Кері, жінки обдаровані, порівняно з чоловіками, більшою душевною гнучкістю, самовідданістю, чуйністю. В такому нібито «романі без героя», яким є «Улюбленець слави», Ніну підносить здатність співчувати, прощати, любити. Але реалізувати ці кращі якості своєї натури їй в її середовищі — нелегко. Любов марно намагається подолати егоїзм, співчуття — байдужість, а вміння прощати робить жінку схильною до компромісів і навіть до капітуляції перед злом, як це і сталося з Ніною, із Сейрою з «трилогії про митця», Табітою з роману «Тривожна радість» та іншими героїнями Кері.

З Ніниних мемуарів постає досить-таки дивний світ з розмитими моральними критеріями. Складається враження, що вона не хоче суворо засуджувати Честера, а точніше кажучи, не може, бо засвоїла уроки його моральної вседозволеності.

У романі «Улюбленець слави» Честер Німмо постає в зеніті своєї політичної кар'єри. Проте ми бачимо цього видатного політика переважно в сфері особистого і сімейного життя. І це цілком природно, адже про нього розповідає його дружина. Один з естетичних принципів Кері — ніколи не примушувати своїх героїв говорити про незнайомі їм речі або не властивою їм мовою. Ми дивимося на державного діяча з того боку, який нікому, крім Ніни, не видимий, а тому й не відлакований ретельно. Ми проникаємо разом з Ніною у найпотаємніші думки Честера, які він приховує від інших, і перед нами вимальовується дуже неприваблива постать людини нещирої, морально нерозбірливої, безпринципної. Розвінчуючи устами Ніни Честера-людину, Кері викриває його і як політика, адже, за твердим переконанням письменника, «неправда завжди залишається неправдою. Суспільна мораль і особиста мораль засновуються на одних і тих самих законах. Знищення однієї людини з лихих намірів чи з глупоти так само злочинне, як і знищення мільйонів».

Чи не найтяжче свідчення проти Честера — доля його сина Тома. Сюжетна лінія Тома до певної міри продовжує традиційну тему зіткнення мистецьки обдарованого юнака з диктатом буржуазної респектабельності, яка втілювалася, скажімо, в образах Джоліона молодшого із «Саги про Форсайтів» Дж. Голсуорсі чи Христіана із «Будденброків» Т. Манна, тільки у Кері замість «сімейної честі» фігурує «політична кар'єра Честера Німмо». Вихований у любові й повазі до Честера, Том драматично переживає розчарування в ньому. Воно виливається у нищівний шарж «Міністр-ліберал», за який Том фактично заплатив життям. Крім психологічного, цей конфлікт має і філософський бік, істотний для концепції роману. Поділяючи людей на новаторів і консерваторів, Кері водночас вважає, що чіткої грані між ними немає, що новатор за певних обставин з часом може перетворитися на консерватора. Честер Німмо, щедро обдарований творчим духом, починав як новатор (у тому специфічному значенні, яке Кері вкладав у це слово), далі ж, роблячи блискучу політичну кар'єру, він перетворюється на консерватора, охоронця старого, існуючого суспільного ладу. Том як представник нового покоління, невдоволеного світом, що йому дістався у спадок, і як митець кидає виклик системі, яку підтримує лорд Німмо. Звідси неминучість конфлікту між ними, що має закінчитися трагічно. Так на всіх рівнях змісту свого твору — соціальному, психологічному, філософському Кері розвінчує свого героя, показує, як егоїзм і безпринципність буржуазного політика руйнують людську особистість.

Отже, виправданням Честера Німмо Нінині мемуари не стали. Зате вони чудово прислужилися іншій меті, яку «авторка» ніде прямо не декларувала: захисту й виправданню її коханця Джіма Леттера. У розповіді Ніни Джім постає, м'яко кажучи, не дуже інтелектуальною, зате чесною і принциповою людиною. Суб'єктивне ставлення до нього оповідачки дещо применшує духовне убозтво й егоїзм Джіма, так само як і його войовничий консерватизм, але не може їх затушувати. Ніна кохала Джіма, тому й розповідає про нього не іронічно, як про Честера, а з доброзичливим гумором, можливо, й мимовільним. До кінця Джім викриває себе сам у третій частині трилогії.

Роман «Якби не ставив я честь найвище», написаний від імені Леттера, продовжує сюжет роману «Улюбленець слави». Трагедія, яку передбачала Ніна («Джім може тільки вбити мене»,— такими словами вона завершила «свій» роман), розігралася, і тепер, чекаючи на страту, Джім диктує в тюрмі свою сповідь, яка за стилем більше схожа на діловий рапорт. Цей сухий і безбарвний стиль чудово виявляє сутність Джіма, розкриває його як людину недалеку, духовно бідну, геть позбавлену уяви. Мотивуючи свій злочин, він наголошує на тому, що це було не вбивство через ревнощі, а помста за зневажену правду, кара за те, що Ніна була пособницею Честера в його нечесних справах. Самого ж Честера Джім таврує як лицеміра й безпринципну людину, що отруює брехнею все, до чого доторкнеться, і всією своєю діяльністю веде Англію до загибелі. Джім критикує Честера з консервативних до реакційності позицій, але об'єктивної гостроти критики це не знімає.

На відміну від Честера, Джім Леттер має тверді принципи, якими неухильно керується у житті. Але чи стає ця «людина честі» людиною справді моральною? Письменник у цьому сумнівається, і цей сумнів передається читачам. Він не приховує свого іронічного ставлення до Джімової моралі, яка зводиться до майже автоматичного слідування зашкарублим принципам аристократичного кодексу честі й раз у раз розходиться з дійсною мораллю. Зрештою, ці принципи поглиблюють характеристику героя як аристократа й крайнього консерватора.

У романі «Улюбленець слави» сюжетна лінія Джіма значною мірою зводиться до його боротьби за збереження етнічної чистоти і первісного варварства племені луга. Так знову в творчість Кері входить «африканська» тема, але трактується вже не в трагічних, а в комічних формах. Джім діє безкорисливо, самовіддано, майже героїчно, але вся ця його діяльність зображується Кері іронічно. Причиною цього передусім є те, що Джім, «захищаючи» луга від «руйнівної цивілізації», насправді захищає основу основ англійської колоніальної політики — зверхнє, патерналістське ставлення до корінного африканського населення. Парадоксально-комічна ситуація, якою завершується ця колізія, підкреслює марність зусиль Джіма, крайнього консерватора, протистояти руху історії.

І вже у формі мемуарів самого Честера Німмо написана центральна частина трилогії-триптиху, роман «Ніхто, крім бога». Сюжетно цей роман значною мірою є передісторією роману «Улюбленець слави», тут Честер згадує своє дитинство й молодість, розповідає про події, що передували його знайомству з Ніною і першим вдалим крокам у політиці. Зрозуміло, герой прагне показати себе у найвигіднішому світлі, а що політик він досвідчений, то знає, як це робити. Розповідь Честера, безперечно, вносить нові штрихи й нюанси в його портрет, нові факти й певні уточнення в пройдений ним шлях, всім цим підтверджується, що він справді був непересічною і складною особистістю. Але суть образу від цього не змінюється, самоапологія Честера не досягає мети — його політичного і морального виправдання. В романі «Ніхто, крім бога» іронія теж відіграє найактивнішу роль, за її допомогою письменник тонко розкриває, наскільки всі запевнення Честера в його щирості, відданості моральним принципам далекі від дійсності. Вона раз у раз дає читачеві відчути, що автор мемуарів — старий безпринципний політикан, який вміє «працювати на публіку».

Романи трилогії охоплюють все життя Честера Німмо — від дитинства до безславної смерті, всі етапи й перипетії його політичної кар'єри, типової для буржуазної Англії кінця минулого й початку нинішнього століття. Походячи з бідної фермерської родини, Честер замолоду захоплювався ідеями соціалізму (що Честером-мемуаристом рішуче засуджується), був профспілковим діячем, але вже тоді проявлялися його кар'єризм, моральна нерозбірливість і, слід думати, небезпідставно в той час його двічі звинувачують у зраді. Основні віхи його політичної кар'єри відомі з роману «Улюбленець слави»: вигідний шлюб, що відкривав доступ у вищі кола, спекуляції на про- й антивоєнних настроях під час англо-бурської і першої світової воєн, зближення з капіталістами й збагачення і, нарешті, високі пости в ліберальному уряді. Про останні кроки Честера на політичній арені дізнаємося з роману «Якби не ставив я честь найвище», дія якого відбувається під час загального страйку 1926-го року. Честер, який очолює Надзвичайну державну комісію, робить усе, що в його силах, аби зірвати страйк. Але водночас він обмірковує можливість переходу в лейбористську партію, бо ліберальна партія, членом якої він був, втратила свою провідну роль у політичному житті країни.

Честер Німмо — узагальнюючий образ буржуазного політика, вихідця із соціальних низів, який, піднявшись до вершин влади, стає слугою існуючої суспільної системи, панівного класу. Тим самим створений письменником образ виходить за конкретні часові й локальні рамки, набуває широкого типізуючого змісту, який не втрачає актуальності і для сучасності.

Авторові «політичної трилогії» досить часто дорікали за те, що йому бракує чіткості у ставленні до своїх героїв. Але це передусім питання творчого методу письменника, розрахованого на активну моральну й інтелектуальну співучасть читача у винесенні остаточних суджень про героїв та їхні дії. Кері не хоче моралізувати. Він уникає категоричних тверджень про своїх героїв, пам'ятаючи про складність і багатогранність людських характерів і психології, про неоднозначність як помислів і душевних порухів, так і дій та вчинків. Судження про них має виносити читач, але автор, звичайно, підводить його до певної оцінки, а то й тактовно підказує її.

Серед видатних митців слова, якими багата англійська література XX століття, Джойс Кері займає особливе місце. Його голос не губиться серед голосів інших талановитих письменників, звучить виразно і своєрідно. Нині український читач має змогу сам у цьому пересвідчитись, ознайомившись з одним із кращих романів письменника.

Наталя БІЛИК

УЛЮБЛЕНЕЦЬ СЛАВИ

«...неправда завжди залишається неправдою.

Суспільна мораль і особиста мораль засновуються на одних і тих же законах. Знищення однієї людини з лихих намірів чи з глупоти таке ж злочинне, як і знищення мільйонів».

Джойс Кері

...саме в ту пору серед цього «політичного» оточення в мені народилося й зміцніло дивовижно-страхітливе відчуття...— ніби я живу у світі, де нема нічого сталого, ніби... борсаюсь в океані якихось марев, — на хвилях слів: інтриг, честолюбних розрахунків та сподівань, де навіть не скажеш з певністю, що цей ось задум — чисто егоїстичний або й навіть небезпечний для інших, а той — просто облуда... У кожній брехні була своя часточка правди...

1

Я пишу цю книжку лише тому, що переконана: от-от з'являться друком численні «дослідження», автори яких намагатимуться будь-що обмовити визначну людину, мого колишнього чоловіка,— а заразом і мене. І я маю підстави боятися, що їм можуть повірити: ми залюбки віримо хоч яким вигадкам про славетних людей. Що славетніше в людини ім'я, то більше про неї пліток.

Візьмімо, приміром, балачки про те, нібито він узяв мене заміж примусом, коли я кохала іншого,— нахабний наклеп, що його дехто вперто силкується видати за правду. Якщо й було тут щось не те, то хіба що з мого боку. Мені тоді ледь виповнилося вісімнадцять, і я, звісно, не могла як слід розуміти, що таке справжнє кохання. Та й взагалі важко було сказати (якщо озирнутися сьогодні на ту дівчинку, якою я тоді була), що являло собою моє «я»,— воно змінювалося кожні десять хвилин.

Але правда й те, що всі ці мої «я» (і те, яке кохало, і те, яке над усе кохалося в книжках) були поєднані радістю взаємного спілкування і досить міцно споріднені кревно з моїм кузеном Джімом Леттером. Ми були наче рідні брат і сестра, і все ж таки не були ними,— ситуація, завжди небезпечна для дівчини, бо може призвести до надто близьких взаємин з юнаком; удвох вони неодмінно знайдуть щось спільне собі на втіху.

Ми з моїм кузеном Джімом і справді мали про що поговорити. Навіть коли йому було десять, а мені шість, він мене панькав і пестив; а втім, траплялося, що й давав прочуханки. Під час його приїздів до нас на канікули ми цілими тижнями не розлучалися; а коли мене до смерті лякали кажанами й усілякими привидами, він брав мене до себе в ліжко, щоб я зігрілась і трохи заспокоїлась. Саме він і втовк мені в голову, нібито кажани чіпляються дівчатам у коси і смокчуть їхню кров, а привиди залізають до них уночі під ковдру і душать своїми кощавими, схожими на курячі лапи ручиськами.

Джім дуже прикрашав моє життя, хоч мене, щиро кажучи, хвилювало тоді й багато чого іншого. Я до нестями любила книжки, а ще — прогулянки на самоті, «у присмерку душі»,— улюблений вислів нашої родини; насправді ж, такої хвилини я просто перевтілювалася в героїню ще однієї щойно прочитаної книжки. Наші з Джімом розваги я дуже й дуже любила, хоча він частенько псував мені настрій і насолоду від отих розваг, лякаючи своїми раптовими нападами люті.

Проте я була ще така маленька й така легковажна, що не могла скерувати наші стосунки у потрібному напрямку. Втім, я й не знала (як це добре знають усі, хто має братів і сестер), що людські взаємини взагалі треба якось скеровувати. Досі пам'ятаю химерне почуття страху та щемливої радості (тривожне само по собі), яке охоплювало мене перед кожним його приїздом. Тітонька Леттер, у якої я тоді жила, неодмінно брала мене із собою у Куїнспорт зустрічати Джіма (туди було десь близько чотирьох миль) і вже дорогою у кебі починала мене виховувати.

— Головне, Ніно, не завдавай Джімові клопоту під час канікул. Не забувай, що в нього, бідолашного, нема сім'ї. Хай він хоч тут почуватиметься, як удома. Виконуй усі його прохання й облиш свою впертість. Не забувай — Джім дуже гордий. І він не любить нікому нічого завдячувати,— особливо коли йдеться про якесь дурне дівчисько.

Тітоньчину думку про Джіма я знала добре. Вона вважала його за справжнього Леттера — висока похвала! І за людину крутої вдачі — похвала ще вища, чи не найвища як на тітоньку. Увесь світ, на її думку, поділявся на людей крутої вдачі,— вони були рідкістю, вона їх шанувала, як могла, вважаючи гідними всіляких похвал і благ,— і на всіх інших, кого тітонька честила не інакше як «набрід», «натовп», «люмпени». Зазначу, що в її устах ці слова не мали класового змісту. До люмпенів потрапляв кожен, кого тітонька на цю мить зневажала,— за те, що він не мав крутої вдачі, іншими словами,— не мав твердих поглядів, що заслуговували на її, тітоньчине, схвалення. А Джіммі вона просто обожнювала.

Авжеж, то дурне, нібито тітонька Леттер, якби їй заманулося, могла б відітнути мені голову й подати мене Джімові на обід обсмаженою в сухарях (як буркотіла, бувало, моя нянька). Але вона таки справді любила Джіма; а ще дужче жаліла його. Джім був менший син її брата, сера Бругема, що виїхав після смерті своєї дружини за кордон і подорожував по континенту, міняючи жінок, як рукавички. Його вважали за великого знавця мистецтв, бо він видав власним коштом силу книжок,— яких, щоправда, ніхто не читав, бо там він спростовував Рескіна[1] й на всі лади вихваляв нових французьких художників. Я бачила його лише один раз, поводився він просто чарівно й мені навіть сподобався. То був високий на зріст чоловік, сухорлявий та ясноволосий, з трохи дивним виразом обличчя (вкрай перелякані очі та рот, що раз у раз нервово сіпався) і тоненьким, мало не жіночим, голосом.

Проте Джім ставився до батька недобре й завдавав йому самих прикрощів; тож усі зраділи, коли тітонька Леттер оголосила, Що братиме Джіма під час канікул до себе. На відміну від нього старший Джімів брат Боббі часто відвідував батька за кордоном і взагалі був його улюбленець. Він усім подобався, Джімові теж; і хоча зовні був трошечки схожий на Джіма (але не такий привабливий,— бо мав надто маленькі очі), проте дуже відрізнявся від нього вдачею, веселою та приязною. Він ніколи нікого не силував. Я не знаю людей, які б не любили Боббі Леттера,— хіба вже хтось надто затятий (як тітонька Леттер). Ніколи канікули не були мені таким святом, як того разу, коли в Палм Коттеджі загостив Боббі. Він пробув тоді з нами лише тиждень, та коли я це згадую, то мені уявляється, ніби він жив у нас цілий рік. Здається, я просто закохалася у Боббі (мені ледь виповнилося тоді десять років, але почуття мої розквітли дуже рано), і я неабияк страждала, коли він від'їздив. Пригадую, я проплакала кілька годин поспіль, тричі писала до нього листи, та він жодного разу так і не відповів мені. Привабнішого й добрішого за Боббі годі було й шукати, але тільки-но ви зникнете йому з очей — і він ту ж мить про вас забуває. Ви ставали для нього ніби далеким спогадом. Та ось ви зустрічали його знову, і він просто приголомшував вас тим, що пам'ятав геть усе — не тільки те, про що ви з ним говорили, а й усі ваші вади й звички. Пам'ять про них дрімала у глибинах його свідомості, і він ніколи до неї не звертався,— аж доки ви знову трапляли йому на очі. Боббі й справді не міг повсякчас пам'ятати всіх своїх друзів,— їх у нього було безліч, та він далеко не завжди їх і потребував. А у Джіма, навпаки, друзів було один-два, не більше,— зате справжніх друзів, таких, з якими він міг поділитися найінтимнішим, до яких прикипів душею і яких завше хотів бачити поруч.

2

А втім, неправда те, що Джім «обожнював» мене, коли я була малою, і що, «забравши» мене у нього, сердегу позбавили «єдиної втіхи». Я часто його дратувала, і ми з ним запекло сварилися. По суті, між нами постійно точилася війна, де кожен поклав собі взяти гору над іншим.

Пригадую, наприклад, отой випадок, коли ми їздили на прогулянку у Рокпіт,— містечко на морському узбережжі, над яким нависає суворий Степлхед. Величезні хвилі з диким ревінням билися об скелі, і я сказала, що зроду-віку не бачила такого бурхливого моря,— це ж бо справжній шторм!

На ту пору ми були найліпші друзі й стояли собі, міцно пригорнувшись одне до одного, милуючись гуркотом хвиль, що накочувалися на берег. Але Джім,— звісно, аби лиш мені дозолити,— зухвало заперечив: мовляв, нічого схожого на шторм він не бачить.

— Пхе! Ото ще мені бурхливе море! Звичайнісінькі атлантичні брижі! Ряботиння, та й годі.

Я спокійно зауважила: коли на морі були тільки брижі, ми купалися. Джім без вагань ухопився за думку, що непогано було б і зараз викупатись. Ідея пречудова. Він справді дуже любив хвилі.

Я вже казала, що не вміла скеровувати наші взаємини у потрібному напрямку. Тож я відповіла, щоб він і не пробував лізти у таке бурхливе море, а то ще втопиться. Та й рушників ми не захопили з собою.

— Овва! — озвався він.— Може, ти боїшся?

Після чого ми, звичайно, пороздягалися (я, правда, не надто квапилась) і Джім, не зважаючи на мій жах і гнів, гордо ввійшов у море і миттю щез у пінливих бурунах.

Я в нестямі метнулася слідом за ним, та величезна хвиля відразу ж збила мене з ніг. Тепер уже Джімові довелося витягати мене на берег, і я ніколи не забуду тих болісних довгих хвилин, коли він за коси й за руки волочив мене через буруни і намагався поставити на ноги.

Мені було страх як неприємно, що мушу йому підкорятися, соромно, що я гола; я тремтіла від холоду, випльовуючи солону воду й ненавидячи Джіма за те, що він теж стояв переді мною голий. У свої тринадцять років він, як і я, був ще зовсім дитиною; я ж, худюща, як тріска, у свої десять років витяглась до п'яти футів і одного дюйма (майже теперішній мій зріст), а Джім почав рости лише через рік. Обоє ми були біляві, і нас деколи навіть вважали за близнюків.

Ми позеленіли, і від дошкульного східного вітру тіла наші вкрилися жахливими плямами, як це буває у людей з блідою шкірою. Як у всіх Леттерів, у Джіма був поганий кровообіг, тож губи йому посиніли, ніс зробився червоний, а очі й щоки позападали; здавалося, ще трохи — і він задубіє від холоду. На нього напали такі дрижаки, що я чула, як він цокотить зубами. Я була худіша за нього, а проте набагато здоровіша,— ще й разу не застудилась, а він уже двічі перехворів на плеврит.

Почуваючи до нього не лише гнів (я теж тремтіла від пронизливого холоду), а й деяке співчуття, я сказала:

— Може, врешті, одягнешся? Ти змерз, як цуцик.

Та на Джіма вже найшло. У розпалі він був ладен утопитись,— аби тільки я заплакала від страху. І Джім відповів:

— Теж мені плавання! Ходімо, я покажу тобі, як це робиться. Треба пірнути головою під хвилю, щоб її гребінь прокотився тобі по спині.

Страшенно перелякавшись за нього, я вирішила не сперечатись з ним (бо лише цього він і домагався!), і тільки промовила:

— Сам знаєш, як це небезпечно. Просто хочеш похизуватися своєю сміливістю.

Звісно, після цього він стрибнув у воду і зник у бурунах. Він то виринав, то знову щезав, і одного разу я не могла нагледіти його цілу хвилину.

І коли він нарешті вибрався на берег, я сказала, що не розмовлятиму з ним. Ми мовчки одяглися, потім, сидячи порізно й тремтячи у мокрому одязі від холоду, з'їли свої сендвічі й пішли додому — теж порізно, за десять кроків одне від одного. Я була така люта на Джіма (і думала, яке то було б щастя сидіти зараз перед каміном з книжкою — у своїй кімнаті), що здається, ладна була б швидше скрутити собі в'язи, зірвавшись зі скелі, коли ми видиралися нагору, ніж замиритися з Джімом.

Ми не розмовляли з Джімом цілий вечір. Сердилися одне на одного. Я так і спати пішла сердитою. Та за півгодини він прослизнув до мене в ліжко, мало не заморозивши мене своїми холодними ногами, й сказав сонним голосом (насправді йому зовсім не хотілося спати, то була спроба приховати власну розгубленість):

— Ніно, розкажи мені що-небудь...

Але я не могла промовити ані слова. У мене ніби клубок у горлі застряг.

Тітонька Леттер прозвала мене відлюдьком, і з її легкої руки це слово приліпилося до мене надовго; проте, гадаю, насправді я не була похмурою дитиною. А що незрідка мовчала, то не від злоби чи затятості, а швидше тому, що раз по раз мене проймали найсуперечливіші почуття, які сковували все моє єство і волю; навіть коли б я спромоглася на слово, то не знала б, з чого почати і як пояснити.

Джім у таких випадках мало не шаленів і починав допитуватись, який мене гедзь укусив. Потім він раптово лагіднішав і казав: «Ну ж бо, Трусику, тримай хвоста бубликом! Чого ти насупилась?» Обіймав мене і навіть (щоправда, дуже рідко) цілував. Але так само раптом знову шаленів, кидаючись на мене так несамовито, ніби хотів убити (та й міг би, їй-бо,— його охоплював саме той шал, який спонукує людей до вбивства, та ще й садистського); проте хоч би що він зі мною робив, хоч би як лупцював мене, я залишалась нерухомою і мовчала, наче риба. Звичайно, він тоді ще дужче лютився і зовсім упадав у нестяму (бо чудово розумів, що не годен мене зламати, що він тільки й може мене побити або придушити, але я й тоді йому не скорюся),— він не мав сумніву, що все це я роблю аби тільки наперекір йому, хоч я й справді не могла нічого з собою вдіяти. Хіба лиш одне — вдавати, ніби мені все байдуже: та й, сказати правду, я воліла б навіть померти, аби тільки мої муки скінчилися. Та все це тривало довго, нескінченно довго,— аж доки я починала вже просто марити про смерть. Однак трохи згодом Джім знову вдававсь до образ, кидаючи мені щось на зразок «дурна, аж світиться», обзиваючи лихою чи ще якось; терпець мені уривався, і, не зумівши промовчати, я кричала йому, що то брехня. Ми починали сперечатися й сварити одне одного,— після чого Джім здавався і брав свої слова назад. Тоді відступала і я, і всі наші баталії кінчалися на один копил: ми присягалися одне одному у вічній дружбі, давали обіцянку побратися, тільки-но буде змога, і частенько,— як уже пішло на відвертість,— засинали у взаємних обіймах.

На наше щастя, моя няня вставала пізненько, а Джім завше спав тривожно й сторожко, і тільки-но вона починала шарудіти, він прокидався і без поспіху (не втікати ж йому стрімголов від якоїсь там няньки!), йшов до своєї, суміжної з моєю, кімнати.

3

Ці Джімові походеньки до мене, а мої — до нього, тривали довго, аж доки я вийшла заміж. Ні для кого вони не становили таємниці, і вже навіть добре підрісши, ми о будь-якій годині ранку чи ночі залюбки заходили собі одне до одного напіводягнені, коли у нас виникало бажання обмінятися думками. Ви можете здивуватись, з якої це речі нам було дано таку свободу; я й сама іноді дивувалась, чом тітонька Леттер відводила Джімові кімнату конче поруч з моєю. І не раз питала себе, чи не хоче вона, бува, потурати Джімові, втішати його з моєю допомогою. Можливо, вона робила це цілком несвідомо, лише тому, що любов до Джіма опанувала її повністю, і вона стала сліпою до всього, що за правом належало іншим.

Що й казати, в ті часи у кожному домі був свій заведений лад, як це є і сьогодні. Наші кузени Лі Боулзи, двоє братів і двійко сестер, були так само вільні, як і ми, хоча й належали до вельми побожної родини, що суворо дотримувалася релігійних звичаїв. Їх навіть заохочували кохати одне одного, що вони й робили, особливо старша пара, для якої це скінчилося мало не трагічно: коли хлопцеві виповнилося шістнадцять, а його сестрі п'ятнадцять, вони закохалися одне в одного. Звичайно, як брат і сестра, вони мусили придушити в собі це почуття, іншої ради їм не лишалося.

Ми у Палм Коттеджі не були надто ревними євангелістами, та й просто побожними нас не можна було назвати. Щоправда, тітонька завжди брала мене до церкви, водила до недільної церковної школи й навіть конфірмувала, проте я не раз на власні вуха чула, як вона говорила своїм подругам: якби бог і справді існував, його слід було б розстріляти, за те що надумав сотворяти людей, особливо дітей та дурнів! А релігію, пояснювала вона, вигадали єпископи, щоб мати собі роботу. Коли ж їй траплялося бути в похмурому настрої, вона взагалі заявляла, що церкві скоро кінець, бо там верзуть казна-що і лише забивають людям баки. Тітонька Леттер була переконана, що не тільки церква, а й уряд і вся імперія вже конають — і, скажу вам, за тих часів чимало людей погоджувалося з нею.

Дехто ще пам'ятав анархістів та феніїв[2], які жбурляли в ресторанах бомби, вбиваючи цілком невинних людей і проповідуючи насильство як нову силу, здатну знищити цивілізацію.

Щоразу, тільки-но починався великий страйк, тітонька Леттер чекала на революцію, переконана, що тепер цю революцію ніщо не здатне спинити. Але це, звісно, не могло примусити тітоньку (жінку з норовом) припинити боротьбу з нею. Тітонька засідала у численних комітетах і постійно проштовхувала туди того чи іншого діяча, якого вважала за людину певну і який міг голосувати за потрібне рішення,— тобто за таке рішення, яке тітонька Леттер вважала розумним.

Наші родичі докоряли тітоньці Леттер за неувагу до мене, але це було не так, вони помилялися. Я одержала гарну освіту, у мене були книжки, був затишок, а ще — вдосталь свободи, якою я користалася, як хотіла.

Пора моєї юності, особливо години, коли випадало щастя побути на самоті, здається мені тепер неймовірно привабливою, а Палм Коттедж був ніби створений для мене, для моєї радості, для мого настрою, не кажучи вже про книжки й чисто дорослі розмови. Це був невеличкий білий будиночок, що примостивсь на маленькому плато на півдорозі вниз від порослих ялівцем схилів Слептона до узбережжя у північній частині Яонгуотера, де були крихітний пляжик і перевіз.

Піднявшись угору, ви одразу ж потрапляли з романтичного світу казки у ялівцеві нетрі — справдешнє царство Лорни Дун[3]; коли ж вам хотілося з кимось поговорити, ви завжди могли спуститися вниз, на цивілізоване й по-своєму вишукане узбережжя з білими віллами та яскраво розмальованими причалами, де можна було побачити численні яхти, що стоять на рейді.

Але сам коттедж, розташований на трикутному клаптику землі навпроти скелі, оточений гаєм і напівтропічним садом, потопаючи у квітах, стояв осторонь і від фешенебельного курорту, що виднівсь унизу, і від романтичних ялівцевих нетрів угорі; він чимось нагадував палаццо, перенесене сюди за тисячі миль з Італії чи Південної Франції. Я завжди згадую (вірніш, уявляю собі подумки), як він сяє всіма своїми стінами й вікнами гарної години під легким вітерцем або в серпанку сліпого дощу, який так визеленював траву і був такий сонцеквітний, що скидавсь на промені, які линули з неба й щезали, не долітаючи до землі.

Вам можуть сказати, що у Палм Коттеджі панувала атмосфера розніженості, що всіх там долала млість і дрімота. Аж ніяк! Моторнішу за тітоньку Леттер годі було й уявити! Ніхто з нас у Палм Коттеджі не мав і гадки про якусь там млявість; я певна, що саме такий побут привчив мене всотувати (наче квітка) всі радощі життя і мати від цього величезну насолоду. Я не поділяю думки, нібито кожен з нас однаково почувається щасливим незалежно від того, що з ним діється. І переконана: доля наділила мене особливим даром мати насолоду й радість від усього, що міг дати Палм Коттедж.

4

Мені саме виповнилося сімнадцять, коли я вперше зустріла Честера Німмо. Він служив за клерка в конторі Бінга, що торгував нерухомим майном, і я не раз бачила його, коли він заходив до тітоньки улагоджувати її фінансові справи й принагідно погомоніти про місцеві проблеми, передусім церковні. Німмо не належав до нашої церкви (він був нонконформіст[4], але вже тоді засідав у кількох комітетах і приносив тітоньці найсвіжішу інформацію про співвідношення сил,— наприклад, у Тарбітонському муніципалітеті, куди тітонька Леттер завше намагалася пропхнути когось із своїх, тож Німмо давав їй поради, на чию підтримку можна розраховувати, а хто, навпаки, намагатиметься привернути тітоньку Леттер на свій бік.

Незабаром я дійшла висновку, що їхні балачки вкрай нудні і, крім роздратування, нічого в мені не викликають (я завше мала про запас щось цікавіше, хоча б читання). І не раз ловила себе на тому, що самовпевнений вираз округлого тітоньчиного личка, чи її спітніле чоло (воно в неї завжди якось химерно блищало, і дитиною я була переконана, що це в тітоньки Леттер від надто напруженого мислення), чи, наприклад, чергова дивовижна краватка Німмо доводили мене мало не до сказу. На той час найбільшим тітоньчиним улюбленцем був Німмо. У неї завжди були свої улюбленці з-поміж місцевих молодиків, особливо серед бідних. Одного з них, вельми обдарованого музично, вона направила вчитися до Лондона. Боюсь, опісля він тільки й умів на всі заставки клясти тітоньку Леттер за те, що, мовляв, вона, нічого не тямлячи в музиці, віддала його до нездалого вчителя й тим занапастила його майбутнє. Всі її протеже рано чи пізно з нею сварилися, і тітонька Леттер казала, що від жодного з них вона не чекає подяки.

На ті часи Німмо ще ходив у неї в мазунчиках і був їй безмежно вдячний — він справді багато що завдячував тітоньці. Він походив з низів, був самоуком і здобув освіту виключно з книжок. Тітонька влаштувала Німмо на його першу посаду — до Бінга. Вона ж подарувала йому його перший пристойний костюм.

Німмо дотримувався радикальних поглядів і навіть скидався на екстреміста, але тітонька Леттер, хоч і шпетила радикалів безоглядно (всі Леттери зроду-віку були ліберали), не раз підтримувала їх, коли була незадоволена лібералами.

Німмо був тоді доволі привабливий молодик, на вигляд років двадцяти шести-семи (хоч насправді, як довідалась я потім, йому було уже майже тридцять чотири!), з рожево-білим кольором обличчя й густими каштановими кучерями. У нього були карі, джерельно чисті очі й дуже приємний рот і підборіддя. Невисокий на зріст, він мав гарну статуру і красиві руки. У яхт-клубі його трохи брали на кпини, дражнили «гарненьким хлопчиком» і «дівочим ідеалом», і то був привід вважати його зовнішність вульгарною. За тих часів рум'янець був ознакою несмаку,— крім рум'янцю, набутого на державній службі, як-от у адміралів.

Мені часто доводилося розмовляти з Німмо наодинці, і то була звичайна світська балачка; я розпитувала його, чи багато він тепер виступає з проповідями (Німмо вважався громадським проповідником), чи любить він поратись у садку, яку цікаву книжку прочитав останнім часом тощо. Здебільшого я намагалась уникати розмов із ним, бо мене трохи лякала його надмірно збуджена реакція на мої слова; а завваживши на собі його пильні, аж млосні погляди, я насилу стримувалась, щоб не розсміятись. Одне слово, на всі його зальоти я відповідала, як будь-яка дівчина, досить наївна у таких речах і байдужа до них,— маю на увазі саме конкретні взаємини з цілком конкретним молодиком. Мабуть, тому, що навіть думка про Німмо здавалася мені безглуздою, і я до цього звикла, чи тому, що він у моїй присутності дуже ніяковів, або, може, тому, що біля нього неодмінно виникала задушлива атмосфера політиканства, він не будив у мені навіть платонічних почуттів, тож я тримала його на відстані.

І от якось увечері після чаю він раптом освідчився мені в коридорі; це мене так приголомшило, що, вдавши, ніби недочула, я кинула йому: «Перепрошую, містере Німмо!»— й щодуху помчала сходами нагору до своєї кімнати. Я навіть не встигла здивуватись, бо збагнула все до кінця пізніше, аж коли він уже поїхав од нас.

А почувши його освідчення вдруге, я вже розсердилася і відповіла:

— Слухайте, не робіть із себе посміховисько, містере Німмо. Ви самі чудово знаєте, що нічого такого у вас насправді й на думці нема.

Я злякалась,— сама не знаю чого,— може, того, що на мене заявили якісь права,— і, наче мала дитина, я хотіла відборонитися словом. Але позбутись Німмо було не так просто, на мій превеликий подив і жах (я ж бо знала, який він несміливий), він хилив на своє, і одного разу вибухнув жагучою і патетичною промовою. Авжеж, сказав Німмо, йому добре відомо, що він мені не пара, але його виправдовує любов: для нього священна «навіть земля, по якій я ступала»; він заявив, що я «володарка його душі» і таке інше. Важко було уявити, щоб у наші дні молоді люди висловлювалися так, як пишуть у дешевих романах, з яких завше так глузувала тітонька Леттер, і Честерові слова збудили в мені лише нелюбов до нього.

Проте я бачила, якої ваги надає він кожному своєму слову. Голос його тремтів, в очах бриніли сльози, і коли він нарешті позадкував од мене так квапливо, ніби на нім спалахнув його тричі кумедний фрак, я раптом спіймала себе на тому, що й сама теж уся тремчу й мало не плачу.

Ось яке враження справила тоді на мене його патетична промова. Нічого дивного,— навіть звичайні церковні співи нерідко доводили мене до сліз; і Німмо з його невдалою декламацією так розчулив моє серце (це мене найбільше лякало), що я ще довго на нього гнівалась, усіляко уникаючи його протягом кількох тижнів.

Але спробуйте, живучи в сільській глушині, уникати когось аж надто довго. Марна річ. Незабаром я вже знову зустрічала його привітною усмішкою, і коли він починав ізнову співати мені про кохання, вислуховувала його майже приязно, пояснюючи йому,— розважно та ввічливо,— що ми з ним, на превеликий жаль, можемо лише дружити, не більше.

5

Звичайно, тітонька Леттер про все це добре знала (вона взагалі знала все, що діялося круг неї). І хоч тітонька глузувала з Німмо й не скажу щоб дуже його любила (у неї ніколи не було потреби любити своїх фаворитів; до того ж, якби їй не доводилось так багато їм прощати, вона б не могла відчути, як їм усім необхідна її допомога), тітонька не раз повчала мене:

— Не будь з ним така похмура, Ніно, він нам потрібен. Крім того, він і справді хоч кого заговорить. Я не здивуюсь, коли одного чудового дня ми дізнаємось, що його обрано до ради графства. І знаєш, у нього є характер, навіть переді мною він захищає свої безглузді радикальні погляди.

І коли мене спіткала біда (якщо сьогодні, по стількох роках, це можна назвати бідою), і ми з Джімом (бідний хлопчик, він зовсім втратив зі мною розум, і то було — один-однісінький раз!) не знали, що нам робити, вона якось уранці спитала:

— Дорогенька моя, ти чомусь аж позеленіла. Що це з тобою?

— Я... я не знаю, тітонько,— пролепетала я, трусячись, немов у пропасниці.

— А що це з Джімом? Чому він так раптово зник, не добувши відпустки? — Вона брязнула накривкою кавника (ми саме снідали) й погрозливо кинула: — Мені й на думку не спало б запідозрити тебе в чомусь такому, що я підозрюю, якби ти не була такою дурепою.

— Мені дуже, дуже неприємно, тітонько. Я й сама не вірю,— може, якось обійдеться? Та й не сама ж я тут винна.

— І ти ще смієш винуватити Джіммі! Авжеж, усі винні, усі, крім тебе!

— Тітонько, я нікого не звинувачую... я лише пояснюю. Він казав, що так, з одного разу, нічого не буде... Він просто абсолютно переконаний... Нарешті, він був у такому стані...

— Ти чудово знаєш, що Джім не може з тобою побратися. Молодшим офіцерам у чотирнадцятому полку одружуватись заборонено. Чи, може, ти хочеш, щоб він подав у відставку?

Саме це нас із Джімом найдужче хвилювало, я ні за що в світі не хотіла, щоб він через мене подав у відставку,— Джім так пишався своєю службою. Він мені б цього ніколи не пробачив, а якби й пробачив, то, і це куди гірше (принаймні так мені тоді здавалося), я сама собі цього не подарувала б. І я відповіла:

— Усе, що хочете, тільки не це... До того ж...

Я хотіла сказати, що взагалі не думаю виходити за Джіма, але вчасно прикусила язика, бо це довело б тітоньку до шаленства.

— Що — до того ж?..

— Не знаю, тітонько...

— Інакше кажучи, ти, як завше, не хочеш нічого робити, волієш пливти за течією.

Я подумала, що це не зовсім так. Але я хотіла зараз лише одного — щоб вона не довела мене до розпачу. Мабуть, в подібній ситуації багато дівчат починають інакше на все дивитися, я маю на увазі — рано чи пізно доходять висновку, що, як вони вже вскочили в халепу, то нічого надто жахливого в тому нема, і, врешті решт, до всього якось можна звикнути. Я не кажу, що все це видається не таким уже й страшним,— просто не треба нічого робити, а терпляче нести свого хреста, а хто терпить, той буде спасенний. Стає навіть трохи шкода тих, хто не пережив усієї цієї драми й не знає, по чім ківш лиха.

І коли, думалося мені, деякі дівчата топляться, то, їй-богу, лише тому, що люди ніяк не хочуть дати їм спокій з їхнім горем. Але тітонька, звісно, не могла дати мені спокій, у неї не було такої змоги,— вона за мене відповідала.

6

Крім того, (я щойно починала це розуміти), тітонька по-своєму мене любила. І коли нагадати, що я з'явилась у неї чотирирічним малям, попри її бажання (батьки мої померли в Індії від холери), і то був для неї великий тягар, якого вона зовсім не заслужила (вона дуже несхвально зустріла звістку про те, що моя мати вийшла заміж за бідного клерка з торговельної фірми),— то, безумовно, вона гідна великої шани. Адже тітонька витрачала на мене не тільки багато душевних сил, а й чималі гроші. Свою спадщину, про яку так багато говорили (до речі, з батьківських грошей лишилося тільки п'ять тисяч фунтів), я одержала, коли мені минуло шістнадцять років, і тітонька не взяла з неї ані пенса. Тепер, озираючись назад, я бачу, як я її дратувала: мрійна, примхлива, мене ніколи не було там, де треба, і я завше крутилася під ногами там, де не слід. Та ще й мене нітрохи не цікавили,— і тоді, й згодом, коли я виросла,— справи нашої округи й усі ці комітети, все, що мало таку вагу для тітоньки. Я не відчувала (і це найдужче її дратувало) ані найменшої відповідальності ні перед громадою, ні перед Слептон-Леттерівським кланом (а деякі його члени брали шлюб лише з метою продовжити рід), якому завдячувала і своє суспільне становище, і згадані вище п'ять тисяч фунтів.

Щиро кажучи, я ненавиділа політику, яка вічно псувала тітоньці настрій,— то був ворог нашого спокою й затишку.

Що й казати, незважаючи на велику різницю між мною та тітонькою Леттер, я мала всі підстави бути їй більш ніж вдячною,— хоч би за те, що вона віддала мені, дитині, свою найкращу сонячну кімнату (жертва, яку навряд чи належно оціниш у такому віці) і, не шкодуючи мені ляпасів (за них я, звісно, платила їй ненавистю), навчала мене гарних манер.

Тітонька бачила мене наскрізь (під своїм «практичним» кутом зору), коли докоряла мені за те, що я ніби пливу за течією.

— Але що ж ти робитимеш далі? — прискіпливо допитувалася вона. Добре зрозумівши інтонацію, з якою вона сказала це «далі», я відповіла, що маю намір тримати все у таємниці.

— Дорогенька моя дурелю,— заперечила вона,— та ти навіть своєї талії не можеш уберегти! Вихід лише один — узяти шлюб з Німмо.

— Але, тітонько, як же я в такому стані можу вийти заміж за Німмо чи за кого іншого?

— Можеш, можеш! Він буде вдячний своїй провідній зорі, що взяв тебе, а в якому стані — то вже інша справа, і матиме рацію. Твої родинні зв'язки і п'ять тисяч фунтів — саме той шанс, яким він просто снить.

— Ні, я краще втоплюся!

— Звичайно, можна й це — тоді не зволікай; ну ж бо, доведи діло до скандалу. Я знаю, ти завжди раденька дати крутька. Ох, і всипала б я тобі!

На тітоньку напав такий шал, що сперечатися з нею годі було й думати. Тож я піднялася до себе в кімнату, лягла й одразу заснула, відчувши полегкість, бо від тітоньки вже нема з чим критися. Як і раніш, я була в тому стані самозаглибленості, коли дивишся на життя «зсередини» і переконуєшся, що діло не таке вже й кепське, яким його бачать ті, хто дивиться на це «ззовні». Я з радістю думала, що тітонька, заспокоївшись, так чи інакше залагодить мою халепу.

І справді, не минуло й години, як тітонька збудила мене, наказала не гаючись прийти до тями, поправити зачіску й зійти вниз,— там на мене чекає гість. І не встигла я й справді оговтатись, як вона мало не силоміць завела мене до вітальні, де, наче в засідці, уже сидів Німмо, який ту ж мить, щойно тітонька залишила нас наодинці, підскочив до мене й схопив за руку.

7

Мені й на думку не спадало давати Честерові згоду на шлюб. Та не встигла я й оком змигнути, як він на півслові перепинив мене і, тримаючи за руку, задріботів:

— Я знаю, люба, люба міс Вудвілл, що ви зараз почуваєте. Але дозвольте мені довести вам, що таке справжня любов, любов мужчини.

Після чого він обцілував мені руки й мовив так:

— Не кажіть ані слова, мовчання — знак згоди. О моя найдорожча, моя прекрасна королево!.. Дозвольте мені любити вас, дозвольте дати вам те щастя, на яке ви так заслуговуєте.

Зрозуміло, він хотів випередити мене, не дати розтулити рота, щоб не наразитися на відмову. То був вельми тямущий чоловік, як я незабаром переконалась, він добре знався на людській природі.

І перш ніж я встигла сказати йому «ні» (чи доки я зважувала, що йому відповісти), до вітальні знову рвучко зазирнула тітонька і, відсапуючись, сказала, що для неї велика радість бачити нас у згоді, і вона певна, що ми з Честером будемо щасливою парою.

Німмо потис мені руку (йому вистачило тактовності й глузду не цілувати мене) й прожогом вискочив з кімнати. Я зразу ж спитала тітоньку (навіть не сказавши, що не маю наміру йти з ним до вінця), чи знає він, у якому я становищі.

— Звичайно, знає.

Це вже мене й справді зацікавило (досі я гадала, що для Німмо над усе була його респектабельність), і я спитала, як же він це сприйняв. Але тітонька знову розлютилась і лише процідила:

— Затям, він не дурень, і тим маєш дякувати за це богові. Тримай язика за зубами — і повір мені, він теж мовчатиме, як німий.

Я спробувала уявити собі подумки їхню розмову, і, перебуваючи у такому «філософічному» настрої, знов подумала (а може, цьому якось сприяв і той пікантний стан, в якому я опинилась),— який усе-таки розмаїтий і цікавий мій світ, коли подивитись на нього «зсередини». І вже не пригадую, як саме і за яких обставин я згодилась на пропозицію Німмо (пам'ятаю тільки, що все остаточно вирішив одчайдушний лист Джіммі, де він закидав мені, що це я доконала його своєю впертістю). Хай там як, але за кілька днів усе стало на своє місце, і проблема розв'язалася.

Якої б думки я тоді не була про свою любу тітоньку з усіма її витівками й раптовими нападами люті, озираючись нині назад, я не можу не захоплюватись її розумом і кмітливістю. Подейкували, нібито вона принесла мене в жертву, але це чистісінька вигадка,— тітонька дбала про моє «добро» анітрохи не менше, ніж про майбутнє Німмо. І якщо вона поставила собі за мету порятувати мене від власного мого недбальства, від самої себе, то це мало свій сенс, і навіть було гідне схвалення, бо хто зна, чи судилося б мені стати щасливою,— зважаючи на мою пасивність (або впертість: Джімове звинувачення було не таке вже й безпідставне, ми з ним тоді саме посварилися, і я не схотіла боронитись),— якби мені дозволили «пливти за течією»! Мабуть, я була тоді здатна на все,— і навіть вирішила, що взагалі нема на світі нічого такого, з чим я рано чи пізно не могла б змиритись.

Такий хід думок став для мене дуже небезпечним: власне, не так для мене (наберуся сміливості сказати, що я була б щаслива навіть серед покидьків суспільства), як для моїх родичів, та й взагалі для всіх «політиків». Я навіть подумала: люди, що доходять такого висновку за молодих літ, стають потім «проблемою» для суспільства, а часом і кримінальними злочинцями.

Але ж і прозірлива була тітонька, зметикувавши, у який спосіб їй вивести в люди Німмо (віддавши йому мої п'ять тисяч фунтів) і заодно дати раду мені! То був справжній тріумф тітоньки Леттер, тріумф її «політичного» чуття, коли через два тижні (нас із Німмо повінчали за особливим дозволом) ми вже сиділи з ним у поїзді, що мчав нас у весільну подорож у наш медовий місяць.

Невдовзі я переконалася, що, незважаючи на свою неприхильність до Німмо, бути йому за дружину не так уже й нестерпно. Сидіти в купе «люкс» і милуватися гарними краєвидами було он як приємно, а думка про те, що ми їдемо до Венеції, де я ніколи ще не була, викликала у мене захват. Що ж до моїх подружніх «функцій» на цій стадії, то від мене вимагалося лише одне: бути чемною (і я, звісно, поводилася з цілком чужою мені людиною дуже ввічливо); а мій чоловік ставився до мене приязно й надзвичайно делікатно. Ввічливість у таких випадках найкраще розряджає ситуацію, причому іноді її можна сприйняти за вияв більш ніжного почуття, а бути ввічливим не так уже й важко.

Фактично, як я розумію тепер, мене врятували гарні манери, що їх так суворо прищеплювала мені тітонька. Я не раз читала у французьких романах про душевні муки, від яких потерпають присилувані до шлюбу дівчата, і це мене трохи лякало, проте я, щиро кажучи, не відчула аніякісінької незручності. І справді, мені не запам'яталося нічого подібного,— хіба те, як я, бувало, боялась засмутити мого любого чоловіченька (неважко було помітити, що він хвилювався куди більше, ніж я); я відчула велику полегкість від того, що він узяв на себе цілковиту відповідальність за все й так добре все влаштував.

8

І справді, Честерова мудрість найбільше виявилася в тому, що він узяв на себе геть усе. Він навіть пакував і розпаковував за мене мої валізи (у нього були не лише швидкі й спритні пальці, а й невичерпний запас енергії), був мені за покоївку, допомагаючи одягатись і роздягатись (звісно, до певної межі — він рахувався з моєю сором'язливістю), і навіть пришивав мені гудзики, розчісував волосся й заплітав на ніч коси. Коло мене ще ніколи ніхто так не ходив. Він услуговував мені так, як ото, я читала, у казках про принцес. Честер розумів (це було в ньому наймудріше), що мені часом хочеться побути на самоті, і (попри всі мої запевнення, що я рада не розлучатися з ним цілий день — адже він добре знається на путівниках) лишав мене іноді вранці в ліжку саму, щоб я могла почитати щось із своїх романів чи просто поніжитись, розкошуючи самотністю.

При всьому тому він був делікатний не згірш за деяких жінок, постійно відчував, чого мені насправді хочеться й виконував усі мої забаганки — ненав'язливо, нічим не підкреслюючи значності своїх послуг, розуміючи, що нам не слід змагатися між собою у запобігливості, ми ставилися одне до одного дуже «гречно».

Зазначу, що у нас із Честером були різні релігійні переконання (якщо в мені взагалі було щось релігійне). Відверто кажучи, мене дуже здивувало, коли першої ж нашої шлюбної ночі він почав щось там бубоніти собі під ніс (втім, ми обоє були дуже схвильовані, і я не зовсім певна, чи все я тоді дочула, і чи він сам тямив до ладу, що шепоче), благаючи бога благословити наші взаємини. Це видалося мені таким комічним, що я ледве не зіпсувала справи сміхом. На моє щастя, я була тоді при ньому ще не дуже смілива й лише заднім числом здогадалася, що він і справді молився, під словом «наші взаємини» маючи на увазі саме те, що я вважала принаймні несумісним з молитвою до бога. Пригадую, на ту пору це мене дуже вразило.

Отож протягом кількох наступних днів я раз по раз казала собі, що ця його побожність може обернутися для нас великим лихом (не секрет, що потай душі ми обоє чекали на несподівані прикрощі, отож і ставились одне до одного так запопадливо), а Честер щоразу голосно молився на ніч і вранці (я теж молилася проти ночі, але ж не вголос!), і дещо підслухане з його молитов було для мене чистим взірцем фанатизму. Так, він молився про те, щоб ми не забували господа, не захрясли в зажерливості, не дали, щоб низькі наші бажання здолали наші душі, а хіть — перемогла нашу плоть. Від тих слів (як і від першої його молитви про «взаємини») я ніяковіла, сердилась на нього або починала сміятись; останнє було ще гірше, бо вгамуватися я вже не могла, хоч там що,— наче та школярка, що ні сіло ні впало раптом заходиться від реготу. А мені зовсім не хотілося, щоб він почув, як я сміюся під час його молитов. Щиро кажучи, я вже зрозуміла, що при ньому мені взагалі краще не сміятися,— у нас були різні смаки, нас смішили зовсім протилежні речі.

Так, приміром, одного разу він мало не розсівся від реготу (а Честер уже як реготав, то неодмінно до сліз, до істерики), коли на площі з одного поважного й вирядженого джентльмена вітер зірвав новенького циліндра й пожбурив у лагуну (а мені, на противагу від нього, було шкода бідаху, у нього був такий дурнуватий вигляд; врешті, він вирядивсь отак явно з якоїсь важливої для нього потреби, і мав на це право!); і коли я метнула на Честера аж ніяк не усміхнений погляд, він знітився: «Але, погодься, у цього джентльмена був надто бундючний вигляд»,— наголосивши на слові «джентльмен» і ніби натякнувши цим на деякі забобони, властиві мені й образливі для нього, Честера. І деякий час я почувалася так, ніби ми посварилися, мені було і неприємно, і ніяково.

Крім того, він узагалі ненавидів Італію (а я була від неї у захваті — як там тепло, які насичені кольори!), його обурювала людська злидота, котра на ті часи здавалась мені такою ж природною, як і розкіш, у якій жили мільйонери; для мене це було нормально, і я не розуміла, чому такі дурниці мають псувати нам медовий місяць. Чи не найдужче обурення викликали у нього собори (а мені вони ввижалися напрочуд гарними); він казав, що навіть не сподівався побачити тут отаку гидь.

На його думку, там, крім усього іншого, було забагато святих статуй і канделябрів. Слід зауважити, що католицизм узагалі жахав Честера; він твердив, що всюди, де панує католицизм, панують убогість, темрява, бруд і пригніченість. Я зауважила, що, можливо, вбогому, темному людові саме й потрібна така релігія, яка тішить око,— розкішна й театральна, після чого Честер мало не втратив самовладання. Прибравши урочистого вигляду, він сказав:

— Театральна релігія — це взагалі не релігія... Це абсурд! Існує лише одна справжня релігія — коли людська душа спілкується з богом.

Він висловив цю сентенцію тим особливим, лише йому властивим тоном (пізніше я переконалася: так взагалі говорять проповідники), що я знову ледь не пирхнула від сміху. Та хоч я й намагалася приховати свою іронію, він все одно сказав:

— Даруй мені, але я не можу поступитися своїми переконаннями.

Я поспішила відповісти, що він, звичайно, має рацію, однак Честер ще довго не міг заспокоїтись; щоправда, суперечку ми продовжили, проте кожен з нас почував себе ображеним.

Після доволі обтяжливого для нас обох ленчу (Честер майже нічого не їв: варто йому було хоч трохи розхвилюватись, як у нього відразу зникав апетит) він раптом завів мене до ювелірної крамнички і, незважаючи на моє небажання, купив мені гранатове намисто. Коли я палко подякувала йому за дарунок, бажаючи приховати свої сумніви відносно перспектив нашого подружнього життя (я почувала, що ніколи не зможу замиритися з його релігійною агресивністю), він сказав:

— Я знаю, тобі з дитинства прищеплювали зовсім інші погляди на віру, і, сподіваюсь, ти їх не зречешся й не вдаватимеш, нібито згодна зі мною, коли насправді думатимеш інакше. Не можна цуратися того, у що віриш; особисто я вважаю це за першу заповідь будь-якого вірування.

Я відповіла йому, що, безумовно, згодна з ним; просто мені здавалося, католики теж певною мірою християни. Він відповів, що так воно і є, і що в господа нашого багато різних храмів.

По цій розмові я спіймала себе на тому, що віднині його тривкі й жагучі молитви перестали мене бентежити: я переконалася, що Честер не має наміру накидати мені своїх поглядів чи навертати до своєї віри, не прагне зліпити з мене якусь іншу людину — а саме це найдужче лякає навіть тих, хто найбільше грішить, та й просто нещасних людей.

9

Весь цей час я була втішена тими «успіхами», що їх зуміла досягти у своєму «важкому шлюбі» (хоч насправді все оберталося на добре виключно завдяки Честеровій мудрості й тактові), і що далі, то дужче гнівалася на Джіма. У своїх листах він лише ображав мене, і я нарешті мусила відповісти йому, що не читатиму більше його писань, і хай він не з'являється мені на очі. Несподіваним (але, якщо поміркувати, цілком природним) було інше: моя лють до Джіма зростала разом з його дитям. Я раптом відкрила для себе,— хоча, можливо, мала б знати це наперед усього, якби не була така молода й зелена,— що коли чекаєш дитину, це тягнеться страшенно довго, і вона забирає тебе всю без останку, навіть якщо ти про неї і не думаєш. Вона, так би мовити, живе не тільки у твоїй плоті, але й у твоїх думках і чуттях, непомітно впливаючи на них, міняючи і те, й друге,— особливо коли раптом починає ворушитися й штурхати ніжками. Ці штурхани були ніби уколи, вони ніби говорили: «Це, може, одна з найзначніших подій у твоєму житті, а Джім зіпсував усе — і тобі, й собі самому — своїм егоїзмом та жорстокістю».

І тут Честер ізнову потвердив свою кмітливість чуйним, дбайливим і ніжним ставленням до мене. Він зробив так,— і зовні це мало цілком природний вигляд,— що у червні, коли надійшов час пологів, ми знову були за кордоном і прожили у Франції понад два з половиною місяці; тому газети графства надрукували інформацію про це заднім числом, не подаючи точної дати народження дитини. Звичайно, всім сказали, що пологи були передчасні, що й змусило нас затриматись, але на такій відстані від рідних місць усе сталося тихо й непомітно, зацікавивши хіба що найзавзятіших пащекух. Мене налякала сама дитина — малий був копія Джіма, тільки в мініатюрі; навіть той самий чванькуватий погляд і невдоволений («а бодай тобі!») вираз маленьких, міцно стулених уст. Тому я була дуже здивована, хоча й зітхнула полегшено, коли всі, як один, сказали, що малий вдався у нашу породу.

Якось, годуючи Тома,— а Честер стояв поруч і залюбки милувався (йому це дуже подобалось),— я, не подумавши як слід, зауважила:

— А ніс у нього буде як у Джіма.

Честер зірвався з місця і, позеленівши від люті, скрикнув:

— Не бачу нічого схожого з Леттерами! Всі кажуть, Том — викапаний я, хіба, може, очі, згоден,— твої!

І вийшов.

Це мене дуже вразило. За своє життя я не раз чула (під час тітоньчиних «політичних» балачок) про ті «коники», що їх витинають схожі на Честера люди, і мені на якусь мить стало млосно, так ніби піді мною, кажучи словами міс Бреддон, «розкрилася прірва». Мені раптом здалося, що вся його запопадливість і лагідність — лише машкара, за якою криється щось потворне й дуже загрозливе. Втім, може, саме тому, що це мене до глибини душі вразило, я поспішила сказати собі, що й справді бовкнула зайвого, і то було з мого боку нетактовно. Дитина стала для мене такою великою втіхою та розрадою (хоча й нагадувала про Джіма), що мені зовсім не хотілося псувати собі настрою.

Не кажучи вже про допитливість, яку збуджує в нас перша дитина, і про те, що нас взагалі мало не до сліз розчулює кожна маленька істота (все крихітне — діти, звірята, навіть іграшки), не кажучи про задоволення, яке маєш від простого спілкування з малям (несподівано для самої себе це виявилося дуже приємним принаймні попервах), я справді таки дуже полюбила Тома. Доглядати його була мені велика радість. Не знаю, чом це мене дивувало, може, тому, що я багато чула про жінок, особливо молодих, які не люблять своїх немовлят, а то ще й ненавидять їх до того, що ладні б, здається, задушити в колисці.

10

Ще до нашого повернення додому Честер здивував усіх тим, що «ступив на стезю війни». Він написав листа до газети «Кур'єр», органу радикалів, де назвав муніципалітет «товариством взаємного захвалювання», виставив свою кандидатуру на виборах і вже прицінювався до одного з «шикарних» особняків, що бовванів саме над Палм Коттеджем і звався Орчардом.

Звісно, він хотів платити за дім моїми грошима, але я не була проти. Я з самого початку вважала, що Честер одружився зі мною задля грошей (або принаймні через них), і має на них право, тим більше що він виявив стільки такту, коли йшлося про дитину.

Нарешті, завдяки йому я одержувала давно виплекане у мріях — власну кімнату, де могла зібрати докупи всі свої книжки, зручно розвалитись у кріслі, навіть випалити, як заманеться, сигарету-другу, а головне — не скидати окулярів. А треба сказати, що на ту пору жодна леді молодша п'ятдесяти років не носила окулярів прилюдно; і тітонька, і Джім, і навіть Честер, кожне на свій лад, насилу терпіли мене в окулярах.

Тітонька мала звичай казати: «Зніми цю бридоту, ти схожа в них на сову» (з властивим їй практицизмом вона дійшла висновку, ніби моє обличчя замале, а лоб завеликий для окулярів); Джім, той просто власноруч обережно знімав їх з мене двома пальцями, як знімають з обличчя якусь погань; а Честер тривожно поглядав на мене, скрипів стільцем і після паузи бубонів:

— Хіба ти не бачиш, вони лишають тобі слід на носі? Я певен, це не твій розмір.

Отак я від щирого серця була вдячна Честерові за всі ті блаженні години, коли я розкошувала у затишку своєї нової кімнати. Надто швидко я зрозуміла, чому Бальзак, чи, може, Вовенарг[5], називав шлюб школою дипломатії; на той час я вже добре знала, що у такому складному й «дипломатичному» альянсі як шлюб слід бути вдячною навіть за звичайну уважність.

До того ж він улаштував так, що після народження Тома ми почали спати окремо, і я спокійно могла вставати вночі до дитини. По суті, я й жила осібним життям, так би мовити, «життям у житті», або, вірніше, «осторонь» життя. Очевидно, через це проходить більшість жінок, коли в них народжуються діти. Якийсь один бік їхнього побуту стає осібним; дні заповнюються турботами, нехай і численними, але надто дрібними, щоб чоловіки могли ділити цей тягар з жінками; міняється навіть розпорядок дня,— і, як на мене, в цьому нема нічого дивного. Кожен з подружжя живе тоді своїм життям, лишаючись самим собою й одержуючи задоволення одне від одного.

Проте не скажу, щоб я була дуже задоволена своїм чоловіком: мене, як і багатьох інших, він обурив своїм листом у «Кур'єр», а головне — наміром розповсюдити у Тарбітоні брошуру, написану у ще нестриманішому й лайливішому тоні.

Писав він його кілька днів, і, скінчивши, попросив мене висловити про нього свою думку. Вважалося, що я добре володію стилістикою англійської мови, зокрема, Честер вельми цінував моє знання граматики.

Тепер я розумію, що нічого особливого у тому памфлеті не було. Він просто був жвавіший стилем, а головне,— для такого містечка, як Тарбітон, то було на ті часи щось нове.

Але ж і я доти не бачила нічого схожого на той памфлет. Думки мої ішли приблизно так: «Все це брехня,— від першого слова до останнього. Треба ж вигадати — ніби муніципалітет лише й думає, як йому «тримати бідних у злиднях»!

Воно й справді, з погляду людини, непричетної до політики, все у тому памфлеті було брехнею, та ще й Честер люто нападав там на моїх друзів, наприклад, на майора Фрієра, що саме обіймав тоді у нас посаду мера.

Перелякана, я вже уявляла, яка буча здійметься в місті через той памфлет (мені було страшно, що цей скандал занапастить Честерову кар'єру на самому її початку), і задавала самій собі питання: як могло статися, що мої п'ять тисяч фунтів обернули цього доброго, лагідного, поштивого й вельми порядного клерка з контори Бінга на доволі агресивного заколотника.

Та не встигла я сказати про його писанину й кількох критичних слів, як він вихопив її у мене з рук, подер на шматки, почервонівши при цьому так, що мало не луснув.

— Даремно я це тобі показав,— мовив він нарешті лагідно (хоч я бачила, як тремтіли у нього руки); — але я вважав і вважаю, що ці бідняцькі квартали — наша національна ганьба!

Я почала була пояснювати, що моє обурення викликають лише деякі його тези: йдеться про свідому брехню, адже всі знають, що це не так,— про твердження, які легко заперечити і які лише скомпрометували б добре Честерове ім'я. Замість відповіді він перепросив, що звернувся до мене з такою справою, бо певен: мої «істинні симпатії були й будуть на протилежному боці».

Спершу я подумала, чи не удає він «невинно ображеного»,— поза, якої ми раз у раз прибираємо, та ще й хизуємося своєю ображеністю, коли хочемо показати, що нас зачепили за живе, але ми все одно не поступимося власною гідністю. Проте коли я обурено заявила, що ніхто не давав йому права говорити такі речі, Честер ізнову неабияк розхвилювався і сказав, що він мені не дорікає, але — «звичайно ж!» — я завжди була по той бік барикад,— моє життя і моє виховання були зовсім інакші. І, звісно, мені невтямки, що таке справжні злидні!

— Ти не знаєш, що таке класи! — кричав він (і я побачила— його аж трясе від збудження).— І не розумієш, які ми з тобою різні! Та що вдієш,— тобі рідніший перший-ліпший негр,— коли, звісно, він багатий, коли він негр-джентльмен,— аніж Білл Коуд (він мав на увазі садівника Білла, що приходив раз на тиждень доглядати наш сад). Для тебе я хам, ніщо (обличчя йому засіпалося так, ніби він збирався заплакати). Ні-ні, це несправедливо! Це неправда! (Він простяг руку й торкнув мене за груди, ніби кажучи: «Пробач...»). Але саме так ти усім своїм єством відчуваєш.

Я, звичайно, хотіла заперечити, сказати, що він верзе казна-що і що все це чистісіньке безглуздя. Найдужче мене зачепило те, що Честер зараховує мене до іншого «класу» (бо ж я чудово розуміла: він таки має слушність).

Та не давши мені мовити й слова, Честер прожогом вибіг з кімнати (зібгавши у жмені подертий на клапті памфлет, через який ми пересварилися), і я побачила, що він і справді ладен заплакати.

Та коли я вийшла до обіду, він був дуже ввічливий (хоч і не спускав з мене пильного ока), обсипав компліментами й жартував. Я відчула, що цього разу незручно було не йому, а мені.

Тому й вирішила: надійшов час поставити все на свої місця. Мені здавалося неможливим жити й далі з ним у шлюбі, коли він підозрює, що я його зневажаю. Вирішивши, що настала слушна мить (навряд чи зараз він почав би розпалятися), я спробувала довести, що відносно моїх поглядів він помиляється,— ніякої класової різниці між нами я не відчувала й не відчуваю.

— Може, й так,— цілком серйозно відповів Честер,— але вона існує. Це одна з тих причин, чому я хотів з тобою одружитись. Мені не потрібні дівчата з бідних кварталів, я завше хотів мати за дружину справжню леді, і я її взяв.

Помітивши, що таке трохи дивне визнання знітило мене ще дужче, він додав (і тут мені раптом здалося, що він справді глузує):

— Ось бачиш, коли б я був джентльмен, я б цього не сказав, але така вже у мене вдача — різати правду в очі, яка вона не є прикра.

За тиждень памфлет вийшов друком точнісінько в тому самому вигляді, в якому Честер мені його показував,— усі брехливі вигадки великими літерами,— і зчинив куди більшу бучу, ніж я побоювалась.

Але саме завдяки цьому Честера обрали до муніципалітету, і місцева влада ризикнула висунути його кандидатуру до нової ради графства.

11

На ту пору суперечки про «клас» були для Честера свого роду манією. З будь-якого приводу, а то й без нього, він умить ярився й починав доводити, нібито існує якась «таємна змова з метою тримати народ у ярмі, щоб кожен знав своє місце». І не забував додати: його, мовляв, і самого мало не затерли,— він чекав аж до тридцяти п'яти років, доки, нарешті, випадково йому всміхнулося щастя. Я почала по змозі уникати балачок на цю тему,— і все одно ми якось мало не посварилися. Власне, я гадала,— таки посварилися. Тоді я ще не знала, що з Честером посваритися непросто. Коли я звинуватила його в тому, що він зацькував мене через оту класову приналежність, він зразу ж вибачивсь — і того самого дня знову взявся за своє.

Якби він раз у раз не давав мені доказів своєї любові, я могла б подумати, що Честер мене ненавидить. Лежачи в моїх обіймах, він розповідав, як йому свого часу аж руки свербіли «задушити оту стару відьму з Корта», коли вона приходила до його матері «з різдвяними подарунками». А він же чудово знав, що «стара відьма»— то наша родичка Мері Слептон, «тітонька Мері».

Складалося враження, що він ображає мене зумисне: Честер любив напружені ситуації. Вони його збуджували. І тепер, озираючись на минуле, я бачу, як наївно було чекати від чоловіка, не схожого на інших, щоб він поводився, як усі.

А тоді, через оті вибрики, він здавався мені диваком (навіть коли зважати на його класову приналежність), людиною, по-своєму не зовсім здоровою, і тому, як усі ненормальні, гідною жалю й співчуття.

Я відчувала також якусь незручність, навіть вину,— це почуття знайоме, мабуть, кожному, хто належить до панівного класу. Тому я намагалася всіляко допомагати Честерові і дуже раділа, коли він просив мене переглянути чернетки його майбутніх виступів чи послухати, як він говорить.

Він завжди цікавився моєю думкою: чи здатна його майбутня промова «взяти за живе», чи влучні в ній порівняння та образи. І вважав мене за кращого критика, ніж тітонька Леттер, яка над усе любила моралізаторство.

— Спіч,— казав Честер,— не повинен повчати, він має надихати людину!

12

Ніщо так не захоплює, як причетність, хай навіть не безпосередня, до перших кроків громадського діяча (чи то співака, чи політика: для них головне — справити враження на публіку, тобто на громадськість, а заздалегідь важко сказати, як вона їх сприйме і що саме їй сподобається); і тепер, коли Честер справді став кандидатом до ради графства й часто виступав з промовами перед натовпом (ради графства щойно тоді були засновані — до них обирали майже так, як нині до парламенту), я, слухаючи його, не могла всидіти на місці від хвилювання.

Звичайно, взаємини між нами були й далі напружені, бо я відчувала, що Честер сприймає всіх (та й мене) як своїх ворогів, і це дуже бентежило. Я впадала у відчай, коли на Честерів жарт (хоч його ми обоє так старанно підготували) ніхто з публіки не сміявся! Щоки мені палали тоді так, що доводилося нахиляти голову, аби, не дай боже, хто не помітив. А яка то була мука чекати, доки йому зааплодують! Може, саме тому, що таке гнітюче було чекання, поки люди почнуть нарешті аплодувати Честерові й викликати його (а з часом з'ясувалося, що він дуже гарний промовець), я не могла вгамувати сліз,— і, що вже зовсім недоречно, ладна була кинутись йому в обійми й сказати, як блискуче він виступав.

А того дня, коли Честера обрали до ради графства, і у Тарбітоні на його честь відбувся мітинг, і ми обоє наче сп'яніли від численних вітань, мені здалося, що в серці моєму й справді прокинулось якесь почуття до нього. Може, того вечора я його справді кохала,— була вдячна йому за те, що муки мої скінчились, і можна більше не переживати за нього.

Звичайно, я з полегкістю подумала, що тепер, досягши своєї мети, він нарешті отямиться й не буде таким нестерпно «важким».

Тітонька Леттер, якій Честер доти не дуже подобався, була тепер від його перемоги на сьомому небі. Зрештою, Честер завдячував їй свою кар'єру більше, ніж будь-кому, і ніколи цього не заперечував. Єдиний з усіх її протеже, він не лише виправдав, а й перевершив усі ЇЇ сподіванки. Вона тепер мріяла якось пропхнути його у парламент (ми всі, навіть Честер, вважали, що це вже занадто!) і всіма правдами й неправдами намовляла кузена Слептона та ще одного нашого родича, Вілфреда Коннібера, запропонувати його кандидатуру лібералам. Гадаю, вона навіть мала план, заручившись їхньою підтримкою, зробити мого чоловіка членом правління Бетвельської земельної компанії, де обидва кузени були за директорів.

Згадую про це тут лише тому, що існує легенда, ніби Честер уже тоді «запродався» капіталістам, особливо Конніберові. Насправді ж, Вілфредові на ту пору Честер страшенно не подобався, та й сам Честер категорично відмовлявся з ним спілкуватися, бо той мав прибутки від продажу спиртного (виробляв пиво); так само навряд чи міг Честер виявляти шану Слептонові,—той же був лендлорд і власник мало не половини тарбітонських земель. Честер відмовлявся від усіх запросин до Слептон-Корту, а мені не дуже хотілося кликати Слептона до нас в Орчард, бо в Тома різалися зубки і він тепер часто плакав.

Але таке ставлення Честера до моєї рідні не вельми мене тривожило; дуже скоро я помітила, що можу аж ніяк на це не реагувати. Отож, кажучи щиро, я (сама не знаю як) погодилась на ту «неймовірну» ситуацію, коли Честер навіть у найінтимніші моменти дивився на мене як на класового ворога.

Вище я вже сказала, що іноді мені здавалось, ніби в моєму серці прокидається любов до Честера як до чоловіка, і це мене дуже тішило. І хоч я вже знала: для шлюбу іноді досить і звичайної вихованості,— тепер, несподівано для самої себе (очевидно, тримаючи мене в постійній напрузі, Честер мимохіть збудив у мені почуття невдоволеності) я зажадала щастя. Тепер я все частіше уявляла собі, яким приємним має бути подружнє життя у тих, хто «по-справжньому» кохає одне одного.

І от саме такої пори до нашої садиби у Палм Коттеджі завітав із свого полку Джім.

Я зустріла його там випадково (а він умисне підстерігав мене) й зразу ж відчула до нього щось схоже на огиду. Він перетворився на такого собі офіцерика-джигуна, дуже пишався собою й анітрохи цього не соромився.

Джім помітно погладшав (на той час він був шести футів на зріст — вимахав угору ще підлітком, тоді він довго хворів), очі йому, здавалося, поменшали, а великі руді вуса жахливо псували його виразні губи.

Він одразу ж накинувсь на мене, заявив, що мій шлюб не більш як «продаж-купівля», і він, Джім, може довести, що Честер перевіряв у юриста, чи справді дядько Вудвілл залишив, мені спадок, який стане моїм, коли мені виповниться двадцять один рік або коли я вийду заміж. Він, мовляв, і взяв мене тільки тому, що розраховував на «мої грошенята, які допоможуть йому попервах у його брудних справах і дадуть змогу видертися нагору». Він, Джім, не побоїться й у вічі сказати це Честерові.

Я суворо заборонила йому це робити, і, вкрай розлючена, втекла від нього. Проте кидати виклик Джімові було марною справою. Наступного ж вечора він з'явився в Орчарді, зайшов до мене в кімнату, де я задрімала над книжкою, і, знявши з мене окуляри, спитав:

— Де мій син?

Я бачила, що він роздратований і хоче викликати мене на скандал; ніяк не відреагувавши на його слова, я вдала, ніби читаю далі (хоч рядки пливли мені перед очима).

Тоді він почав усіляко мене ображати, докоряючи тим, що я кинула його заради цієї «маленької брудної гадючки».

Я відповіла, що то він мене підманув, бо ніколи й на думці не мав одружуватися зі мною, недарма ж вирішив за краще втекти до Індії, де тільки те й робив, що розважався грою у поло.

Та Джім справді пропонував (коли ми нажили того клопоту) одружитися зі мною (втім, то були тільки слова); і тепер, легко довівши одне одного мало не до сказу, ми, звичайно, були схильні все перебільшувати й говорити перше-ліпше що спадало на думку. Джім розкричався на мене, і, я гадаю, тієї миті й справді вважав себе скривдженим.

Раптом ми почули за дверима кроки, і я сказала:

— Обережніше, це Честер. Він уже, напевне, знає, що ми тут.

Честер постукав у двері (як завжди це робив), і я озвалася:

— Прошу.

Джім відразу ж демонстративно схопив мене за плечі й поцілував, бажаючи влаштувати сцену.

Я почала пручатися, але Честер дуже спокійно мовив:

— Даруй мені, люба, я не знав, що тут лейтенант Леттер.

Честер завжди називав Джіма «лейтенантом Леттером», і я не знала, як йому пояснити, що це неточно. То була дрібниця, але я б не поручилася, що то він каже не навмисно,— аби підкреслити свою зневагу й ненависть до всіляких там «класових прикмет». Те, що мені здавалося дріб'язком, Честерові могло уявлятися важливим, і то настільки, що переконати його в протилежному було надзвичайно важко.

Джім повернувся до нього й сказав:

— Перепрошую, але я завжди вважав, що міс Вудвілл стане моєю дружиною.

— Он як! — посміхнувся Честер.— То, виходить, я неправильно вас зрозумів. Мені здавалося, ви того й дременули звідсіль, щоб цього не сталося.

— Нічого такого вам не здавалося! — відрубав Джім.— Ви просто скористалися з нагоди й загребли міс Вудвілл разом з усіма її грошенятами.

По Честеровому обличчю побігли червоні плями, що траплялося з ним лише, коли його допікали до живого, і він заявив, що не має наміру говорити з Джімом про такі речі, і що Джім міг би зважити бодай на мої почуття.

А Джім відповів, що його почуття теж дещо важать, особливо коли врахувати, ким я була для нього, не кажучи вже про те, що Том — його син.

Тоді Честер порадив Джімові не виходити за межі закону, бо то злісний наклеп. А Джім сказав, що чхати йому на закони, і його слова — не наклеп, а факт, і що Честер добре це знав, привласнюючи мої п'ять тисяч фунтів.

— Ви добре знали, що можете задурити Ніні голову своїми солодкими лестощами!

Тут Честер, який протягом усієї розмови тримався з великою гідністю, сказав мені:

— Нічого не бійся. Все це якась маячня, і я не вірю жодному його слову.

— Хай йому чорт! — не витримав Джім.— Але факти є факти! Не попреш! Ми не на мітингу й не в театрі! Ваша балаканина ні на кого не справляє враження!

Тут Честер узяв мене за руку й повів до спальні, мовивши:

— Я думаю, тобі краще піти звідси, моя люба. Я сам усе залагоджу.

І залагодив. Лишив Джіма самого в моїй кімнаті й передав йому записку такого змісту: якщо Джім хоче ще щось нам повідомити, найкраще зробити це у письмовій формі; а зараз, як він не залишить наш дім, ми будемо змушені викликати поліцію.

13

Джім вирішив не здіймати більшої бучі (потім він нарікав, що йому лишалося одне — побити вікна, але то було б не гідно офіцера чотирнадцятого полку!) й пішов од нас, про що Честер одразу ж мене повідомив.

— Я вжив деяких заходів, аби на майбутнє захистити тебе від таких скандалів (він справді поскаржився тітоньці, і вона відправила Джіма в полк; на ту пору тітонька ще мала над ним деяку владу, бо справно платила йому утримання); сподіваюсь, тебе не дуже збентежили вигадки цього негідника?

Я порадила йому не брати цього близько до серця,— у Джіма завжди був скажений норов.

Честер глянув на мене з великим співчуттям і сказав обурено:

— Я абсолютно переконаний, що в нього немає жодних підстав для таких натяків... ніби між вами щось там було.

Я лише й могла відповісти: авжеж, дещо таки «було», і Честер це знає.

— Звідки б я знав — мені ніхто нічого не казав. Побійся бога, я й подумати не міг би про щось подібне.

Ця його заява мене просто приголомшила. Я знала, що він каже неправду, а якби й не знала, запевне здогадалася б з його неприродно-байдужого тону.

Тому я відповіла, що він, безумовно, знав, бо недаремно влаштував так, щоб Том народився за кордоном, і сам усе залагодив з газетними оголошеннями.

Честер миттю змінив співчутливий вираз обличчя на інший, досі ще мені не знайомий, навіть не «суворий» а просто таки загрозливий. Він, здавалося, промовляв: «Тільки прошу, без дурниць,— я цього не люблю». Кілька хвилин він мовчав, щоб дати мені як слід відчути його невдоволення. А тоді мовив тим самим спокійним тоном:

— Ми обоє чудово знаємо, що Том народився завчасу, це може підтвердити лікар. Саме за його порадою я й вивіз тебе за кордон. Щоб зміцнити твоє здоров'я.

І по тих словах швидко вийшов з кімнати.

Це мене не знати як розлютило, але й трохи налякало. Мій лагідний і закоханий Честер сміє кидати на мене погрозливі погляди!

Зразу ж, тільки-но мені вдалося вийти з дому непоміченою, я поїхала до тітоньки й усе їй переповіла. Я сказала, що жити з Честером відтепер просто неможливо, він заперечує реальні факти!

— Неможливо? — перепитала тітонька.— Що значить «неможливо»? — І вона покладала в мене перед носом величезними ножицями (тітонька Леттер щовечора вирізала з газет статті й оголошення й вклеювала їх до свого альбома), а далі спитала:— Що ця дурепа хоче сказати?

— Я хочу сказати, що жити з чоловіком, який зумисне закидає тобі підлу брехню, хоча добре знає, що ти від нього нічого не приховувала,— неможливо.

З першого ж погляду було ясно, що тітонька в дуже поганому гуморі. Вони з Джімом щойно посварилися, а після кожної такої сварки тітонька почувала себе страдницею. Руки в неї тремтіли, у голосі бриніли саркастичні нотки.

— А чом би й ні? — промовила вона, швидко й обережно ріжучи ножицями газети, ніби підстригаючи всі мої аргументи.— Хто тобі сказав таку нісенітницю? З якої речі він повинен щось визнавати?

Такий поворот справ починав мене жахати.

— Не хочете ж ви сказати, тітонько, що він не знав про Тома, беручи мене заміж!

На ці мої слова тітонька ще дужче розсердилась і, почервонівши, зауважила, що Честер, звичайно, все знав, свого часу вона вже мені про це казала. Але могла ж вона сподіватися, що мені стане розуму не думати, ніби вони з Честером обмірковували цю справу в усіх подробицях. Чи, може, я гадаю, що порядна людина згодиться підібрати Джімові покидьки, коли їй без кінця товкмачити, що це покидьки? Для Честера це було б забагато, навіть ураховуючи його відчайдушне бажання вибитись на широку дорогу. Зрештою, він тобі не якийсь там готтентот!

Так мені й не вдалося дізнатись — ні тоді, ні пізніше,— як і на чому тітонька й Честер дійшли свого часу згоди. Як і належить розумним людям, вони нічого не називали своїми іменами, щоб, бува, потім про це не пожалкувати. Вони просто порозумілися, та й усе, порозумілися, не ставлячи одне одному ніяких умов, «не зв'язуючи себе обіцянками».

Але для мене не було на ту хвилю нічого страшнішого за їхню мовчазну угоду. Зовсім несподівано я опинилась у ролі злочинця, який може щодня наразитися на обвинувачення й має довіку нидіти в стані постійних сумнівів та погроз. Найжахливішим було те, що я нічим не могла б себе захистити. І я заявила, що така ситуація — річ для мене виключена, далі так не може тривати.

— Чому Честер не хоче визнати всього, що було, коли він сам чудово знає, що це правда? Авжеж, це безглуздо. Хіба лише він чинить так зумисне, аби принизити мене,— та й тоді це ніщо інше, як дурощі.

— Ну звісно, ти одна знаєш, що таке дурощі, а що — ні. Я гадаю, Честер напевне краще за тебе розуміється на своїх справах.

— Але це й мої справи.

— Ось що я тобі скажу, моя люба. Я вважала б його за останнього йолопа, якби він хоч на макове зерня щось визнав. Ану як, уяви собі, раптом хтось що-небудь пронюхає? Про вас і так уже чого тільки не плещуть язиками! У нього таке становище, що він повинен геть усе чисто заперечувати.

— А моє становище? Як мені далі жити з Честером?

— Твоє становище?.. На, вклей оце туди, де місцеві ліцензії, тільки не масти густо клеєм. Розділ про міські парки, що ти торік клеїла, вже геть увесь покрила цвіль... А двоспальне ліжко, моя люба,— такого становища тобі замало?

— Ах, тітонько, без взаємної довіри я не можу...

— Взаємна довіра! Ось чого тобі бракує — сидіти з ним поруч, як Стенлі з Лівінгстоном на місіонерських плакатах! І довго ти отак всидиш? Ану як закипить чайник або Томмі зажадає вечері? Бога ради, дитя моє, не мели дурниць, мене це дратує. Ти вже свого часу поставила була себе у скрутне становище, і маєш дякувати долі, Честерові й мені за те, що вийшла з нього, не втративши гідності.

Тут у неї остаточно здали гальма, і вона наговорила мені бозна-чого,— на зразок того, що коли Честер і панькається зі мною як з царицею Савською, то це ще не значить, ніби я й справді цариця Савська, як я собі, здається, забрала в голову.

Тітоньку Леттер завше дратували люди (а над усе подружні пари), що не зугарні були «дати собі ради»; вона взагалі була невисокої думки про шлюбне життя,— може, тому, що її власна любовна історія скінчилася невдало.

Я лишилася в неї на вечерю, але їй і на мислі не було втішати мене, і додому я пішла в поганому настрої, твердо поклавши собі поговорити з Честером про все відверто, «поставити всі крапки над «і».

Тільки-но Честер зайшов до спальні (дуже пізно, коли я вже лежала в ліжку,— певно, такий був задум), я сказала, що тепер, коли нарешті ми самі, він, сподіваюсь, визнає правду.

— Хіба ти не бачиш,— почала я,— що ставиш мене в неможливе становище, приписуючи мені такий негідний вчинок? Хіба ж я зможу довіряти тобі після цього?

Йому як заціпило, й мене так обурила Честерова зухвалість,— а як інакше можна було сприйняти його мовчання? — що я відкинула ковдру, щоб зірватися з ліжка й утекти від нього світ за очі. Він устиг схопити мене за руку і сказав страшенно схвильованим тоном (проте мені все-таки здалося, що голос його звучить фальшиво):

— Тепер я бачу, як неправильно ти все сприйняла. Справді, між нами були непорозуміння! Тоді ми обоє не здужали глянути правді в очі. А вже дорікати тобі тим, що сталося, було б не тільки безглуздо, а й жорстоко.

І він заговорив про те, яка я була згорьована, коли Джім відкинувся від мене, і як він, Честер, дізнався, що я хвора й нещасна, і скористався з цього. І це було дуже непорядно з Його боку, адже він діяв свідомо, чудово знаючи, що я його не кохаю. І так далі, і таке інше. А потім почав виправдовуватись тим, що дуже любить мене. І сказав, що далі не силуватиме до подружнього життя, коли я не можу йому цього подарувати,— хоч розлуки зі мною, слово честі, не переживе.

14

Як не дивно, всі ці Честерові промови, виголошені його «зворушливим» голосом, справили на мене велике враження. Я пишу «зворушливий», бо, вперше почувши це визначення (між іншим, не від жінки, а від залюбленого у Честера юнака), я зразу ж відчула, яке воно влучне. Честерів голос був чи не найразючішою його зброєю: він здобув йому владу. І тепер, коли голос його тремтів, я теж мимоволі тремтіла й сама (нерви мої були вкрай напружені від усього, що сталось), і мені хотілося заволати щосили: «Доволі! Досить!» Я ладна була віддати все, що маю, аби тільки вгамувати в собі це жахливе тремтіння, яке погрожувало знищити й усі мої принципи, і моє самовладання. В мені наче поселилися дві істоти: одна, ще й досі збурена, невідступно стежила за кожним кроком підступного ворога, а друга всім серцем йому співчувала, піддаючись усім його емоціям. Ніколи я ще не знала такої муки! Мене ніби краяли навпіл. (Недавно одна дуже розумна й щаслива у шлюбі жінка, розповідаючи мені, що відчувала те саме під час свого медового місяця, запевняла, що, на її думку, більшість жінок проходить через отаке «роздвоєння особи»). Коли Честер знову й знову торочив мені про своє палке кохання, я лютувала все дужче й дужче; та водночас у дрижанні його рук, в інтонаціях голосу було щось таке, що змушувало й мене тремтіти всім тілом,— так ніби своїм коханням він простромив мене наскрізь. Я перетворилась на грудку гніву й жалю, і всі мої голосні слова вмить вивітрились, і я вже сама собі за них дорікала. Я намагалась його спинити, кажучи, що не він один винен, але Честер почав цілувати мене у чоло, і, жахнувшись, я раптом відчула (принаймні, це в мені відчула та, інша жінка), що збентежена не менш за нього, і, як і він, ладна розплакатись. І я почала його благати:

— Не треба, не треба, ти дуже втомився.

Та він і на думці не мав спинятись, навпаки, попросив, щоб я стала з ним до молитви; і хоч це мене теж дуже здивувало (бо весь цей час ота, перша, розгнівана жінка в мені міцніла в своєму переконанні не брати участі у цій дешевій грі), я була готова на все, аби мені дали нарешті спокій. Отож я зразу скочила з ліжка, і ми стали з ним навколішки. Він узяв мене за руку й почав ревно молитися, і та його молитва, здалося мені, не мала кінця і краю. Найдужче мене вразило, що він благав бога встерегти нас від ошуканства,— передусім, казав він, від ошуканства в наших душах.

— Не попусти нас обманювати самих себе, відкрий нам зло й гріховність помислів наших, негідні бажання й хтиві порухи у наших серцях,— благав він.

А я собі думала: «Господи боже мій, таж він і є найбільший ошуканець, адже в мене немає ніяких бажань, а хтивих помислів за душею — і поготів».

Голос його то злітав угору, то спадав униз (іноді він ставав такий гучний, аж я боялась,— ану як почує челядь?),— він, як кажуть, увійшов в азарт. Йому весь час перехоплювало дух, наче в агонії, і мені раптом відкрилося, що ця людина не просто грає роль,— він справді перебуває в полоні екстазу. Честер так міцно стискав мою руку, що я боялась, як би він не зламав мені пальці; з його грудей виривалися ридання й стогони.

Хоч я й змерзла (стоячи на килимку у самій нічній сорочці) і в мене боліли коліна, я побожно схилила голову й принишкла. На разі мені засвербіло в носі, і я відчула, що от-от чхну. Лівою рукою я міцно стисла перенісся (праву він тримав у своїй руці, боляче обхопивши її, немов лещатами) і тепер уже справді почала молитися,— молитися, щоб він швидше скінчив. Та Честер тільки-но почав увіходити в смак.

— Милосердний боже! — благав він,— ти, що живеш у наших серцях і все розумієш, навчи нас прощати одне одному, припошли нам любов свою і владу мудрості своєї, щоб кожен день, кожна година відроджувалися для нас у коханні! Припошли нам життя духу, аби ми щохвилі очищалися для нової любові й для нового життя у любові!

І в цю мить, хоч як я стримувалась, я чхнула. Згадую тут про це (чи не правда, у нашому мудрованому світі часом трапляються доволі кумедні речі?), бо воно мало вельми поважні наслідки. Я (тобто друга я) мало не згоріла від сорому. Я почувалася так, ніби випустила парасольку під час погребної відправи або виконання Соломонової «Пісні пісень». Я навіть не вибачилась. Та коли трохи згодом він спитав мене тим самим проповідницьким голосом: «Ти змерзла?»,— я відповіла йому з перебільшеною жагою: «Ні, ні, не звертай уваги, продовжуй...» І він продовжив! Втім, недовго, бо хотів лише як слід скінчити. По тому, як він тримав мою руку (все ще міцно стискуючи її у своїй), я могла б сказати, що саме він тепер думав про мене. Мовивши «амінь», він підхопив мене з колін і поклав у ліжко.

— Треба було чимось тебе накрити,— сказав він,— ти могла застудитись.

І коли я відповіла, що ніколи не застуджуюсь, він поцілував мене й промовив:

— Ти дуже добра — цим ти мені і подобаєшся. Ти одна з небагатьох, хто й направду вміє прощати.

Звичайно, та перша жінка, що сиділа в мені, бачила небезпеку, яка чигала на мене у тих словах (кожна з нас розуміє: компліменти зобов'язують), і я відповіла, що це не зовсім так, він перебільшує мою милосердність. Я не належу до тих, хто все прощає, а як і роблю це, то лише з лінощів, люблю, коли мені легко на серці й не терплю ніяких химер.

Але Честер гаряче заперечив,— мовляв, я себе недооцінюю, я мудріша й благородніша за нього і живу у всепрощенні.

— Дивитись у майбуття — ось єдиний шлях, що веде нас до всепрощення. Божа милість — життя душі, невичерпне джерело милосердя, що наповнюється кожної хвилини. Так, моя люба, ми мусимо йти назустріч завтрашньому дню, назустріч новому життю нашого духу, новій радості нашої любові... Ми повинні почати все спочатку, з цього моменту, зараз же... Ти мене розумієш?

Він був такий схвильований, такий зворушений! (Зараз він справді хвилювався, хоча спершу це почуття було напускне). Звичайно, я сказала, що чудово його розумію і єдино правильний шлях до прощення (бо так воно і є насправді)— почати спочатку, заново, і я йому вдячна за все, що він для мене зробив. Це було єдине, що я могла сказати після того, як отак непристойно чхнула.

І саме в ту мить я раптом збагнула те, що тлумачила мені тітонька, говорячи про особливе становище Честера і про його доброту до мене; я зрозуміла, чому, почуваючи себе ніби серед ворогів (я теж належала до їх числа), він навіть у розмові зі мною був такий обережний.

Це прозріння найшло так раптово, що мене просто вразила моя колишня сліпота. Очевидно, саме це Честерові друзі по вірі називали «осяянням». Гадаю також, що тут нема нічого незвичайного; таке трапляється з кожною молодою заміжньою жінкою, коли вона раптом починає бачити все у новому світлі.

Протягом року я зазнала цілу низку таких «осяянь», і, отже, перетворилась тепер на зовсім іншу людину. І ця ніч, яка щойно здавалася мені «нестерпною», раптом цілком несподівано стала напрочуд щасливою (хоча й був у цьому щасті особливий присмак нервового напруження). Я дала Честерові зрозуміти, що розкаялась, і це його дуже втішило.

15

Звичайно, що «стерпнішим» ставало наше з Честером життя, то й заплутанішим водночас. На кожному кроці виникали усе нові й нові небезпечні рифи. Тепер я вже знала й ні на хвилю не забувала, що попри всю свою химерну любов до мене, Честер вів зі мною щось на зразок політичної гри. Він щодалі зміцнював свої позиції, дбаючи передовсім про власну кар'єру.

Тепер я вже мимоволі пильно стежила за всіма його хитрощами, і завше була напоготові сказати: «Ось він знову хоче пошити мене в дурні!»

Сьогодні я розумію, що дуже часто тоді помилялась. Люди з живою уявою (уява була його пристрасть і його зброя, вона допомагала йому вживатись у те, що почувають інші люди) дуже швидко піддаються надуманим страхам і найдикішим фантазіям. Їхня сила — водночас і їхнє «дошкульне місце».

Так, наприклад, під час лілмутських заворушень двоє чоловіків було вбито і близько двадцяти поранено. Більшість із тих, хто писав про це, закидають Честерові, що він свідомо не дотримав слова й ризикнув життям багатьох людей,— аби тільки потрапити в газети. Я й сама спершу ладна була в це повірити, але минав час — і я ще дужче заплутувалась, вже й не знаючи, у що вірити, а у що — ні; що ближче я знайомилася з фактами, то сумнівнішими вони мені здавались.

Безперечно, перші переможні кроки в політиці Честерові (та й багатьом іншим молодим радикалам) допомогла зробити пропаганда проти бурської війни і пристрасті навколо неї. То були часи, коли Ллойд Джордж тільки-но розпочав свої виступи проти війни; він зневажав юрбу, ладну його лінчувати, і радикали тремтіли від захвату, почувши його ім'я.

Сьогодні вже важко навіть уявити, як тоді ненавиділи Ллойда Джорджа. Наші солдати зазнавали поразки за поразкою, тисячами гинули на фронтах, і всім було соромно за це, всіх мучило почуття провини, ніби ми їх зрадили. Та ніхто не мав одваги сказати про це вголос; навіть думати так не годилось, бо вважалося, що те ллє воду на ворожий млин.

Я теж ненавиділа Ллойда Джорджа. І була б рада, якби його лінчували; проте водночас і боялась, що його можуть вбити (почуття, трохи дивне для такої великої ненависті); немовби його смерть наклала б на мене певну провину і бог відвернувся б від нас. Я ненавиділа в собі це почуття: ніби Ллойд Джордж ризикував своїм життям зумисне, щоб катувати людей жахом і ненавистю!

Звичайно, «реальна» правда була трохи інша, але мені здавалося, наче презирство Ллойда Джорджа до небезпеки збуджувало уяву всіх отих прихильників бурів, допомагаючи їм побачити, що велика мужність і схильність до самопожертви можуть іноді бентежити людей, завдаючи їм болю й душевних мук.

Я не кажу, що всі ці захисники бурів, котрих цькували на вулицях, закидали камінням і жбурляли у ставки, неодмінно молилися на Ллойда Джорджа. Але їх просто приголомшило відкриття, що уряд не знає, як йому впоратися з оцими добровільними мучениками.

У мене не було мужності навіть натякнути на це Честерові, він одразу ж закинув би мені «вульгарне мислення», і мав би до певної міри слушність; сам він не дуже сушив собі голову тим, задля чого він іде на такий ризик.

Він мене вкрай обурив, коли, знехтувавши всіма попередженнями, провів мітинг у Чорлоку. В залі тоді потрощили мало не все, одного хлопчину серйозно поранили, а сам Честер дістав каменюкою по голові.

Я була люта, як мегера, і вважала, що так йому й треба, та, хвалити бога, не висловила цього,— бідаха й так страшенно перелякався; розпалив, бач, такі пристрасті, що самого мало не вбили. Через отой чорлокський скандал і особливо через слідство у справі того хлопчини (йому тоді пробили череп, і він став епілептиком) Честер і дав свою славнозвісну обіцянку начальникові поліції графства нічого такого більше не робити. Коли того вечора його приятель Гулд волочив закривавленого Честера додому, той так тремтів, що насилу тримався на ногах; я ніколи не бачила нікого у такому жахливому нервовому збудженні.

Поки я промивала йому рану, він увесь час намагався пояснити мені, як було все насправді і з чого зчинилася така буча. Та варто було йому лише розтулити рота, як його знову починало лихоманити, і він уже не міг говорити далі, хоч і запевняв мене, що рана в нього незначна, і він ніяк не збагне, чом йому так недобре. Я не могла вмовити його лягти в ліжко.

Тим часом містер Гулд робив усе (принаймні так мені здавалося), щоб Честерові погіршало. Він бігав перед ним по кімнаті і без кінця товк одне й те саме: він добре знає, хто розпочав скандал і хто їм за це заплатив. І коли я поцікавилась, хто ж платитиме сільським хлопчакам, щоб вони жбурляли каміння, він відповів: до цього він от-от докопається, бо тут явно замішаний уряд.

— Ви звернули увагу,— кричав він Честерові,— як раптово все почалося? Хтось свиснув в кінці залу!

На мій подив, Честер сказав, що помітив це, і що він теж не має сумніву: мітинг зірвано за ретельно розробленим планом.

Я хотіла була сказати, що для людей, у котрих на фронті рідня (один з моїх кузенів загинув у перші ж дні війни, а всього тиждень тому прийшла звістка, що поранено Джіма), така бурхлива реакція — річ цілком природна, вони не можуть спокійно слухати, як при них ображають армію. Та я цього не сказала, добре знаючи, що Гулд відразу ж брутально мене переб'є, а Честер запідозрить у «класовій змові».

Так уже було, наприклад, коли мені почали приходити листи від Джіма (потрапивши до госпіталю, Джім почав писати всім родичам досить цікаві листи, розповідаючи про зворотний бік війни), і я читала їх Честерові (щоб його не мучила цікавість — про що ж там написано); якось він сказав:

— Ніяк не втямлю, який йому сенс лаяти уряд.

І переконати його в тому, що Джім просто писав, як думав, без будь-якого наміру, було неможливо. А згодом я почула вже від містера Гулда:

— Я чув, офіцери провадять агітацію і вимагають поповнень.

Я відповіла, що листуюся хіба що з одним офіцером (котрий до того ж лаяв не уряд, а більше свого полковника); але він тільки кинув на мене пильний погляд, ніби кажучи:

— Авжеж, так я вам і повірив, усі ви заодно.

І він таки переконав Честера, ніби справжня мета Джіма як офіцера — поповнити армію солдатами, а у такий спосіб — збільшити й свої шанси на підвищення в чині. Мені здавалося, такі люди, як Гулд, тільки те й робили, що підкладали дров у багаття; Честер і без того вбачав у всьому самі лише інтриги. Я люто ненавиділа Гулда, але, свідома його лихої вдачі, була з ним особливо обережна. Розуміючи, що він найближчий Честерів приятель, я казала собі приблизно таке: «Хай ніхто не зможе закинути Честеровій дружині, що вона віднаджує від нього друзів».

Однак, незважаючи на всі мої добрі наміри (а може, й тому, що я була молода та недосвідчена), я одного разу не стрималась і в ці тривожні після чорлокського скандалу дні затіяла сварку, яка навіки зробила Гулда моїм заклятим ворогом.

16

На той час Гулдові було років під сорок, він посідав значне місце в євангелістській общині, його знали як вправного проповідника й голову кількох найважливіших тарбітонських комітетів, зокрема, комітету захисту бурів. То був низенький на зріст чоловічок, дуже худий, з червоним обличчям, довгою шиєю, довгим носом і тупим підборіддям (тітонька Леттер казала, що обличчя в нього — наче в того гусака), кучерики на голові примхливо стирчали вгору, ніби їх виштовхнула з черепа якась диявольська сила. І здавалося, ця сила нуртує в ньому безугавно. Навіть коли він сидів, відчувалось; як йому важко «тримати себе в руках».

Батько його був дрібний тарбітонський крамар, також вельми побожний (але гидкий і хитрий дідуган, якого не раз ловили на брехні й обважуванні покупців, а якось він навіть трапив до в'язниці за темні діла з дівчатками); мізерна батькова крамничка стояла ген на краю Тарбітона. Але два роки тому він відійшов від справ, і його синок прикупив собі ще дві дуже солідні крамниці, одну в центрі на Гай-стріт, а другу в Чорлоку.

Ті бакалійні крамниці (обидві прибуткові) він купив почасти на Честерові гроші, тобто на мої; хоч я й погодилась на таке вигідне вкладення капіталу (Гулд платив нам десять відсотків), мені це було неприємно, бо я знала, що така комерція їх дужче поєднає. Справді, відтоді Гулд став частіше бувати в нас і поводився зі мною досить нечемно,— вдавав, ніби мене й зовсім не існує.

Того вечора після мітингу він, звичайно, був у піднесеному стані. Хвалив Честерову промову й знову повторював, що то був найкращий його виступ, особливо все, що стосувалося армії.

— А таки допекло! І тут, знаєте, почалося таке! Саме те, що треба Лілмутові! Але як добре, що в залі виявився репортер з Лондона: вперше лондонська газета надсилає сюди репортера! Слухайте, а може, їм хто натякнув, що торі планують зчинити тут бучу?

Я спитала, що саме сказав Честер про армію, і Гулд, дивлячись на мене своїми булькатими собачими очиськами (у нього були трохи вирячені очі і завше такий нахабний вигляд, ніби він хотів сказати: «Що, вам не подобається? Чхав я на це!»), відповів:

— Він назвав їх убивцями й боягузами, такі вони й є.

Я промовчала, бо дуже розгнівалась, а ще тому, що моя перша, критична половина, чекала, що відповість на це Честер.

— Вбивці і боягузи,— повторив Гулд,— а їхня церква їх благословляє.

Раптом, цілком несподівано для себе самої, я спитала, як він дізнався, що існувала змова. Якщо скандал викликали Честерові слова, то при чому тут змова?

Почувши це, Гулд страшенно розлютився і сказав, що про існування змови знають усі, і йому давно відомо, що я хочу віднадити його від нашого дому, і надійде час, коли Честер зрозуміє, хто йому справжній друг. І, набундючившись, вийшов з кімнати.

Я відразу ж звернула Честерову увагу, що сварку, якщо це взагалі можна так назвати, почала не я, та він лише відповів:

— Так то воно так, але він знає, що тобі не до вподоби його відвідини.

Це була правда, тож я ще дужче розсердилась:

— Мені не до вподоби інше — усі ці його балачки про змови і те, що він тягне тебе в Лілмут. Ти ж чудово розумієш, що там пахне куди більшим скандалом.

Честер нічого мені не відповів, мабуть, вагався. Але наступного дня лондонські газети мало не зацькували його, називали зрадником і вимагали його арешту. Гулд прибіг привітати Честера і сяяв, як переможець,— бо Честер став тепер «політичним діячем національного масштабу». Лілмут, кричав він, тепер його головний шанс, поворотний пункт у Честеровому житті.

Я сказала, якщо Честер поїде до Лілмуту, його заарештують. Але Гулд заволав: «Так навіть краще!», і Честер (побачивши, як мене обурює ця словесна еквілібристика) швидко додав:

— Ти сама бачиш, Ніно, ми не маємо права дбати тільки про самих себе... Справа тут надто серйозна. Ця війна — злочин.

І коли нарешті, по тому як Гулд пішов, я нагадала Честерові, що він дав слово начальникові поліції не влаштовувати мітингу в Лілмуті, Честер тільки відповів:

— Авжеж, бо в мене й на думці нема нічого такого там влаштовувати.

— Але ж ти знаєш, що він мав на увазі.

— Я знаю інше: його єдина мета — заборонити нам вільно висловлювати свої думки.

І от саме тієї миті, коли мені подумалося, що Честер неодмінно знайде якийсь привід, аби зламати слово, він раптом змінив тон і сказав:

— Ти, либонь, гадаєш, ніби я бачу в кожному інтригана лише тому, що сам інтригую на кожному кроці?

Я вже зазначала, що Честер нерідко практикував такі несподівані повороти, щоб збити мене з пантелику, і, як правило, це йому вдавалося. Не встигла я заперечити, як він вів далі:

— Хто тобі сказав, що змови нема? Їм навіть не треба змовлятись. Це само собою зрозуміло — вони починали у вашій «джентльменській» школі.

І я побачила, що обличчя йому знову вкрилося потом, він був такий лютий, аж ледве міг говорити. Підійшовши до мене впритул так, ніби хотів мене вдарити, він процідив:

— Те, що ти називаєш духовною спільністю, насправді лише дотримання правил гри.

І, мов обпечений, вибіг з кімнати,— як робив це завжди, коли не міг стриматись; він ненавидів мене за те, що я бачила його у такому непривабливому стані, охопленого істерикою та люттю. Хіба могла я після всього того обвинувачувати його у хитрощах та ошуканстві, коли Честер направду відчував, що оточений самими хитрунами й ошуканцями?

Звичайно, своїми вибриками він хотів збити мене з пантелику, замилити мені очі, проте лють його була непідробна, а всі його підозри — справжні підозри. Я навіть не могла тоді з певністю сказати, була та його істерика напускною чи ні,— Честер дійсно не здатний був подолати себе самого. Рясний піт на його обличчі був непідробним, і ненависть до «моїх джентльменів» — непідробною ненавистю.

Я не мала права навіть образитись на ту його нестриманість; якщо він усе це справді почував, його слід було б пробачити. Більше нічого я не могла йому сказати, і цим він до певної міри теж користався.

17

Не знаю, чи варто розповідати в подробицях історію лілмутського скандалу, про який сьогодні, очевидно, вже мало хто пам'ятає. Коротко кажучи, існувала домовленість, що Честер, Гулд і два члени комітету на захист бурів поїдуть до Лілмута і чорним ходом потраплять на мітинг, присвячений діяльності африканських місій (їм залишать місця у президії). Потім Честер встане і, виголосивши кілька слів про корисну роботу цих місій, порівняє їх з діями уряду, що розв'язав війну, тобто виголосить справжню антивоєнну промову.

Як відомо, їхній замір здійснився навіть краще (чи, може, гірше), ніж вони планували. Я знаю це, оскільки бачила все на власні очі. Честер заборонив мені туди їхати — боявся скандалу. Та я й сама спершу не хотіла,— принаймні таке було моє попереднє рішення.

А вирішила так я не тільки тому, що вся ця інтрига була мені неприємна вже на самому початку; чимало важив тут і вислів мого давнього друга майора Фрієра,— якось він запитав мене в яхт-клубі:

— А ви, я чув, стали вже справжньою радикалкою?

Звісно, я почала заперечувати (цей закид мене мало не образив),— нічого подібного, я взагалі байдужа до політики. Та він лише сумно посміхнувся й додав:

— Але, я гадаю, то цілком природно, якщо ви вийшли заміж за людину з їхнього кола.

Ці його слова мене навіть образили. Та водночас душу оповила тривога. Я раптом реально зрозуміла, як тісно я «пов'язана» зі світом політиків, як істотно хвилює мене останнім часом коли не сама політика, то її вплив на Честерові погляди й настрої (от хоч би ці його нав'язливі ідеї про «класову» ворожнечу). І дійшла висновку, що майор до певної міри мав рацію — мене справді «несе» у вир політичної боротьби.

Це було жахливе відкриття. Я всім єством відчула, що непомітно й мимоволі змінилась (адже тривога моя була непідробна), що з мене помалу ліплять іншу людину.

Ось чому я тоді так боялася будь-яких політичних ускладнень (це була одна з причин моєї антипатії до Гулда), ось чому вирішила не мати нічого спільного з лілмутською змовою.

І справді, я дуже зраділа, коли тітонька Леттер (вона була прихильницею місій і допомагала скликати це зібрання) запропонувала мені поїхати з нею в Лілмут. Це давало мені змогу зайвий раз показати, як твердо я вирішила ні в що не втручатись. І я сказала — гаразд, я охоче з нею поїду, мені треба дещо купити там на зиму.

Коли ми туди приїхали, я попрощалася з тітонькою і майнула по крамницях,— купити собі зимову сукню й вовняну білизну Честерові (взимку він натягав на себе багато теплих речей, бо завжди мерз,— хоча цьому важко було повірити, дивлячись на його рум'яне обличчя).

Я приміряла сукні, а мене не полишала думка: «Вся ця афера — суцільна ганьба, низький і підлий трюк. Якщо його там уб'ють, він сам буде винен. Нічого й жаліти, так йому, й треба. Не мотузком же мене, зрештою, прив'язали до Честера!» Та чимдалі мені ставало якось не по собі, здавалося, ще трохи — і я зомлію. В моєму серці стинались у двобої якісь незбагненні почуття, і я вже була нездатна навіть вибрати Честерові білизну (ба навіть сукню для себе). Нарешті я вийшла з крамниці на вулицю, бажаючи трохи пройтися пішки, глянути на море й ковтнути свіжого повітря. Увагу мою раптом привернула афіша на ліхтарному стовпі, де говорилося про збори, і все досі притлумлюване рвонулося з мене назовні й понесло вперед, наче могутня хвиля нікчемну тріску. Я стрімголов помчала туди, де вже мали початися збори, вкрай налякана тим, що не потраплю, та мені, хвалити бога, вдалося не тільки пропхатися всередину, а навіть знайти стільця десь іззаду в темному закутку, між двома знайомими молодиками: один був тарбітонський різник, другий — бакалійник з Гулдової крамниці. Обоє вони повелися зі мною дуже ввічливо, навіть більше — приязно й шанобливо.

Коли збори розпочалися, Честерів стілець на сцені ще не був зайнятий (вони з Гулдом побоювалися, чи не сидітимуть в залі шпики з поліції, згодом з'ясувалося, вони й справді — на наше з Честером щастя — там були). Та ледве-но встиг священик-баптист мовити кілька слів про ту роль, яку відіграє в Африці християнська релігія, як із задніх дверей вийшов раптом Честер і, пройшовши через усю сцену, сів на своє місце. Звісно, всі зразу ж звернули на нього увагу (не маю сумніву, що так і було задумано), і залою прокотилася хвиля шепоту.

— Це той,— переповідали люди один одному,— що назвав наших солдатів убивцями і здійняв оту жахливу колотнечу в Чорлоку.

Відразу в повітрі, як то кажуть, запахло грозою; справді, було саме так, ніби після спалаху блискавки чекаєш удару грому. Якась жінка позаду стиха зойкнула: «Не може бути!»,— на неї зразу ж цитьнули десятків зо два голосів,— наче хвиля тихо прошаруділа по всипаному галькою березі.

Однак тепер я вже рішуче поклала собі не хвилюватися, хоч би там що.

«Все це робиться лише з однією метою — збити людей з пуття. Ні, вони таки дуже невисокої думки про людську природу! Ганьба! Ганьба й бридота!» — міркувала я, з кожною хвилиною ненавидячи Честера все дужче й дужче.

По тому, як він сидів — гордовито, не рухаючись, міцно стиснуті на колінах руки (він завжди стискав отак руки, щоб вони йому не тремтіли від хвилювання),— я бачила, що нерви у нього були вкрай напружені. «Він тільки вдає, ніби любить мир і правду, а сам накручує себе як тільки може (принаймні і не намагається взяти себе в руки), аби наговорити якомога більше бучних і фальшивих слів та наплутати лиха». Жінка позад мене гукнула ще щось, якийсь чолов'яга з гальорки цитьнув на неї, прокотилася ще одна хвиля шепоту, і я полегшено зітхнула, коли місіонер нарешті скінчив свою доповідь.

Та Честер несподівано зірвався з місця, ніби його підкинуло, й заговорив, і голос йому так затинався від хвилювання, що мені мимоволі з острахом подумалося — він от-от усе переплутає чи зіб'ється з думки. Однак Честер уже тоді вмів не просто, як то кажуть, давати собі волю, а й керувати своїм натхненням; думки його летіли так прудко, що він ніби плив на вершечку хвилі, не поринаючи у темну глибінь плутанини.

В таких випадках він уже забував будь-яку обережність і запалювався ще дужче. Того вечора він почав з гострого нападу на уряд. Вислів його про те, що уряд продав свою совість за золото колоній, згодом, у трохи зміненому вигляді, набув широкого розголосу. (Нещодавно я побачила цю фразу в підручнику історії: «Англія продала Христа за золото Йоганнесбурга!»). А ще, коли не помиляюсь, він назвав наших солдатів катами на службі у Понтія Пілата.

Проте нічого цього я вже не чула, бо ледве встиг він розтулити рота (і я можу в тому поклястися!), як у залі зчинився лемент; не минуло й хвилини, як у різних кінцях її вже спалахнула колотнеча. Люди (у більшості своїй то не були хулігани, хоча серед прибічників Честера та його ворогів нерідко траплялися невиховані молодики) зусібіч дерлися на сцену, і Честер уже боронився від двох юнаків (на вигляд цілком пристойних клерків чи прикажчиків у чорних охайних костюмах), які намагалися зіпхнути його в оркестрову яму.

З тих, що сиділи поруч зі мною, мало хто лишився байдужий, жоден не всидів на місці. Здебільшого глядачі позривалися зі своїх місць і волали: «Боягузи!», «Звірі!», «Геть зрадників!», «Викиньте їх за двері!»

І що досі ніяк не вміщається мені в голові — я теж (про це мені потім розповіли, сама я нічого такого не пам'ятаю, та й, щиро кажучи, довго не йняла віри!) пронизливо верещала: «Боягузи!», і навіть: «Убийте їх!» Мабуть, ішлося про тих, які били Честера; як там не є, а він, аж ніяк не велет, був там один проти добрячої сотні.

Якби не ті ідіотські вигуки (принаймні так мені потім пояснювали) і якби я не вискочила на стільця, на мене ніхто б не звернув уваги; а після того мене зразу впізнали й з ревом вчепилися в мене. Не пам'ятаю, з чого все почалось і як скінчилося. Пригадую лише одне: я лечу сторч головою з стільця, і тіло моє рвуть на шматки сотні людських рук.

Наслідком було те, що на мені пошматували сукню, хтось ударив мене в обличчя й наставив під оком синця, виникла безглузда й безладна бійка, і я отямилась від того, що раптом зрозуміла: мене, загорнуту (не знаю, хто й коли це зробив) у якесь дуже колюче пальто з металевими гудзиками (то була шинеля), несуть довжелезним тьмяно освітленим коридором, минаючи маленькі столики. Несли мене втрьох: мій знайомий з Тарбітона, різник (з носа на пальто йому юшила кров), високий чоловік у синьому мундирі (моряк, то була його шинеля) і якийсь зовсім не знайомий мені юнак, дуже молодий і чудний на вигляд, з білявою розкішною чуприною і трохи витрішкуватими синіми очима, котрий без упину повторював, що все це — стид і соромота, і що досі він рішуче виступав проти бурів, а тепер так само рішуче піде воювати на їхньому боці. Я була сердита на всіх і на саму себе за нашу ідіотську поведінку (звичайно, найдужче я злостилась на Честера, бо ж він був усьому причина!) і мало не цитьнула на бідного хлопця, щоб перестав верзти казна-що, але, хвалити бога, вчасно стрималась, згадавши, що він же мій рятівник і взагалі, здається, славний парубійко.

Отак він і торочив, що йому соромно, аж доки мене посадили до карети «швидкої допомоги», яка, від'їхавши, зразу ж спинилась у якомусь глухому й темному провулку, де ми простояли, здалося мені, цілу вічність; нарешті дверцята розчинилися, і два полісмени втягли ноші, вкриті ковдрою. І не встигла я злякатися, що лежу поруч мертв'яка, як ми вже мчали учвал під гучне теленькання дзвоників.

У кареті було темно, але крізь віконечка ззаду й спереду вривалося світло вуличних ліхтарів. Раптом, у смерть мене перелякавши, мертв'як підвівся й скинув з себе ковдру.

І не встигла я гукнути кучера, як уже зрозуміла, що переді мною Честер (і хоч була страх люта на нього, уявіть собі, як я зраділа, побачивши його живого). Він не дав мені розтулити рота й гнівно вигукнув:

— Ця наволоч знущалася з тебе, Ніно!

— Як ти себе почуваєш, Честере? Боже, що вони з тобою зробили?!—(Одяг на ньому висів клоччям, але, дякуючи поліції, що встигла витягти його із зали, він не зазнав жодної подряпинки).

— Не про мене мова,— хвалити бога, ти жива!

І він опустився навколішки й мало не плакав од хвилювання, і аж ніяк не випадало тої миті сварити Честера. Якщо говорити відверто, ми обоє були в такому незвичному психічному стані, що, не змовляючись, почали сміятися над собою і над своїм зовнішнім виглядом. Ми наче сп'яніли, і все це якось незбагненно раптом зблизило нас. Але водночас десь у глибині душі сиділо в мені відчуття, що він підлаштував усе навмисно і тепер удаватиме з себе героя.

18

Ця лілмутська афера, як вони з Гулдом і розраховували, справді зробила Честера «помітною постаттю». Віднині він став відомим, і чимало людей почали поговорювати, що його місце у парламенті. Його тепер без кінця запрошували виступати на мітингах, і хоч такі скандали, як лілмутський, більше не повторювалися, поліція щоразу була насторожі. Коли Честер виступав, його нерідко перебивали, виникали бійки, на вулицях навздогін йому свистіли. А лондонські газети писали, що «містер Німмо дав свою звичну виставу й повторив усі свої найзлостивіші напади на нашу армію, яку доля піддає нині таким важким випробуванням».

Ці гострі вихватки газет були Честерові особливо неприємні. Він читав їх мені вголос і казав: якщо «вони» гадають, ніби можуть «примусити його замовкнути», то дуже й дуже помиляються.

Нерідко такі відгуки зачитувалися на наших бурхливих, як називала їх тітонька Леттер, «честерівських асамблеях»,— тобто зібраннях Честерових прихильників — місцевих діячів та голів комітетів, які з'їжджалися до нас в Орчард. Що лютіше лаяли Честера в пресі, то більше втішалася,— принаймні так мені здавалося,— ця публіка: усі вони на кожному кроці згадували Лілмут, який зробив Честерові ім'я.

Зрозумійте мене вірно, я не вважаю, ніби вони відверто визнавали, що їм вигідно провокувати людей на зло й насильство чи навіть штовхати на злочин. Певна річ, нічого такого в них і на думці не було. Але саме в ту пору серед цього «політичного» оточення в мені народилося й зміцніло дивовижно-страхітливе відчуття, до якого я потім помалу звикла (хоч воно від цього й не стало менш страхітливим),— ніби я живу у світі, де нема нічого сталого, ніби вдень і вночі борсаюсь в океані якихось марев,— на хвилях слів: інтриг, честолюбних розрахунків та сподівань, де навіть не скажеш з певністю, що цей ось задум — чисто егоїстичний, або й навіть небезпечний для інших, а той — просто облуда,— бо всі вони так чи інакше пов'язані з чимось іншим, чого відразу й не збагнеш. У кожній брехні була своя часточка правди (приміром, ота Честерова віра в класову солідарність), а будь-який егоїстичний розрахунок (скажімо, Гулдів план зчинити в Лілмуті оту бучу) було замасковано силою-силенною красних слів (на зразок Честерових сентенцій про свободу взагалі і про свободу слова зокрема).

Отож, навіть чуючи, як вони на своїх «асамблеях» на всі заставки шпетять «шовіністів», які, мовляв, збивають людей з пуття, я не сміла навіть тишком подумати: «Боже милий, ну й наклепники!» І, бачачи, як їм медом по серцю кожне нове заворушення (уряд при цьому щоразу втрачав кілька голосів), я розуміла, що було б не зовсім справедливо назвати їх відвертими фарисеями, котрі радіють, що знайшли нарешті спосіб (а вони його справді знайшли!) повернути собі втрачену колись владу.

Крім того, мені тепер було значно важче «жити своїм життям», життям осібним, бо після лілмутської «травми» (нікому ж не поясниш, що я опинилася там випадково, всупереч бажанню Честера) на мене дивились як на героїню, зустрічаючи кожен наш з Честером вихід, кожну нашу появу букетами квітів і схвальними вигуками.

Я не хочу сказати, що такі люди, як Гулд, і справді почали вважати мене за свідому радикалку, але вони старанно вдавали, ніби дотримуються якихось загальнополітичних принципів, які не дозволяють їм згодитися з думкою, що хтось може не поділяти їхніх поглядів. Зрештою ця система цілком себе виправдала: мені почало здаватись, ніби я піддаю все осудові лише тому, що упереджена до їхньої справи, і, отже, помиляюсь.

Наскільки це було можливо, я намагалась уникати офіційних візитів і прийомів,— ніяково якось вислуховувати незаслужені компліменти. Незручно було мені й на Честерових репетиціях, коли він учився декламувати свої промови; трохи легше мені бувало виконувати роль його секретарки, а почасти й господині на тих «асамблеях». Та вже навіть одне це та ще постійна Честерова похвальба (він раз у раз вихваляв мене за все, хай би я що робила,— то був спосіб змусити мене виконувати свої обов'язки ще краще) створили мені репутацію чудової дружини політика.

19

Якби ж хто-небудь колись із них знав, чому я так поспішала допомогти Честерові з усіма його листами й виступами, якби ж хто-небудь здогадавсь, як я боялася бути йому поганою дружиною,— чи то, вірніше, якщо вже пішло на щирість,— боялася дати волю своїй антипатії до нього! Сказати правду, моя відданість Честерові скидалась на ті цілунки й обійми, якими я, бувало, зустрічала на станції Джіма, побоюючись його дикого норову і бажаючи уникнути нових сварок. Це було щось на зразок закляття з метою збудити в собі почуття любові до нього.

Мене лякало, що саме тоді, як я допомагала Честерові в його справах, моє критичне «я», завжди активне й категоричне, рішуче засуджувало кожен Честерів крок. І це «я» буквально шаленіло, наприклад, від того, як уся ця радикальна команда під проводом Честера й Гулда нападає на уряд і помалу-малу його перемагає. Вони нагадували мені зграю акул, що допалися до безпорадного й немічного кита, і, вгризаючись у його тіло, скубуть і рвуть кита на шматки, доки він не сконає.

Звичайно, така доля всіх урядів (тоді я ще цього не знала); точнісінько так само розправились потім і з урядом лібералів; інші партії буквально роздерли його в клоччя. Тепер ось ізнову шпетять лібералів, аж гай гуде,— і я знову палаю обуренням. Я належу до тих людей (мабуть, тому, що боязка натурою), які інстинктивно ненавидять усіх насильників та гнобителів, і мене особливо жахає людська підступність і злостивість.

Тому понад усе я боялася вечорів, коли, повернувшись із чергового переможного зібрання, Честер починав переповідати мені все від початку до кінця (навіть якщо ми були там разом із ним). Він палав од захвату, наче хлопчисько, що захмелів на бучному святі. Він ходив по кімнаті, бив себе в груди, чухав поперек і хвалився, як йому вдалося, чи не з благословення самого неба, пошити в дурні всіх, хто збивав його з думки всілякими запитаннями, і як спритно він повернув усе проти уряду.

І я знову вголос пишалася ним, кажучи, який він у мене розумний,— щоби притлумити, примусити замовкнути ущипливий голос у моїй душі, який невтомно повторював, що то підло — робити дурника з якогось простого нещасного юнака, котрий хоче відверто про щось спитати, а замість відповіді на його запитання вдаватись до спритного словесного викрутасу; цей голос говорив: «Їм не потрібні чесність і правда, вони просто хитрі й улесливі агітатори, ладні на все заради успіху й особистої влади».

Іноді (коли Честер був разюче влучний і з першого разу клав ворогів на обидві лопатки) я майже ненавиділа його, а ненависть, погодьтеся, річ справді жахлива. Вона скидається більше на хворобу, ніж на почуття. Ніколи не знаєш, коли це з тобою станеться. Ні сіло ні впало,— іноді саме в ту мить, коли я, наприклад, говорила Честерові, як блискуче він виступив,— йому, безперечно, світить посада прем'єр-міністра (Честер сміявсь, та ніколи цього не заперечував!),— я раптом відчувала у всьому тілі пронизливий холод, мене починало лихоманити так, що доводилося міцно стискати зуби, потім відразу ж кидало в жар (мабуть, в таких випадках щоки мені палали, бо Честер помічав це, спинявся й пильно вдивлявся в мене), і я вже не розуміла, про що він каже.

І це почуття було таким жахливим, мене так лякало те, куди воно могло привести, що, спалахнувши від сорому, я казала такої хвилини Честерові: «А чи не час тобі, любий, у ліжко?»— тоном, у якому читалося запрошення,—аби тільки якнайдалі сховати свою огиду до нього, аби тільки виплисти зі своєї ненависті, цього бездонного виру, який от-от поглине мене й навіки знищить моє щастя.

І все одно мені ніколи не вдавалося приспати своє критичне агресивне «я»,— навіть коли Честер лежав у моїх обіймах, я дивилась на його густе кучеряве волосся, і воно теж викликало відразу (бо завжди здавалося надто кучерявим і лискучим, жорстким і вульгарним,— одне слово, саме таким, як має бути у хитруна, жаднюги й підлотника, не здатного на жодне щире почуття); маленька перелякана істота, що сиділа в мені, думала: «Поглянь на нього зараз, який він справді недоладний, коли мало не плаче від збудження й хіті, ось тобі, маєш свого божого пророка (чим дужче він розпалявсь, тим було певніше, що почне він неодмінно з яких-небудь «божих» слів, як починають з молитви перед їжею), маєш «велику людину», подивись, як він аж пнеться зі шкури, сопе й пріє, гидка, жалюгідна худобина». Але, думаючи це, я знала, що насправді воно не так, що я просто злоблива — так уже ведеться від природи (і то цілком закономірно), що у чоловіків під час цієї процедури вигляд не дуже привабливий, тоді як жінці нічого не варто зберігати спокій і власну гідність, вона ж не мусить робити нічого безглуздого.

Однак для мого мстивого «я» була своя приваба вже й у цій несправедливості. Втішно було думати, що підступні, пожадливі й несправедливі люди,— такі, як Честер,— не гідні поваги. І найгірше те, що не існувало, здається, засобу вилікувати мене від цього мстивого й лихого почуття,— що більше часу й клопоту забирав у мене Честер, то дужче я його засуджувала. Однак мене дуже обурило, наприклад, коли на виборах у Комітет радикалів графства обрали не його, а (цілком несподівано) одного ліберала, прихильника імперської політики; і все одно десь у глибині душі я відчула притлумлену радість і заспокоєння від зловтішної думки: «А-а, ось бачиш, не все можна здолати спритністю!»

20

Як уже було сказано, я не часто ходила з Честером на його виступи,— головне тому, що віддавала перевагу затишкові Палм Коттеджу. У серці моєму виникла якась туга за тими щасливими днями, що я їх там прожила. Напевне, кожну дружину, навіть найщасливішу, іноді охоплює сум за рідною домівкою, і всі знають, яке воно дуже, це почуття, коли опосідає вас уперше. Це наче якась хвороба, наче нервова лихоманка. А тоді ця туга заполонила мене цілком, бо Джімові листи з госпіталя (він згадував там наші пікніки й прогулянки на яхті) викликали в моїй пам'яті й усі ті радощі, які безпосередньо від Джіма не залежали,— насолоду читати заборонену книжку (заборонену виключно через дрібний шрифт), можливість втекти самій у ялівцеві нетрі чи яке інше тихе місце на березі.

У Джімових листах теж була туга за рідною землею. Він лічив тижні до того дня, коли його нарешті випишуть з госпіталю (вже після поранення він мало не вмер від червінки), і сподівався, що йому дадуть тривалу відпустку й він зможе приїхати додому, у «чудовий старий Палм Коттедж, де нам з тобою було так гарно», і побачити всіх нас. Тієї зими у Каннах помер сер Бругем, його батько (він уже кілька років тяжко хворів), і Джім раптом вирішив залишити армію (у листах він лаяв її напропале,— складалося враження, що його військова кар'єра на тому й скінчиться) й оселитись у Бакфілді, прибравши на себе роль управителя й секретаря у свого брата Ганта. Бакфілд — так звався родовий маєток Леттерів за сорок миль від Палм Коттеджа.

На ту пору цей намір ще не викликав у нас опору. Боб досі був в армії і, подейкували, мав намір стати кадровим офіцером, і хоча сер Бругем лишив у спадщину Джімові лише дві тисячі фунтів і дещо з меблів, у написаному перед смертю листі він просив Боба дати братові притулок у Бакфілді, принаймні доки той одружиться.

Тітоньці Леттер цей план дуже припав до вподоби, і вона зразу ж запропонувала: хай Джім спершу попрацює у конторі Бінга, треба ж йому набити руку.

— Жити він зможе й у мене в Палм Коттеджі, і щоранку ходитиме з Честером до контори.

Коли я висловила припущення, що у Бінга й Честера це може не викликати такого захвату, тітонька назвала мене егоїсткою і сказала, що я не хочу допомогти Джімові, коли йому так погано, і до всього того дуже кепсько знаю свого чоловіка,—«може, тому, що він не такий дурень, як дехто».

Але цей задум відпав, бо несподівано для всіх Бінг «витурив» з контори і самого Честера. Гадаю, він тільки й чекав, доки скінчиться війна, щоб це зробити,— раніше його могли б звинуватити у розправі з прихильником бурів. У нього сини служили в армії, він люто ненавидів усіх, хто обстоював бурів, а Честера у своїй конторі просто не терпів.

Я ніколи не бачила Честера таким блідим, як того дня, коли він приніс додому цю новину. Платня від Бінга становила половину нашого бюджету.

— Отже, прощай, політико,— сказав він переконано; він тоді й сам у це вірив.

— На бога,— вигукнула я,— невже ти дозволиш якомусь там Бінгові сплутати тобі всі карти? Таж Бінг — ніщо, порожнє місце!

— Як ти не розумієш,— якщо я не облишу політики, нам доведеться жити на основний капітал... на твої гроші. А на це я не можу погодитись.

Але мене тоді гризла потаємна зненависть до нього, і я, звісно, раділа будь-якій нагоді допомогти йому. Я стала благати Честера, щоб він вважав мої гроші своїми. Ніщо не принесе мені більшої радості, ніж це, казала я йому. Вдячність його була безмірна, він поцілував мені руку й сказав, що в мене дуже благородна душа, і доки я з ним, він нічого не боїться.

21

Насправді ж, він багато чого боявся і мав на те підстави, бо коли вмер член парламенту від Чорлока, радикал (його місце мав посісти Честер), якийсь фанатик категорично виступив проти нього в питанні про освіту.

Честер ревно обстоював ідею народної освіти. Певна річ, він добре знав, що кожному «початківцеві» для «справжнього успіху» на терені політики потрібен свій оригінальний коник. Він вибрав собі освіту. Та Честер не врахував, що на тому коникові далеко не поїдеш: саме проблеми освіти привернули до себе увагу багатьох фанатиків і просто божевільних, кожен з яких вимагав, щоб дітей вчили тільки відповідно канонам тієї віри, які сповідував він сам.

Важко й уявити, яку огуду понесли тепер на Честера наші «добрі християни»— Честер же якось сказав, що Біблія вимагає тлумачення. Вони вигадували про нього бозна-які нісенітниці (наприклад, що у нього є позашлюбні діти!); а коли Честер доводив, що це наклеп, казали: нічого, для боротьби з таким негідником придатні всі засоби.

Вони були абсолютно переконані у справедливості своєї позиції; ще б пак, вони ж обстоювали божу справу! Честерові дали відкоша, і про місце в парламенті годі було й думати.

Лист, де повідомлялося про цю катастрофу, прийшов саме коли ми снідали, і на сніданок була копчена риба,— Честера потім ще багато років поспіль нудило від самого вигляду тієї риби.

Звичайно, зовні він аж ніяк не виказав свого розпачу. Честер був дуже гордою людиною і зневажив би себе, якби якась тимчасова прикрість змогла вибити його з сідла; раптовий приплив роздратованості й неврівноваженості Честера можна було пояснити хіба тим, що він на той час застудився. Честер виступив з кількома промовами на користь висунутого кандидата. Навіть молився за його успіх, тобто просив усевишнього благословити акт свободи й справедливості.

І ось тоді вперше після нашого весілля він улаштував у нас вдома молитовне зібрання, а після нього — те, що він охрестив (якщо вдатися до Гулдового виразу) «генеральною інвентаризацією душі».

Такі «інвентаризації», або «очищення душ», систематично практикувалися у парафіян церкви на Фор-стріт. Цю сакральну акцію, щось на зразок аутосповіді, годилося здійснювати лише на самоті; той, хто молився, називав усі свої гріхи та провини й давав обіцянку надалі їх не повторювати.

Цим разом Честер, слід гадати, осудив себе (хоч мені того й не сказав) за надмірне честолюбство й ненажерливість, а надто за те, що полюбляв пудинги, які були йому шкідливі. Він почав частіше поратись у саду; обідаючи, відмовлявся від зайвої порції і попросив мене — заради нього — кинути палити, на що я залюбки погодилася, бо приохотилась до сигарет зовсім недавно і не мала від них особливої радості. Тітонька Леттер теж мало не скаженіла, коли я брала в руки сигарету, хоч сама смалила їх по півсотні на день; вона дотримувалася погляду, що жінкам палити не личить, крім того, це псує колір обличчя. Якби мені вистачило глузду й тактовності зрозуміти очевидне,— оцю її пристрасть смоктати сигарети,— (я тоді тільки глузувала з її манії, бачивши в ній характерний приклад тітоньчиної непослідовності й деспотизму!), то мусила б поставитись до родички з деяким співчуттям, бо це зайвий раз свідчило, що сама тітонька давно вже й забула мріяти про гарний колір обличчя, перестала дивитись на себе як на жінку, цуралась своєї статі і навіть вважала її прикрим недоліком.

22

Увесь цей час,— я вже казала,— Честер був дуже пригнічений і неспокійний, що спонукало його до ще більшої побожності. Не слід забувати, що Честер і справді був людина побожна і завше боявся (може, тому, що нікому більше ніякі спокуси не загрожували) низьких людських інстинктів та виваженого мирського шанолюбства. Гадаю, саме тому, що Честер на ту пору (після краху його планів) був особливо покірливий, він і запропонував запросити Джіма до нас в Орчард, коли ми одного чудового дня почули, що той уже в Англії.

Щиро кажучи, спершу я його не зрозуміла. І подумала було, що він дивиться на все з погляду громадської вигоди. Й заперечила:

— Досить з нас того, що Джім житиме поруч, у Палм Коттеджі; особисто я зроблю все, аби з ним не зустрічатись.

— А як ми пояснимо, чом капітанові Леттеру відмовлено від дому? — запитав він.

— Ти про плітки?

Це його зачепило; Честерові, природно, спало на думку (і то було цілком характерно для нього), що комусь є діло до того, як ми приймемо Джіма (ніде правди діти, довкола нас не вгавали пересуди,— гадаю, ми ще й не все знали!); він докірливо подивився на мене (у таких випадках Честер ширше звичайного розтуляв очі й зводив угору брови) і з сумом у голосі відповів (він і справді ненавидів плітки), що тут слід зважати не на пащекування, а дбати про звичайну людську доброту й родинні обов'язки.

— Про це свого часу слід було подбати самому Джімові,— трохи стривожено мовила я. («Чи не збирається він знову стати в позу? Йому що, хочеться ще однієї лілмутської драми?») — Я, в кожному разі, не бажаю його бачити після того, що він тоді собі дозволив.

Але Честер заперечив (відчувалося, наскільки він захоплений своєю ідеєю, на обличчі в нього навіть з'явивсь отой його «благородний» вираз), що відтоді минуло вже цілих три роки.

— Невже, Ніно, ти весь час таїла в душі злобу проти нього?

— Не про це мова,— відповіла я,— справа тут дуже тонка, між нами виникли дуже напружені взаємини, і винен у тому лише він один.

— Так,— трохи поміркувавши, згодився Честер.— Це було недобре з його боку. Проте, як на мене, саме тому й слід зробити все можливе, щоб забути колишні образи й нарешті порозумітися.

Я спитала, чи ж розуміє він, як важко примусити Джіма усвідомити те, що не відповідає його власним переконанням?

— Я знаю,— відказав Честер,— тобі це нелегко далося. Можливо, я вимагаю від тебе забагато. Та все одно краще забути минуле. Краще передусім для тебе. Нам однаково доведеться з ним зустрічатися, якщо він житиме так близько. А от якби ми запропонували йому зупинитися у нас...

— У нас? — майже панічно скривилася я.

— Сміливе рішення майже завжди буває найкращим. А в такій ситуації, як у нас, і поготів.

— Ну от,— сказала я собі,— знов його давній викрут,— противлення злу довірою. Маємо втримати Джіма від лихих вчинків, зв'язавши його по руках і ногах своєю вірою в те, що він не здатний на лихе.

І тут, ніби вгадавши мої думки, Честер додав (втім, може, він і справді їх прочитав):

— Головне, не забувай,— на долю твого Джіма випало багато втрат і випробувань. Ми перед ним у боргу. Мені буде дуже, дуже неприємно, якщо ми не поставимось до нього зі співчуттям.

Честер сказав це сумним і «розчуленим» тоном, і я вмить збагнула, ні, відчула, що він таки має рацію, і моя дріб'язковість мене прикро вразила. Мені стало соромно за себе. Благородний Честерів жест ще раз показав, що йому властиві не лише поза й фанфаронство, а й справжня гуманність,— адже зумів він побачити, що Джім у скруті, а мені це й близько на думку не спало.

А візьмімо оце його «противлення злу довірою» (трюк, що його часто закидали Честерові, посилаючись на його девіз «вірте людям»)! Що це значить? Чи лише те, що Честер думав так насправді? Людям треба вірити. Можливо, він і користався з цього, коли це здавалось йому найвигіднішим ходом, але вірив він щиро принаймні за тих часів.

Тому я відразу ж сказала:

— Ти маєш рацію, крім того, Джім дуже хворий. Напиши йому листа.

Але Честер заперечив, що написати повинна я.

— Він буде здивований тим, що ти передоручила це мені, так ніби у нас тут різні позиції, ніби я збираюсь провадити якусь політику.

Я погодилась і, почуваючи себе трохи винною перед Джімом, відразу ж послала йому від нас обох щире й тепле запрошення.

І це вмить дивовижним чином подіяло на всіх нас. Існують незначні на перший погляд речі (відкрила я для себе), що мають здатність впливати на нас дуже благодійно, наприклад, шляхетний і водночас трохи ризикований вчинок («сміливий», коли вдатися до Честерового слова). Почуваєш себе так, ніби ти негадано (скажімо, за сніданком) вихилив келих шампанського чи доволі ризиковано побився об заклад і можеш або чимало виграти, або чимало програти.

Відіславши листа, ми відразу ж відчули в собі заряд нової енергії і почувалися, можна сказати, оновленими. Я навмисне поїхала до Екзетера, а це далеченько, купити фіранки та японські віяла для вітальні й диванні подушки для моєї кімнати; тітоньці Леттер спав на думку новий план — влаштувати Джіма помічником управителя у Слептоні (з Бакфілдського проекту вийшов пшик: Боб заявив, що змушений буде от-от продати маєток,— знайшов, бач, привід, щоб не пустити туди Джіма). А Честер переплюнув самого себе на мітингу у Чорлоку, де назвав лендлордів дітогубцями.

Честер і Гулд почали свої атаки на лендлордів ще кілька місяців тому, бо,— пояснювали вони,— тепер, коли війні надходить кінець, треба знайти новий об'єкт для критики замість генералів та воєнного кабінету. А що Бінг його звільнив, то Честерові тепер уже ніщо не заважало всмак гудити своїх колишніх клієнтів (місцевих сквайрів). І, природно, що дужче він їх лаяв, то дужче вони його обурювали.

І це було небезпідставне обурення, бо на ту пору селяни жили в страшенних злиднях, а у великих родинах діти пухли з голоду. Отож Честерове обурення, дарма що моє критиканське «я» схильне було вважати це спритним політичним ходом (я неодноразово чула на наших асамблеях балачки про необхідність нової «наступальної акції», навіть антивоєнна партія вдавалась до таких хижацьких метафор),— отож Честерове обурення направду було щире; а спритність (наслідок життєвого досвіду) полягала тільки в тому, що він вибрав належний об'єкт для нападу, тобто цього разу не школи (бо ж у нас, крім учителів, по суті, ніхто освітою не цікавиться), і не пияцтво, а злидні, які не подобаються нікому, а найменше — біднякам.

Втім, на Честера й тут люто напали. І хто? — жменька мільйонерів та економістів! — за те, що він сказав: злидні — нещастя, яке можна відвернути; його назвали безвідповідальним демагогом, що будить в людях марні надії,— у людях, яким і без того живеться нестерпно.

Честерові нерідко закидали, ніби він може змусити навіть самого себе повірити у все те, що відповідає його власним бажанням, заговорити самого себе.

Але це вже одна з тих «правд», яких я категорично не сприймаю, бо вони слушні лише потроху, а в цілому камуфлюють істину; насправді ж Честерова фантазія підкидала йому щомиті по кількасот належних «істин», і йому неважко було спинитись на тій, яка «відповідає» його інтересам. Зрозуміло, що зараз (навчений гірким життєвим досвідом), він буде дуже обережний у виборі того, на що, як то кажуть, робити ставку.

І якщо деколи складається враження, що Честер занадто впертий у своїх принципах, причиною цього, на мою думку, було саме буяння Честерової уяви та фантазії. Він жив у такому карколомному шаленстві блискучих ідей, що це навіть самого його нерідко лякало (немов дитину на веселому карнавалі, яка потрапила поміж масок і монстрів), і він одчайдушно хапався за першу-ліпшу соломинку (цебто принцип), хоч би якою вона була.

А боротьба з бідністю завжди була його політичним кредо (так само як і «свобода», «мир» або «загальна рівність»). Одверто кажучи, коли він («накручуючи» себе перед черговою виборчою кампанією) показав мені у Тарбітоні кілька ветхих халуп і розповів про бідах, що там мешкали, я теж украй обурилась, бо й не можна було не обуритись. Отже, кажучи про дітогубців, Честер саме так і думав (хоч це й звучало жахливо стосовно до старенького майора Фрієра чи мого кузена Слептона, людей лагідної вдачі і по-своєму талановитих).

Цей його виступ мав неабиякий успіх (він викликав загальне обурення і був надрукований у «Морнінг пост»), і я давно вже не бачила Честера таким натхненним, як того дня, коли приїхав Джім.

23

Джім відмовився від мого запрошення, пославшись на давнішу обіцянку спинитись у тітоньки Леттер; однак, звичайно, моя пропозиція розтопила нашу відчуженість, і він прислав нам дуже теплу відповідь, де писав, що з величезною радістю пообідає з нами у день приїзду.

І Честер вітав його так палко (довго тиснув і не відпускав його руку), що я навіть злякалася, коли б часом Джім не кинув якої шпильки. Заспокоїлась я, тільки побачивши, що Джім (на хвильку розгубившись) відповідає Честерові з не меншим ентузіазмом. Обидва вони цілком скидалися на двох братів з якоїсь старої мелодрами, що зустрілися по довгій розлуці. Та коли я була схильна вбачати у цій зворушливій зустрічі щось комічне, то лише з тієї причини, з якої і раніше ставилася скептично до драматичних молитов Честера: боялась розчулитись і не хотіла, щоб мене навертали на «шлях істини». Але я так і не змогла залишатися спокійною,— мене вразило і навіть збентежило те, як помітно Джім змінився.

Чому мене так уразили зміни, що сталися з Джімом за ці три роки, які він провів на фронті, постійно ризикуючи своїм життям, і які змусили його відмовитись від військової кар'єри? Пояснити це можу тільки тим, що доки ми молоді, нам і на думку не спадає, ніби хтось може змінитись (ми часто говоримо — «він — чи там вона — увійшли в новий період життя»,— так, ніби вони вийдуть з нього, як виходить поїзд з тунелю,— точнісінько такими ж, якими вони були раніше); тож я все дивилась і дивилась на Джіма, наче бачила його вперше в житті.

Його й справді було дуже важко впізнати. Він поголив вуса, і рот у нього став зовсім інший,— не войовничий, не задерикуватий, як раніше, а радше здивований. Джім так схуд і пожовк, що навіть ніс у нього набрав іншої форми, став тонкий і звабний, а очі ніби трохи побільшали й здавалися блакитнішими, ніж були. Виглядав він тепер куди старшим, та головне крилося не в цьому: він справляв враження зневіреної людини. На обличчі в Джіма часто виникав той вираз, який буває у людей подібної вдачі, коли вони гадають, що на них ніхто не дивиться,— вираз тривожної заклопотаності, наче з ними щойно сталося щось дуже важливе, і тепер їм треба збагнути, що саме.

План відносно Слептона йому, здається, сподобався.

— Авжеж, це не Бакфілд, і я ніколи не захоплювався полюванням на оленів, та над цим варто поміркувати,— звісно, якщо старий дасть мені пристойну платню.

— Це було б чудово — ти житимеш зовсім близько від нас.

— Ніна за вами скучила,— сказав Честер.

— Дивно,— почав був Джім, та зразу ж перевів розмову на свою майбутню роботу, розводячись про те, як можна вдосконалити працю на фермах.— Я міг би попросити в нього десять відсотків комісійних. Мушу розплатитися з боргами, а цього не зробиш на мої жалюгідні п'ятсот фунтів у рік.

Джім (і це ще один доказ того, як він змінився за ці роки) дуже картав себе, що змарнував так багато тітоньчиних грошей (вона не тільки повністю спорядила його, коли він ішов до війська, але й три, коли не чотири рази сплачувала його борги, їх загалом набралося добрих дві тисячі фунтів!) і зауважив, що неодмінно все їй поверне.

— Власне, якби не ця клята шкапина, що прийшла останньою (ішлося про стару кобилу на перегонах, яку Джім придбав рік тому, бажаючи трохи розжитися), я розплатився б з нею ще минулої зими. Та це тільки зайва причина того, чому кузен Порті (Слептон) має дати мені добру пайку.

Й одразу ж, як ми лишилися самі,— а це сталося швидко, бо Честер; який мав звичку хвилюватися через дурниці, побіг дивитись, як подають обід— Джім сказав мені:

— Отже, ти не заперечуватимеш, коли я житиму поблизу вашого «гніздечка»?

— Ти сам знаєш, мені це буде радість (хоч мені, щиро кажучи, було трохи моторошно). А тобі не шкода лишати армію?

— Це найкраще, що я міг для себе зробити. Та й досить уже доїти тітоньку Леттер. Вона цілком на мілині.

— Ти ж не винен, Джіме, що у твоєї коняки виявивсь такий гандж.

— Так, але я мав би пам'ятати про своє безталання.

— Це правда, тобі майже ніколи не щастило.

— Ото ж бо й воно, а я, дурень, ніколи цього не враховував.

24

Перше ніж я встигла здивуватися, почувши, що гордий Джім визнав себе дурнем, прибіг Честер з повідомленням: обід на столі. Він і досі не міг звикнути до того, що про обід доповідає служниця. Цебто, йому здавалося просто безглуздим, коли вона це робить після того, як він особисто за всім простежив, і навіть зазирнув у кухню, з'їв на пробу ложку супу й переконався, що страва не захолола.

За обідом Джім майже не говорив зі мною, вони з Честером балакали про війну, і той проявив увесь свій артистизм і привабливість, проте віскі все одно Джімові не налив. І коли той, забувшись, відповів покоївці (яка запитала Джіма, що йому налити, імбирного пива чи лимонаду), що він краще випив би віскі з содовою, Честер рішуче заявив: у цьому домі алкоголю не вживають. Він перепрошує, але це правило ні для кого не може бути порушене.

Джім відразу ж вибачився,— за ним цього раніше не водилося,— бажаючи залагодити свою нетактновність і нічим не образити Честерової побожності. Потім, коли ми перейшли до вітальні, він попросив мене заспівати,— цього він теж досі ніколи не робив,— то була його своєрідна «педагогіка» щодо мене: Джім не хотів потурати моєму гонорові, а то я, мовляв, «гнутиму кирпу». І коли я, скінчивши, озирнулась до нього подивитись, чи сподобалась йому моя пісня, то побачила, що він плаче; його сльози мене здивували й навіть збентежили. Але й після цього я не наважилась сказати собі: «Джім у мене закоханий». Я сказала інше: «Бідолаха Джім став сентиментальний, бо довго не бачив жінок; і це так природно, що він розчулився, дивлячись на мене; його завше хвилювали заміжні жінки, а надто молоді матері. Він був з тих надміру вередливих чоловіків, які панічно бояться одруження; він полюбляв твердий матрац, холодний душ, власну спальню та власні валізи. З нього вийшов би ідеальний чернець, якби не його шалена пристрасть до коней і не любов до родинного затишку,— тобто, до самої ідеї такого затишку».

Гадаю, що тоді я таки не помилилась. Джім закохавсь у мене як у молоду матір; у нього навіть голос мінявся, коли він звертавсь до мене, і Честер одразу ж це помітив. Він теж відчув велику зміну в Джімові, і коли ми підвелися, щоб сказати одне одному: «На добраніч!»,— знову дуже міцно потис йому руку й запевнив, що всі ми з'єднані глибокими узами братерства та взаємної симпатії. Одне слово, він виголосив одну з тих промов, які завше так дратували Джіма, а мене примушували червоніти,— може, тому, що ті його промови виводили мене з рівноваги.

Як я вже писала, Джіма було дуже легко розчулити. Ви скажете, він був сентиментальний,— то й що ж, це правда, але тоді це було характерно для більшості молодих людей. Вони були ладні проливати ріки сліз, дивлячись п'єсу на зразок «Іст Лінн»[6], де на сцені вмирав маленький хлопчик. Звичайно, це дуже сумно, коли вмирають маленькі діти, так є, було й буде, і я розумію, чом сучасна молодь на таких виставах сміється: вони тепер соромляться своїх почуттів, бояться втратити власну гідність. Гадаю, таким людям, як Джім, можна пробачити їхні сльози: не будемо ж ми, зрештою, сміятися з француза лише через те, що він розмовляє французькою мовою. Розчулитись, дивлячись на молоду матір,— я не бачила в цьому для Джіма нічого неприродного. За тих часів (тисяча дев'ятсот другий рік) то була загальна норма, яка не суперечила мужності. І коли Джім сумовито побажав нам доброї ночі й зник у темряві, ми обоє, Честер і я, теж мало не просльозилися.

25

І саме те, як Честер сприйняв Джімове повернення, стало для нас усіх прикладом. Слухаючи, як він умовляє Джіма будь-якої пори приходити до нас, я відчула, що це було б неможливо, та й просто незручно — уникати його чи бодай просто ставитися до нього з осторогою.

І коли Джім запросив мене покататися з ним на яхті, саме Честер зняв камінь з моєї душі, сказавши, що мені краще поїхати зараз із Джімом,— втіха, якої я була позбавлена довгі роки,— ніж морочити собі голову дрібними господарськими клопотами.

Джім купив нову яхту (за неймовірну ціну, та ще й на позичені гроші,— просто так, аби тільки покатати мене з вітерцем на найновішій, найшикарнішїй на весь Лонгуотер яхті), і коли ми тепер виходили з ним у море, я вже не була для нього живим баластом, і він не обгинав Степлхед, як робив це колись пополудні, на великій хвилі, щоб мені стало погано. Навпаки, він не давав мені навіть торкнутися канатів. Він приносив подушки й пледи, кутав мене й щомиті (чи принаймні щопівгодини) питав, чи мені зручно. І говорив тихим голосом, боязко, коли ми верталися додому, іноді дуже пізно, блаженно сонні, але не втомлені:

— А завтра ти не могла б знайти вільну годину-другу, щоб нам пройтися ген аж до того берега? Шкода не скористатися таким вітром.

І я якнайщиріше відповідала,— бо Джім почував себе дуже ніяково: так, це було б чудово, аби тільки мені вирватися з дому.

Я добре знала: Честер умовлятиме мене і цього разу погодитись, і я зі щирим серцем можу піти (він так добре ставився до Джіма, тому хотілося, щоб і моє сумління перед Честером було чисте); бо хоча мій Честер і виступав мало не щодня,— почалася нова аграрна кампанія,— він не наполягав, щоб я слухала ці, як він жартома називав їх, промови «з-за воза». Навпаки, він навіть не хотів, щоб я на них ходила, бо (принаймні я так гадаю) не дуже добирав слів на тих збіговиськах (звіти про них майже не друкувалися в газетах), і навіть дозволяв собі ображати деяких моїх родичів, як-от, приміром, Вілфреда чи Слептона, на яких він нападав найлютіше. Слептон не володів землями у Чорлоку, проте йому належала половина Бетвелла, а про нинішнього члена парламенту від Бетвелла, консерватора, говорили, що він збанкрутував і, вочевидь, на наступних зборах зніме свою кандидатуру.

Певна річ,— мій Честер запевняв усіх, ніби не має жодного шансу пройти у Бетвеллі, та й взагалі ніде, але я бачила, що у найпотаємніших глибинах його душі знову на деякий час прокинулись приспані честолюбні сподівання (не виключено, що пробудилися вони разом з його християнською добротою до Джіма), і він був готовий до боротьби. Я знаю, на цих зібраннях він обзивав Слептона п'яницею, паразитом і пиявицею, що смокче кров з дітей (обличчя кузена Порті й справді давно розпливлося й було червоне, бо він таки добряче любив хильнути), а в моїй присутності він, гадаю, цього б уже не міг сказати.

Отож я по три або й чотири рази на тиждень майже на весь день виходила з Джімом у море, а йти на яхті під вітрилами в гарну погоду (гарну для вітрильника, тобто вітряну) і тепер видається мені блаженством. Чути лише легенький сплеск хвилі, яку розтинає ніс яхти, і шерехкотіння води під кілем; яхта плавно мчить уперед — цю плавність не порівняєш ні з якою іншою, навіть найплавнішою; адже коли летиш на санчатах, все одно відчуваєш під ними опір снігу, а їдучи в автомобілі,— відчуваєш, як погойдуються покришки коліс та ресори. Навіть у стрімкому леті бідарки (який хвилює і бентежить значно більше, ніж поїздка в автомобілі), відчуваєш, як напружуються віжки, скриплять колеса, як тремтить і здригається увесь візок, і тебе жбурляє в усі боки на вибоїстій дорозі. Коли ж пливеш на яхті, відчуваєш лише дивовижну ласку води, яка несе тебе у своїх дужих і ніжних обіймах. У мене в пам'яті зберігся один-однісінький спогад про матір. Було це в чужому домі; я там одного разу щось накоїла і з переляку заховалась у темну задушливу комірчину й сиділа там, аж доки батько з матір'ю не кинулись мене шукати. Почувши їхні голоси, я вискочила до них і почала виправдовуватись. Не пригадую, що було потім, пам'ятаю лише, як мама несла мене на руках, пам'ятаю її м'яке й тепле тіло, пам'ятаю лагідне погойдування у такт її ході. Варто мені все це згадати, і на серці враз легшає,— так, як було тоді. Ніби почуття страху (а може, й провини), яке я так довго намагалась загнати кудись углиб, раптом зникло, а натомість з'явились безмежна тиша й заспокоєність, і саме та заспокоєність була відчуттям, що я на руках у матері. Пам'ять не може цього розмежувати, усе злилося в одне, і я навіть не пригадую, чи відчула тоді якесь особливе захоплення. Я не могла ані визначити свого почуття, ані збагнути його до кінця,— однак це було саме те, чого я так нестерпно жадала.

26

Я хотіла сказати, що прогулянки у Лонгуотер з Джімом на його яхті давали мені таку саму радість і душевну заспокоєність, але, звичайно, спільне тут було тільки одне — відчуття свободи. Те, що часто називають лоном вод, не порівняєш з материнським лоном; море надто гарне (правильніше сказати, гарне іншою красою,— порівняно до краси материнської), і ця холодність, ця могуть, ця краса — саме в насолоді стрімкого лету по хвилях. Ви відчуваєте, що це лоно — твердіше за камінь і м'якше за сніг — найкраща і найпотужніша на світі стихія; ви бачите, як морська поверхня хвилюється, дихає, виграє всіма барвами так, ніби кольорові вогники танцюють не тільки над гребінцями морських хвиль, а й у повітрі. Ви летите у їхньому сяєві вперед, ніби весела весільна процесія, не чуючи двигтіння мотору, і несе вас не якийсь мудрований і пропахлий бензином пристрій, а вітер, якому байдуже, є ви тут, чи вас нема, вітер, який народивсь за мільйони років до появи першого човна, вітер, який несеться на волі й бере вас із собою, коли вам вдалося хоч трохи його спіймати у своє вітрило.

Я відчувала таку радість, таку повну, глибоку й заспокійливу радість, що мало не впадала в екстаз, але в цьому екстазі був свій глибокий душевний спокій, що не потребував слів. І це втихомирення ішло від Джіма — я знала його так добре, він був такий же простий і цілісний (навіть у його егоїзмові почувалася широчінь душі), як навколишня природа. Усі вершини й ущелини, всі скелі, потоки й глибокі провалля його натури були мені знайомі не згірш од ялівцевих нетрів Слептона, і я їх уже не боялась (це було найголовніше!), вони вже не належали колишньому дикунові, недовірливому й жорстокому, який лише з милості дозволяв мені там гуляти й міг щомиті напасти на мене з палицею.

Щоправда, він і не запрошував мене вивчати потаємні закапелки його душі; наприклад, так і не пояснив мені, чому раптом вирішив подати у відставку, лише сказав, що ніколи не любив полковника, цього «покруча» («Йому ніколи не можна було довіряти, він завжди перекручував усе на свій лад»). Здебільшого Джім говорив зі мною,— у тих випадках, коли взагалі говорив,— про наше дитинство. І раптом у нього вирвалося,— після тою, як ми довго йшли проти вітру:

— А ти, Ніно, була смішне дівча! Крутила мною, як хотіла, чи не так? Увага, повертаю на інший галсі — І коли ми повертали, і Джім улаштовував мене зручніше там, де був менший вітер, переносячи люльку в інший кінець рота, щоб її не задуло, він говорив: — А все одно ми з тобою непогано проводили час!

— То була щаслива пора,— казала я.

Перегодом він озвався знову:

— Я кохав тебе до нестями, але не розумів цього. Та й хіба це можна було зрозуміти? Дитиною ти була ні на кого не схожа — самі кістки та злість. Ти надзвичайно змінилась — стала зовсім інша.

— Справді? Я цього не відчуваю.

— Ти стала навдивовижу вродливою жінкою. У тебе навіть голос змінився — мені тепер подобається, як ти співаєш. Авжеж, за цей час із тобою багато що сталося.

— Ти про моє одруження?

— Швидше про Томмі. Ніщо так не прикрашає жінку, як дитина.

— Певна річ, я тепер при тілі.

— Я не про це.

Зовні Джім нічим не виявив свого невдоволення, тепер він ставився до мене напрочуд ввічливо; та в глибині душі сприйняв мій гумор з осудом, він видався йому в моїх устах чужим, уже не гідним мого теперішнього становища.

— Я про внутрішню сутність,— суворо зауважив він.— Ти стала куди лагіднішою. Який же я був дурень, Ніно, що відмовився тоді від тебе. А тепер, ясна річ, уже пізно. Я сам усе заплутав,— просто жах!

І це чудове обвітря, крізь яке ми летіли, наче казкові андерсенівські принц і принцеса, і це плескотіння хвиль, подібне до примхливого дзюркоту водограю, під цим безмежним і лагідним небом, що розкинулось над ланами, схожими на клаптики яскраво-зеленого оксамиту в робочому кошику,— полями, між якими крихітні села й навіть містечко Ферріпорт здавались не більшими за іграшкові макети з дитячої кімнати маленького мільйонера,— все, що нас оточувало, діяло так заспокійливо, що слова його анітрохи мене не бентежили. Було таке враження, ніби вони, просіявшись крізь це прозоре повітря, напоєне спогадами, такими ж чистими, як і саме повітря (звісно, то була всього-на-всього моя фантазія), тепер уже не могли заподіяти мені шкоди; і Джім, і я сама, і наші глибоко причаєні почуття теж відходили кудись у далечінь, зрозуміти їх і дати їм раду тепер було вже не важко. І Джім, не виймаючи з рота люльки, задумливо допитувавсь: «Але чом же ми так сварилися завше, га?» І я вдивлялася у минуле, у цих двох дітей, як у персонажі з лялькового світу (подібні до фігурок у скляній кулі), де відбулося стільки подій, і відповідала:

— Ми були наче два коти в одному мішку.

— Я думаю, ти ніколи не любила мене так, як я тебе.

Але я, не соромлячись, говорила, вдивляючись у ту маленьку дівчинку з далекого світу, що він, Джім, був тоді для мене як бог.

— О ні, то була справжня пристрасть,— лише тому я й поводилась так нестримано,— ми були надто юні для такої великої жаги.

27

Не стверджуватиму, ніби жоден з нас трьох не розумів, як виникла «ситуація». Навпаки, всі ми чудово усвідомлювали, що до чого. Та це анітрохи не бентежило нас, навіть навпаки — заспокоювало. Нам здавалося, що ми відкрили для себе нову форму буття і, спираючись на самі лише християнські чесноти (незлопам'ятність, взаємна приязнь, відсутність будь-якої підозріливості), можемо бути не просто щасливими, а, так би мовити, сягнути вищого блаженства.

І справді, всі ми перебували у стані якоїсь неймовірної ейфорії, принаймні — ми втрьох (бо тітоньку Леттер було вже важко бодай чимось здивувати). Джіма й справді змінила любов до мене (власне, не так до мене, як до молодої матері його дитини,— хоч сама дитина його майже не цікавила), а я була наче хмільна від тих прогулянок, упокою та втіхи, викликаної змінами, що сталися в Джімі; що ж до Честера, то він ніколи ще не виявляв до мене стільки уважливості й такту.

Честерові напади на лендлордів поліпшували йому настрій (йому взагалі йшло на користь, коли він з ким-небудь воював або коли його переслідували), і що лютіше він лаяв своїх ворогів, то ніжніше ставився не лише до мене й до тітоньки, але й до Джіма. Навіть брати не могли б краще ставитись один до одного; точніше б сказати, вони з Джімом і були наче два зовсім не схожі між собою брати, котрі ніжно дружать,— саме тому, що такі несхожі. До того ж, очевидно, ці нові взаємини впливали на них благодійно. Я не хочу сказати, що Честер був дуже радий тому, що Джімова жага спалахнула з новою силою, або Джімові було дуже приємно бачити мене дружиною Честера, але це (окрім шляхетної братньої приязні) до певної міри наелектризовувало атмосферу, створюючи навколо нас чимале напруження.

Коли Джім знову й знову затято,— при Честерові!— повторював (це була його спроба пояснити собі, чому наші взаємини так змінились; хоч, безумовно, причина була в ньому самому, а не в мені), що йому приємно бачити ту зміну, яка сталася зі мною: я, мовляв, навдивовижу погарнішала в заміжжі, і шлюб узагалі пішов мені на користь,— то після таких його слів атмосфера ще більше напружувалась, і я відчувала, що червонію (проте не могла нічого йому заперечити, бо не мала певності, чи правильно його зрозуміла) . Та надходив час прощатися, і Честер,— так бувало щоразу,— доволі демонстративно виходив з кімнати першим, щоб ми з Джімом могли попрощатися віч-на-віч.

Це теж входило до сюжету вистави: Честер любив робити шляхетні жести й мав од цього задоволення (і це справді було з його боку шляхетно). А того вечора, коли Джім востаннє, обідав у нас перед від'їздом, Честер перевершив самого себе, — не тільки залишив нас якомога раніш наодинці, але й натякнув, що не обмежуватиме в часі.

— Шкода, що доводиться йти від вас,— сказав він,— але мені треба встигнути підготувати листи, доки не забрали пошту.

За кілька днів до того ми почули новину: майор Дарті, Слептонів управитель, пішов від нього й став компаньйоном Бінга,— і цілий вечір говорили про те, чого зможе домогтися тепер у Слептона Джім, залишивши армію. Яка блискуча перспектива відкривалась перед людиною дії! Проте Джім ставав дедалі сумніший і нічого не відповів Честерові навіть тоді, коли той, потиснувши йому руку, висловив надію, що Джім незабаром назовсім поселиться у рідній старій домівці (Честер завжди називав фамільний маєток рідною старою домівкою), і ми зможемо знову приймати його в себе. Сказані проникливим голосом, ці слова прозвучали вельми ефектно й справді зворушили нас.

Після того як ми з Джімом лишились у саду сам на сам, я спитала, чи скоро він зможе піти у відставку, але він відповів, що не певен, чи піде взагалі; і коли я зауважила, що говорити такі речі після всього вже зробленого тітонькою Леттер не тільки безглуздо, але й не дуже етично, він зітхнув:

— Ох, Ніно, Ніно, але що ж з нами всіма буде, коли я поселюся тут поруч? Це добром не скінчиться.

Ці слова вразили мене своєю несподіваністю, але я відразу ж зрозуміла, що він має рацію. І тоді Джім узяв мене за руки (ми стояли в глибині саду, серед кущів, над нами тьмяно блищав місяць-молодик) і сказав:

— Ось уже тиждень як я не можу набратися сміливості, Ніно, але знаю,— так треба. Згадай-но, як повівся Честер. Я був би після цього звичайнісіньким негідником. У нас єдина рада: сказати одне одному «прощавай».

Звичайно, я спитала — чому? Не обов'язково, мовляв. Чому Джім не може жити у Слептоні? Та він усе міцніше стискав мені пальці й заперечливо хитав головою. І нарешті знову повторив зненацька захриплим голосом:

— Прощавай, Ніно!

28

Він так страждав (і це не було у Джіма акторством, він страждав по-справжньому, не маючи від цього насолоди). що в мене затремтіли коліна, і я ледве стрималась, щоб не заплакати. Я опустила голову, але тут він почав мене цілувати, примовляючи: «Не плач, Ніно!» і «Отже, я тобі любий?» І раптом цілком несподівано для мене я зрозуміла, що кохаю Джіма чи (мабуть, краще було б сказати інакше) по-новому закохана в нового Джіма. який увесь час виявляв до мене таку ніжність і лагідність і якому так сумно зі мною розлучатися,— закохана всім серцем, як сказав би Честер, усім єством. Мені було сумно від того, що сумно йому, мені були приємні його ніжність і його любов до мене. Очевидно, кохання зріло в мені поступово, зародившись того дня, коли я знову його побачила півтора місяця тому, але усвідомила це я тільки зараз. Моє відкриття стало для мене цілковитою несподіванкою — наче враз розчинилися навстіж двері до сусідньої кімнати, а там — порожнеча, і над головою лише безмежне небо. Або наче удар грому — недарма ж кажуть, що кохання впало на нас наче грім з ясного неба. Може, для тих, хто вже не раз пережив таке, не було в цьому всьому нічого дивного, але мене це просто приголомшило, я наче стала зовсім іншою людиною,— власне, так і було, адже я справді покохала. І відчуття того, що все це діється не зі мною, а з кимось іншим, лякало мене ще дужче. Я почала відштовхувати Джіма, голосно повторюючи: «Ні, ні, не треба, не треба!»— мабуть, бажаючи сказати, що я не хочу його любити.

Може, я навіть сподівалася, що Честер мене почує і перешкодить нам, та цього не сталося, а Джім тягнув мене за руку все далі й далі у сад, і цілував мене, повторюючи, що ми створені одне для одного, і він певен, що я теж добре це знаю. І що єдиний чесний вихід — у всьому признатися Честерові.

Я спитала, невже він зможе це зробити після того, як Честер так добре до нас поставився, так нам повірив; проте я заздалегідь знала його відповідь. І не помилилась, так він і сказав: саме тому, що Честер виявив до нас таку довіру, не сказати йому всієї правди було б нечесно. Так я й гадала.

Наша розмова, що видалась мені такою короткою, тривала, мабуть, кілька годин; ми блукали то десь у кущах, то в саду біля фруктових дерев, то за живоплотом на городі, і я весь час чіплялась своєю довгою шовковою спідницею за агрусові колючки, бо з нагоди прощального обіду вбралась у свою найкращу вечірню сукню. І нарешті я відповіла йому, що обманювати Честера й справді гріх; ми повинні, як сказав свого часу Джім, розійтися й ніколи більше не бачитись. Але Джім заперечив (і його заперечення знову видалось мені не тільки слушним, а й благородним), що саме це, на його думку, і буде обманом. Гріх удавати, ніби я люблю Честера, коли насправді це не так: а для мене імітувати неіснуюче кохання було б просто жахливо, та й неможливо, якщо я маю хоч якесь почуття власної гідності. Він переконаний, що я не змогла б кривити душею,— тепер, коли нарешті розібралася в своїх почуттях.

Коли я згадую той вечір,— а я пам'ятаю геть усе, навіть тепле вогке повітря (перед обідом була гроза),— найцікавішим мені видається те, що навіть переконуючи одне одного, ніби мені таки треба піти від Честера, ми й далі перебували у тій дивовижній наелектризованій атмосфері, яку він, Честер, довкола нас створив. Ми говорили про кохання, честь, правду, почуття,— вживаючи ці слова у їхньому Честеровому «благородному» розумінні. Коли Джім, як ми вже мало не вдесяте перетинали сад, сказав мені: «Так не може тривати вічно, ти сама знаєш; така ситуація неможлива, неможлива для нас трьох, не кажучи вже про Тома, ми мусимо мати свободу»,— слово «свобода» пройняло все моє єство. А це ж було Честерове слово; я хочу сказати, що в ньому звучали його віра й ентузіазм.

Свобода, як на Честера, вирішувала всі проблеми. Це означало: покладися на бога — і хай здійсниться воля його! І коли я у мерехтливому світлі місяця, що раз у раз виринав із-за хмар, дивилась на видовжене й бліде Джімове обличчя, слово «свобода» викликало в мене таке відчуття, ніби ми от-от здіймемося в повітря й полетимо.

Ми спинились; цього разу не тому, що в мене знову зачепилася спідниця: стежка між грядками була така вузенька, що йти поруч було неможливо. Бажаючи щось мені довести, Джім змушений був повернутися до мене, бо я йшла за ним, і тут ми знову спинились. Здавалося, двоє серйозних людей поважно обговорюють щось дуже важливе, і хоч мене переповнювала несамовита радість, я відповідала йому задумливо й навіть скорботно, що він, вочевидь, має рацію. Нам треба здобути свободу, лише тоді все стане на свої місця. Але як це зробити? Що ми можемо вдіяти за цих жахливих обставин?

І ми знову пішли вперед, ще довго обмірковуючи наше становище, а можливо, це тільки нам так здавалось, що ми його обмірковували, а насправді, ми втішалися першим причащенням любові, яка вже ніколи (і кожен з нас у глибині свого «я» чудово це відчував) більше не повториться. Мені хотілося, щоб наша розмова ніколи не кінчалась, але все минає, і минає дуже швидко. Джімові це невдовзі набридло, і він почав мене цілувати, повторюючи раз за разом, як він мене кохає, як завше кохав, і ми згадували наше дитяче кохання (тепер ми вже твердо знали, що то справді було кохання), і про те, як лазили потай вночі у ліжко одне до одного. І нарешті Джім, якого все дужче й дужче лихоманило від нетерплячки (звичайно, ніщо тоді не могло втамувати нашої пристрасті,— я маю на увазі, ніщо, чим володіють звичайні смертні), сказав, що навіть на годину ми не можемо повертатись до нашого попереднього життя, жалюгідного та фальшивого. І він одразу ж накидав собі план дій: узавтра ж (у крайньому випадку, післязавтра, по тому, як він «вживе заходів», цебто з'їздить у Бакфілд і примусить старого Боба трусонути гаманом) він заїде за мною у тітоньчиній бідарці й повезе мене до одного з невеличких готелів у горах, де ми житимемо, доки, як він сказав, уся ця клята історія не дійде свого логічного кінця. Тоді він обійме посаду управителя у Слептон-Корті, і ми з ним оселимося у Палм Коттеджі.

Що ж до Честера, то Джім усе йому пояснить, коли приїде за мною в Орчард. А я зі свого боку повинна обіцяти, що більше не житиму з ним як з чоловіком.

29

Той план мені сподобавсь (бо свідчив про Джімову любов до мене), особливо Джімове рішення поговорити про все з Честером одверто. Я сказала, що своїм людяним ставленням до нас Честер безперечно заслуговує на відвертість.

Але Джім раптом чомусь розсердивсь на мене, мої слова викликали у нього підозру. Він спитав, чом це я так боюсь образити Честерові почуття? І чому я не подумала про те, що почував усі ці роки він, Джім?

Очевидно, цей спалах був цілком зрозумілим наслідком того збудження, в якому ми весь час перебували — таке не могло тривати без кінця. Та коли я присяглась, що люблю його дужче від усіх Честерів на світі (і це була правда, я зовсім втратила розум), він сказав: облиш, ти навіть не підозрюєш, що таке справжнє кохання. Ми почали сперечатись, і я мало не заплакала від прикрості (бо почала втрачати віру не тільки в Джіма, а й в увесь білий світ), але він раптом схопив мене за плечі (ми знову були самі серед кущів), міцно пригорнув до себе й сказав, що самих слів йому мало, потрібні інші докази мого кохання, бо слів можна потім зректися. Спершу я не могла збагнути, про що він говорить, проте його поведінка красномовно говорила сама за себе (і це ще раз свідчить про піднесену напруженість ситуації, що створилась), і я сказала: так-так, я згодна на все, хіба ж він не бачить, що я належу тільки йому?

І хоч мене вразило, що він ту ж мить почав (з несподіваною для нього дбайливістю) розстилати на вогкій траві шинелю (я не сподівалася, що він спіймає мене на слові!), відступати було нікуди. Сама навальність його дій уже була мені викликом.

Тепер я вже можу розповісти про те, що відіграло надалі дуже велику роль і мало наслідки не лише для мене, а й для Честера: того вечора вперше (мені й не снилося нічого подібного!) Джім утнув зі мною таке, аж я спершу здивувалась і навіть була трохи шокована, але потім пережила просто безмірне блаженство,— здавалось, воно заполонило мене всю без останку (так насправді й було). «Це тому,— вирішила я тоді,— що ми кохаємо одне одного, і кохання керує нашими вчинками». (І помилилась, бо згодом, коли ми по-справжньому зблизились, Джім признався мені, що він навчився того в Індії, де молоді люди пізнають цю науку з відповідних книжок).

І однаково не слід думати, що це було щось чисто фізичне (наслідок нового набутого Джімом досвіду), бо тієї миті духовне й плотське так міцно злилися в одне, що роз'єднати їх було так само неможливо, як відділити душу від тіла. І це невпізнанно змінило не тільки моє тіло (воно здавалося тепер зовсім іншим, виліпленим з якоїсь легшої і чутливішої плоті, так би мовити, палкішої і живішої), але й душу; сталося щось надзвичайне: посвята в таїнство, священна обітниця (значення якої збільшувало пережите мною блаженство), і я була прикро вражена, коли по всьому тому Джім промовив — так задоволено, ніби щойно провернув оборудку й підписав вигідний контракт (Джім і справді надавав великого значення контрактам):

— Тепер усе гаразд. Тепер ти моя і вже не зможеш ніколи спати із своїм йолопом. Звичайно, якщо в тобі лишилась хоч краплина порядності.

Як не дивно, тепер, коли наплив жаги, що спершу так затьмарив Джімову свідомість, став поволі спадати, і він, за його висловом, закріпив мене за собою, я впізнала в ньому того самого Джіма: він миттю перестав бути шанобливим до мене і ввічливим у ставленні до Честера. Та мені було тоді з ним так хороше, що він, повторюю, міг робити зі мною все, що заманеться. Йому довелося двічі (я ще ніяк не могла отямитись від блаженства й змусити себе про щось думати) пояснювати мені свій план: він відвозить мене в одне місце, поблизу Бакфілда, де нам ніхто й ніщо не перешкоджатиме жити удвох. Але майже втративши здатність розуміти, про що він говорить, я тим більше втратила будь-яке уявлення про час і дуже злякалась, коли в саду раптом пролунав голос Честера:

— Ніно, ти тут?

30

Я зразу ж вирвалась з Джімових обіймів і побігла у напрямку дому. У холлі нікого не було, і підвісна лампа (я люто її ненавиділа — і за те, що вона з рожевого скла, і за те, що це був весільний подарунок Гулда) навернула мене на думку, що життя в Орчарді давно вже мені нестерпне.

Це змусило мене прискорити ходу (хотілося уникнути зустрічі з Честером), але саме тоді, як я підійшла до сходів, він ввійшов у холл з чорного ходу й мовив:

— Ну ось і ти нарешті.

Я відповіла:

— Так, це я, я саме йду нагору.

Він зауважив:

— Я бачу, ти порвала сукню.

— О боже!

— Я вже стривожився — ви пробули в саду понад дві години.

Це мене здивувало і навіть злякало. Проте Честер був стриманий і спокійний, і я зрозуміла, що в нього нема наміру влаштовувати мені сцену.

За ці три роки, відтоді, як Честер зажив слави й постійно був тепер на очах у людей, він і справді дуже змінився. Став значно впевненіший у собі й не так легко запалювався,— принаймні не показував вигляду.

Я подивувалась,— мовляв, невже й справді минуло так багато часу, позіхнула і, сказавши, що насилу тримаюсь на ногах і хочу лягти, мало не бігцем піднялася до себе в спальню.

Та не встигла я навіть підійти до туалетного столика, як почула, що він іде назирці за мною. Схопивши щітку для волосся, я почала розчісуватись, боячись, що він запропонує мені свої послуги. Але Честер не підійшов до мене, а тільки спитав через усю кімнату:

— Ти що, справді дуже закохана в Джіма?

— Даруй мені, Честере, не будемо про це сьогодні.

— Отже, є про що.

— Я втомилась.

— Так, втомилась,— від мене.

— Ні, але я справді ніг під собою не чую. Та й тобі слід виспатись — у тебе завтра такий важливий виступ.

— Виступ? — перепитав він, і лише тут я помітила, який він схвильований.— Виступ? І ти гадаєш, я зможу тепер виступати?

— Авжеж, зможеш, Честере. Мусиш. (Оскільки я мала от-от нанести йому таку страшну рану, мені дуже хотілося, щоб він був якомога «розважливіший»). Це надзвичайно важливо для тебе. Хоч би там що сталося, ти мусиш виголосити свою промову.

— А що може статися? Ти хочеш піти від мене?

Я не відповіла.

— Ти ж знаєш, я дбаю лише про твоє щастя,— додав він, трохи помовчавши.

Від тих його слів мене кинуло в дрож, та я себе не виказала, і вже за мить почула, як за ним грюкнули двері. Більше він не повернувся, чого, правду кажучи, я й не сподівалася (а тому радість моя була безмежна!); я цілу ніч пролежала в ліжку сама, ні на мить не склепивши очей, і на ранок почувалася такою розбитою, ніби ми з ним уже кілька днів билися навкулачки.

І справді, в цьому домі, де його раз по раз охоплював то любовний, то релігійний шал, де так часто звучали його безглузді й бундючні фрази про свободу, обов'язок і честь, кожна кімната була так просякнута Честером, що всі його поразки й перемоги ніби сиділи тут по кутках, вони душили мене зусібіч. Навіть власноручно побілена Честером стеля, двері, що їх він теж сам фарбував, нагадували про його страхітливу енергію та любов до цього дому. І навіть незвична тиша (я не чула нічого, крім белькотання Томмі в дитячій кімнаті та гуркоту кубиків, що розсипались по підлозі) ніби теж промовляла зловісним Честеровим голосом,— немов саме повітря тут було насичене випарами його докірливих роздумів про зраду.

Я почувалася так, ніби мене звідусіль гнітив страх, і сказала собі: «Чого ти зволікаєш? Він неодмінно вигадає якийсь фокус і знову спіймає тебе у пастку. Ідеш ти від нього чи ні? Хай би що ти вирішила, одному з них неминуче зробиш боляче». У домі, де все нагадувало про Честера, я не могла залишатися й на хвилю. Я гарячково повкидала до валізи деякі свої речі, одягла стару літню муслінову сукню, таку любу Джімові,— я з неї давно виросла, проте вирішила, що й зараз йому сподобаюсь у ній,— вона зграйно підкреслювала мою стать. Я намагалася ні про що не думати, окрім Джіма і того, що буде йому приємно. Мене опосіла одна думка: я повинна, я мушу бути зараз біля нього.

31

Годинник уже показував десять, а найближчий поїзд з Куїнспорта до Бакфілдського вокзалу відходив об одинадцятій десять, але я вирішила не чекати й раніш вийти з дому. Непомітно прослизнувши через садову хвіртку (аби покоївки не побачили мене з валізою в руках), я доїхала автобусом до міста. О пів на одинадцяту я вже була на станції, у залі для чекання. Мені здавалося, що саме там буде безпечніш, бо в місті повно Честерових шпигунів, які стежать за мною (і справді, у Честера було чимало друзів і ворогів),— вони вмить здогадаються про мій намір і сповістять його.

Тому, коли за десять хвилин до зали увійшов Честер і попрямував до мене, це було наче грім серед ясного неба. З хвилину я ошелешено дивилась на нього, але потім подумала: «Ет, пусте, я його не боюся!» Це відразу додало мені рішучості й снаги, і я вже спокійно поцікавилась:

— А як же твій мітинг?

Честер знизав плечима і махнув рукою,— які, мовляв, тепер мітинги,— і сів поруч. Виглядав він як звичайно,— ото й тільки, що дивився на мене лютим оком, ніби той пес, що стежить за чужаком і не знає, вкусити його чи ні.

Я спитала:

— Хто тобі сказав, що я тут? Амелія?

Він знову знизав плечима (потім я довідалась, що він дізнавсь про мої плани і вистежив мене крізь вікно готелю в Лонгуотері), і сказав:

— Каюсь, винен... Я лише хотів переконатись.

— Переконатись? У чому? — перепитала я і, не давши йому відповісти, додала.— Адже ти сам запросив Джіма до нашої господи.

Я відчайдушно шукала яких-небудь аргументів проти нього й хотіла сказати, що я його попереджала,— тож він сам у всьому й винен. Та спіймавши його погляд,— тепер уже не лютий, а безпорадно-сумний,— не змогла вимовити й слова.

— Так, я порадив, щоб ти запросила Джіма до нас у гостину,— сказав він,— що тут поганого?

— Та ні, нічого. Навпаки, це було дуже благородно з твого боку. Ти весь час був взірцем благородства, і, може, саме тому...— Я замовкла, не знаючи, як висловити свою думку точніше.

— Що «саме тому»? — поцікавився Честер.

— Саме тому я не хочу тебе дурити — це було б негідно.

— Отже, ти маєш намір піти від мене до Джіма? Ти цього хочеш?

— Хіба ти не бачиш, що я мушу, повинна це зробити?

— Я наголосив, як ти чула, на слові «хочеш». Отже, чого ти хочеш — піти від мене — чи піти від мене до Джіма?

— Благаю тебе, Честере, не влаштовуй мені допиту, надто пізно, слово честі, вже надто пізно. Не слід мене затримувати, та ти вже й не зможеш цього зробити.

— Якщо ти справді хочеш піти, я тебе не триматиму.— І, помовчавши трохи, додав.— Я лише хочу, моя люба, щоб ти була щаслива, бо всім, що маю, завдячую тобі.

— Облиш, це не допоможе тобі знову мене спіймати. Я зовсім не була такою бездоганною, і ти це добре знаєш.

— Можливо, ти й справді мене не кохала — то я цього й не сподівався. Між нами була така різниця,— нас роз'єднувало майже все. Я від самого початку зрозумів, що гірший тобі за чужинця; я для тебе ніби дикун,— навіть віра моя тобі гидка.

І коли, вражена цим закидом, я спробувала заперечити, що його «класова ідея» тут зовсім ні до чого, Честер спинив мене рвучким помахом руки, сказавши:

— Я згадав про це тільки тому, що подібні речі роблять тобі честь. Але ти й не грішила проти любові,— бо ти обіцяла і була мені за добру дружину.

— Я не робила нічого такого, що вимагало б від мене великих зусиль. (Мені якось хотілося оминути слово «клас»). Бути за дружину—означає щось робити. Чим ще я могла заповнити вільний час?

— Але й подружні обов'язки можна виконувати по-різному. Ти ставилася до мене поблажливо, та мене це ніколи не ображало.

— Ну навіщо ти кажеш, що я ставилась до тебе поблажливо? Це несправедливо. А щодо подружнього обов'язку, ти й сам знаєш, у жінок це трохи інакше, ніж у чоловіків: жінки люблять, щоб у домі був мир і спокій.

32

До зали ввійшли дві прості жінки з клунками, із тих, що приїздили на базар. Вони сіли навпроти дверей і, зразу ж упізнавши Честера, витріщились на нього й почали підштовхувати одна одну ліктями,— їм було цікаво, хто ж це підчепив їхнього божка. Стишивши голос, я сказала Честерові:

— Може, припинімо розмову? На нас уже дивляться.

Та він лише заперечливо хитнув головою і вів своєї:

— Отже, ти все вирішила? Остаточно?

— Так, Честере, я мушу. Й ота різниця між нами, про яку ти казав, ні до чого. Мені важко пояснити тобі — тепер, отут, коли ці жінки вп'ялися у нас очима,— як ти помиляєшся. Скажу тільки ще про одне — про Тома.

— Звичайно, я відішлю Тома до тебе,— відразу ж, як ти цього забажаєш.

— Ти дуже добрий.

— Ні, я лише намагаюсь чинити все справедливо.

По тих його словах мене знову пойняло хвилювання,— чи, може, страх? Тепер я знала — на мене чекає серйозний двобій. Честер допитливо дививсь мені у вічі, і я зрозуміла, що він уже щось надумав і намагається вивідати, що в мене на думці. Звичайно, це лише зміцнило мою рішучість і бажання дати йому відсіч. Мене тільки бентежили жінки навпроти, до яких приєднавсь ще дебелий чолов'яга з червоним шарфом навколо шиї і хлопчик років чотирьох. Жінки, очевидно, вже зрозуміли, що між нами якась суперечка, і щосили прислуховувалися до кожного нашого слова. Хлоп'я (що запхало в рота цукерку — разом з половиною своєї брудної долоні) теж витріщилося на мене, ніби намагаючись збагнути, що цікавого знайшли в мені жінки. Я сказала:

— Слово честі, Честере, припинімо цю розмову тут, на вокзалі, де всі, кому не ліньки, пасуть нас очима.

Однак Честер лише пересмикнув плечима і підсунувся до мене майже впритул.

— Ти зумисне мене дратуєш?— спитала я.

Він не звернув на мої слова ніякісінької уваги і правив своєї:

— Треба подумати, як було б справедливіше для всіх нас.

— Негоже тобі казати, ніби я лише зглянулась на тебе. Бо я ніколи не дивилася на тебе зверхньо, їй-богу.

Я хотіла сказати, що тільки схибнутий на ідеї класових суперечностей може думати, ніби взаємини між людьми будуються виключно на поблажливості, але я, звичайно, боялась навіть натякнути йому на це.

Честер глянув так, ніби прочитав мої думки, і поволі мовив:

— Я боюся лише одного: ти робиш страхітливу помилку. Я знаю, ти скажеш, що такі слова у моїх вустах цілком зрозумілі, що в мені говорить егоїзм, але я не годен нічого з собою зробити. Застерегти тебе — мій обов'язок.

— Твій обов'язок — діяти всупереч моєму бажанню? Мені здалося, ти оце щойно стверджував, ніби над усе бажаєш мені щастя й не ставитимеш мені перепон.

— Йшлося про відповідальність за наш шлюб, що дав такі щедрі набутки... у нашій співпраці.

І він виголосив цілу промову про те, як я йому допомагала, можливо, сама того не усвідомлюючи (знову натякає на мою «класову приналежність», подумала я собі, шаленіючи від того, що цього чоловіка несила було переконати ні в чому, що йому невигідне); він навіть спробував довести, ніби в такій ситуації нам не можна виходити лише з особистих емоцій, мовляв, емоції — дуже хистка основа. Коли ми вже хочемо знайти розумний вихід, слід опертися на якийсь принцип, безсумнівний для нас обох. А я, звісно, маю погодитися з думкою, що наше одруження було плідне не тільки для нас, а й для наших близьких: воно ж, мовляв, освячене працею на ниві справедливості й загального добра.

— І тепер,— скінчив він,— якщо я маю бодай невеликий шанс бути обраним у парламент, мені хочеться втішити себе надією, що сфера моєї діяльності помітно збільшиться, і я зможу стати у більшій пригоді людям. Я переконаний, Ніно, цілком переконаний, що бог благословив наш зв'язок, і ти ніколи собі не простиш, якщо розірвеш його.

Цей його маневр ще дужче мене розсердив, і я сказала, що бог навряд чи цікавиться політикою; але Честер одразу ж і відповів, що богові, безперечно, осоружні будь-які страждання та біди.

— Звісно, як і тобі,— додав він.

— Нехай і так, але я теж маю свої принципи і просто не розумію, що ти хочеш сказати, кажучи про мою поблажливість і зверхність.

Малий тим часом відійшов від жінок і поволі наближався до нас, намагаючись обійти стіл,— бридотний стіл із світлого дуба,— такі неодмінно є в кожній пасажирській залі. Він уже дійшов до кінця шляху і стояв, спершись на стіл; замурзаний цукеркою, малий длубав пальцем у носі й дивився на мене виряченими очима з безтямністю в погляді, як ото теля дивиться на водоколонку. Цей нестямний погляд діяв мені на нерви, і останні слова я промовила досить голосно. Мабуть, жінки почули цю мою фразу, бо знову втупились у мене, і навіть квіти на їхніх капелюшках наче завмерли від цікавості. Дебелий чолов'яга теж кинув на мене оком, і в тому погляді була не так цікавість, як зневага,— ніби перед ним сиділа іноземка, що не знає, як триматися на людях.

І раптом несподівано для себе я заговорила про релігію (хіба ж не про це йшлося?) і сказала, що містер Гулд, звісно, загрожуватиме мені пекельними муками, але це, на мою думку, аж ніяк не свідчить про його розум. Авжеж, містер Гулд вважає, що всі люди поділяються на тих, хто ставиться зверхньо, і тих, до кого ставляться зверхньо, та мені не до вподоби такий бог, що саджає кожного на своє місце і змушує людей страждати, коли вони цього місця не держаться.

Честер злегка ворухнув рукою (наче відмітаючи всі ці дурниці) й промовив:

— Все одно ми повинні боятися божого гніву, або, кажучи інакше,— наслідків наших поганих учинків і не грішити проти любові.

Мені знову стало страшно; від його згадки про «любов» я вся аж напружилась. Кинула на Честера швидкий погляд і подумала: «А він і не вважає, що я ставилась до нього зверхньо, то просто його черговий викрут». І доволі холодно сказала:

— Очевидно, я просто не розумію релігії містера Гулда.

— Цілком природно, що ти думаєш про це інакше, але ж мова йшла про нашу співпрацю. Я боюся, я дуже боюся, що тебе змусили до необачного рішення, яке може скалічити тобі життя. Не кажу вже про себе чи про нього. А ти певна, що на глузд твого кузена можна цілком покластися? У мене було таке враження, що ти мудріша за нього. Хочу просити тебе лише про одне: не поспішай, ще раз усе зваж, обміркуй. Тобі нічого боятися — я ніяк не буду впливати на твій вибір. Якщо ти зараз повернешся додому, я дам тобі цілковиту свободу. Можу навіть, якщо захочеш, кудись поїхати...

Я вже не мала сили сперечатися і тільки сказала:

— Але чому «цілком природно»? Мої думки — це мої думки, і та різниця між нами, на якій ти наполягаєш, тут ні до чого.

Раптом я помітила на своїй сукні брудну й липку руку малого; він підійшов до мене майже впритул, напевне, інстинктивно відчувши, що мені погано (діти завжди знають, що й коли у вас болить, і липнуть до вас, як мухи), і дивився мені прямо в очі. Та мені вже було байдуже, що стане з моєю сукнею, хоч я одягла її навмисне для Джіма, що скажуть люди, які дивляться на нас. Я подумала нишком, що цей мій останній аргумент не вартий уваги, бо й направду між мною і Честером — ціла прірва, і то був наслідок різного виховання й різних поглядів на речі, що їх нам прищепили з дитинства. І я сказала вголос:

— Якщо між нами й прірва, то лише в одному: мені й на думку не спадало ставитись до будь-кого зверхньо чи там поблажливо. А щодо нашої співпраці — я про політику — чи ти впевнений, що вона заслуговує самої лише похвали? Ти краще за мене знаєш, що кузен Слептон і бідолашний старий майор Фрієр ніякі не душогубці. Чи варте похвали постійне ваше бажання виховувати в людях запеклість і злобу,— навіть якщо це допоможе тобі обійняти високу посаду, навіть якщо завдяки цьому ти потрапиш до парламенту? (Я хотіла натякнути йому, що він не дуже високої думки про те, чим займається; так, справді, його хвилює власна кар'єра, але більше за все його лякає інше,— щоб моя втеча бува не зашкодила цій його кар'єрі). Але ти, звісно, скажеш, що думати так для мене — річ «цілком природна». Цілком природна, бо між нами «прірва», і зараз мені тебе трохи жаль — це моя єдина поблажливість до тебе.

Він хотів щось мені заперечити, але я поспішила додати:

— Коли ти гадаєш, що я ставлюсь до тебе погано, то для мене це цілком природно, я нічим тут не можу зарадити. Думай що заманеться, але я вже до тебе не повернуся. Надто пізно.

Після цих моїх слів він рвучко підвівся з лави, поцілував мене у щоку й хутко вийшов із зали.

33

Як на правду, то нічого такого я не чекала від Честера, тому дуже здивувалась. «Знову противлення злу довірою — і надія на бога?» — думала я, намагаючись якось себе заспокоїти. Та подив не зникав, мені ставало дедалі тривожніш на серці, і я відчула, що тремчу всім тілом. Як і раніше, я сиділа, гордо піднявши голову (чолов'яга навпроти досі ще зневажливо дивився на мене, жінки теж раз у раз допитливо косили в мій бік очима, а малий уже встиг побувати в мене на колінах і забруднити мені всю сукню) і переконувала себе: «Таж він зумисне говорив зі мною так спокійно,— він знав, що я чекаю від нього зовсім іншого. Ніколи ще він не розмовляв зі мною таким тоном. Розводиться про те, що не слід грішити проти любові, коли насправді йому на думці одне — як пройти у парламент. І що значить «цілком природно»? А цей черговий викрут, ніби я ставилась до нього «зверхньо», з якоюсь «поблажливістю»! Ці два вирази метлялись у моїй голові наче ті шпаки, що впали в кімнату крізь димар. Що я думала про Честера, і чи справді він намагався зіграти зі мною одну із своїх вистав, тепер уже важко сказати,— до такої міри все в мені переплуталось. Мене пекла ненависть, боліло в скронях, і ці слова кружляли, наче перелякані птахи, кружляли й бились, перекидаючи все на своєму шляху.

Я помітила, що міцно стискаю ручку сумки,— так, ніби в ній лежить єдине розумне рішення.

Раптом жінки посхоплювалися з місць і заметушилися біля своїх клумаків. Одна з них метнулася до мене, востаннє зміряла мене поглядом, схопила малого за руку й, крикнувши: «Ну, чого ти тут не бачив, Олбі? Скільки тобі товкти, щоб ти не липнув до людей брудними руками!», так його смикнула, аж він мало не впав.

Підійшов поїзд, і жінки, схопивши речі, побігли до вагонів, тягнучи за собою хлопчика (а він і далі озиравсь на мене, хоч, мабуть, і сам не знав, чому); рушила за ними і я. Та біля дверей ноги мої раптом заклякли, а потім наче самі собою завернули назад. Я не мала сили вийти, хоча не могла й залишатись. Я зробила кілька кроків убік, тоді знову завернула до дверей і там остаточно заклякла. Мені здавалося, що я вже ні на що не здатна, що в мене немає волі, власне, змагаються дві волі, розриваючи мене на частини. Ніколи мені не забути тієї муки, що тривала хвилини зо три чи й довше, аж доки поїзд рушив з місця. Як на правду, то коли він нарешті відійшов, я полегшено зітхнула: поїзд зробив замість мене вибір. Скінчилась нестерпна гризота, і хоч серце мені відразу болісно защеміло, витримати цю муку було вже легше, от як біль після того, як вирвали зуба. Нехай вам боляче, нехай іде кров, хай змагає слабість і паморочиться голова від наркозу і щойно починаєш розрізняти обриси реальних речей, але ти знаєш, що найгірше вже позаду.

Тому, перечекавши кілька хвилин (бо ледь трималася на ногах), я пішла з вокзалу, дарма що вже купила була квитка,— контролер мені його повернув (недавно цей квиток трапив мені на очі, тридцять років пролежавши у конверті з підкресленою вгорі датою,— я показала квитка Джімові; щось таки примусило мене тоді заховати його якнайдалі). Я вирішила шукати рятунку у Палм Коттеджі.

Я поїхала у Палм Коттедж, бо мені нестерпна була навіть думка лишатися під одним дахом з Честером, навіть якщо він «ніяк на мене не впливатиме»,— насправді ж, він увесь час на мене впливав, та ще й як! — лише проти цього я й повстала.

Тітоньці я сказала, що мені нездужається. Так воно й було, бо коли я лягла, мені стало дуже погано, і я невдовзі написала Джімові, щоб не приїздив до мене, зараз мені несила їхати, але я з ним назавжди і належу йому одному. Відразу ж я поцікавилась у тітоньки, скільки треба часу на те, щоб Честерову кандидатуру висунули у Бетвелі; вона відповіла, що це станеться у найближчі дні, може, за тиждень. Отож я вирішила тиждень прохворіти.

Звісно, тітонька Леттер знала вже у всіх подробицях нашу пригоду і страшенно сердилася на мене. Її план, зв'язаний з Джімом, провалився, бо кузен Слептон відмовився взяти його управителем,— не хоче, мовляв, вклепатися у скандал (навколо тільки й було мови, що про нас!) і викликати на себе вогонь радикалів. Він навіть закинув тітоньці, що хто, як не сама вона заохочувала Джіма фліртувати зі мною. І, добре знаючи, що в тих словах є сенс, тітонька ще дужче сердилася на всіх, а надто на себе.

Проте, як не дивно, мене вона не сварила. Очі її вергали блискавиці, вона ладна була мене прибити, але вдавала, ніби вірить, що я слаба, і навіть доглядала мене. І я розуміла причину: як і Честер, тітонька боялася, що він втратить через мене шанс пройти на виборах у Бетвелі.

Тітонька щодня розповідала мені про події в Бетвелі (нинішнього члена парламента розбив параліч, і тітонька не мала сумніву, що йому вже лишилося три чисниці), натякаючи мені, як це важливо, щоб у кандидата від такого патріархального містечка, як Бетвел, «у родині була злагода».

Від усього того я впадала у ще більший розпач. Здавалося, мене підсмажують на повільному вогні,— наче тих бідолах, що ніяк не хочуть визнати свій гріх,— може, й самі вони до пуття не розуміють своєї провини,— адже іноді це так важко збагнути!

Всі мої почування не були для Честера таємницею. Він пояснював усім, що я хвора, і поводився досить добре. Щодня приносив мені квіти, але до кімнати не заглядав, до ліжка не підходив,— а, ввічливо з порога поцікавившись здоров'ям і посміхнувшись своєю навдивовижу нещирою усмішкою (він просто шкірив зуби, як це роблять діти, коли хочуть вас піддурити, хоча й знають, що ви бачите їх наскрізь), миттю зникав.

Він натякнув,— не сам, а через тітоньку Леттер,— що мені варто було б якось розважити душу.

— Поїхала б на кілька тижнів до Лондона, спинилась би у Джонсона, побувала б у театрі, походила б по крамницях, купила б дещо з одягу.

Я відповіла, що не хочу ніяких змін і тим більше ніколи не спинюсь у готелі Джонсона, найдорожчому, либонь, у всій Англії.

Честер заперечив (і знову через тітоньку), що це наш «фамільний готель», що там завше зупиняються Боб і кузен Слептон. Він додав (і то вже було щось нове),— зі мною поїде тітонька, оскільки він тепер дуже заклопотаний.

Тітонька, яка полюбляла спинятись у Джонсона, почала гаряче мене вмовляти, і я нарешті дала згоду — страшенно хотілося опинитись якнайдалі від Честера.

Я не могла засуджувати Честера за його «шляхетні» маневри, але була таки дуже на нього сердита.

Та й все мене страшенно обурювало. Я казала собі: «Авжеж, усі вважають мій вчинок скандальним, та якщо поглянути без упередженості, я не така вже й погана, принаймні не вкрай пропаща. Я надто ледача для того, щоб бути справді поганою. Я просто належу до тих нічим не видатних жінок, яким хочеться бути щасливими і яким не так уже й багато треба для повного щастя, але вони не хотіли б завдавати собі,— та й нікому іншому,— особливого клопоту. Хіба справедливо, що доля звела мене з такою незвичайною людиною, як Честер, який спекулює релігією, щоб мені дозолити, і класовою ненавистю, щоб міцніш мене до себе прив'язати?»

На думку про те, що доля чомусь вирішила саме мені завдати такої кривди, я просто скаженіла. Звичайно, лють моя виливалася перш за все на Честера. Він був такий нестерпний, як нестерпні нам люди, що намагаються приголомшити нас своєю моральною зверхністю. Що ревніше вони виявляють свої чесноти, то дужче їх ненавидиш.

І тепер, озираючись на прожиті з ним роки, я бачила: він украв у мене щастя; і, коли я не виявлю достатньої твердості й рішучості, він занапастить мені життя.

34

Багато хто й справді вірить і анітрохи цього не приховує, що для Честера я була якоюсь руйнівною силою; що я не лише «розбестила» його морально, але й привчила до розкошів та екстравагантності, пересварила з найближчими друзями й позбавила віри в бога, і що, як на правду, для нього було б куди краще, якби я сіла тоді у поїзд. Та все це чистісінькі вигадки, хоч узагалі не так то легко з'ясувати істину. Наприклад, цього разу ідея влаштувати мені розкішний «відпочинок» і обновити гардероб належала Честерові. Я такого й у думках не мала і найменше хотіла, щоб він залазив у борги до Гулда. Я нагадала тітоньці, що Гулд мене терпіти не може і що ми йому й без того чимало завинили. Однак Честер не схотів нічого слухати й того ж дня поїхав до Гулда.

На ту пору Гулд уже не раз позичав нам гроші. Під час війни він розбагатів на поставках м'ясних консервів, відкрив нову велику крамницю на головній вулиці Тарбітона і ще одну, значно більшу, в Лілмуті. Все, що в нього є,— казав він,— належить Честерові, гроші послав йому господь бог, і витрачати їх треба на славу божу.

Та останнім часом між ними ніби чорний кіт перебіг. Три місяці тому Гулд приголомшив своїх приятелів тим, що заручився з молоденькою, років сімнадцяти, служницею з сусідньої ферми, неписьменною,— вона насилу могла поставити підпис, та й то друкованими літерами,— і навіть бридкою; у неї було округле рум'яне обличчя, таке ж округле, опасисте тіло майже без шиї і товстелезні ноги.

Честер вважав, що те лихо звалилося на Гулда через його надмірну скромність, але, на думку тітоньки Леттер (згодом виявилося, що вона мала слушність), причина була у надзвичайній сором'язливості й покірності дівчини.

— Цей гусак Гулд,— казала вона,— один з тих бовдурів, що смертельно бояться жінок, недарма він такий брутальний з ними; тож він і вибрав собі оте дурне ягня.

Я бачила цю дівчину раніше (вона служила у тітоньки Леттер на одній з її невеличких ферм); прогулюючись за містом, я частенько заходила на ферму, де вона пригощала мене теплим молоком просто з-під корови. Мені тоді запало в пам'ять, що вона була на диво недорікувата. Притулившись повною щокою до коров'ячого живота (щока від цього зовсім розпливлась і закрила око, маленьке й без того,— вона мала зовсім крихітні блакитні, майже швабські оченята, справжні «щілинки»), вона виставляла на оглядини свої товстелезні стегна, обтягнені синім у горошок ситцем, а її червоні веснянкуваті руки так і ходили вгору та вниз. Та коли, знітившись, вона раптом всміхалась (її очі вже зовсім зникали), тепла хвиля радості затоплювала вашу душу, і ви мимоволі відчували до неї симпатію. Тому я не мала нічого проти їхнього шлюбу, навіть більше,— сподівалася, що Гулд хоч трохи «вилюдніє», і мені легше буде з ним спілкуватися, коли в нього з'явиться дружина, яку я зможу запрошувати в гості і з якою можна буде погомоніти хоча б про дітей та материнські турботи.

Але, як я вже казала, Честер заявив Гулдові, що той шлюб із нерівнею вилізе йому боком, і коли він тепер пішов до Гулда, вони посварилися ще дужче. Гулд кричав, що Честерів шлюб, яким він так пишався, зробив його загальним посміховиськом,— всі тільки й кажуть, що я наставила йому роги, а він, Гулд, переконаний: я тягну його за собою в пекло. Честерові теж урвався терпець, і він наговорив Гулдові чимало прикрого: він сам, мовляв, став притчею во язицех, дозволивши спіймати себе на таке тілище як Дейзі, у якої тільки й того, що молодість та багато сала.

Честер страшенно образивсь на Гулда і навіть підбивав друзів та знайомих не купувати нічого в його крамницях; либонь він і справді зашкодив його торгівлі принаймні на якийсь час. Гроші, щоб виплатити Гулдові борг і влаштувати мені «зміну декорацій», він позичив під чималу заставу в іншому місці, і цей новий борг — понад тисячу фунтів стерлінгів — започаткував його подальші вельми значні фінансові труднощі. Те шикування у Джонсона мені було зовсім ні до чого. Але Честер дивився на цю подорож (куди він послав мене під наглядом тітоньки відразу ж як дістав гроші) як на процедуру мого «лікування».

І я, звичайно, зразу ж розгадала його план. Честер застосовував до мене свою улюблену тактику: «Відклади небезпечне на опісля».

Звичайно, багато людей відкладають на опісля яку-небудь неприємну справу,— лише тому, що не можуть наважитись вирішити її відразу, але Честер підніс це до життєвого принципу. Він міг навіть відмінити мітинг, щоб подивитись, «куди воно повертає», і почекати, доки його конкурент припуститься якоїсь помилки.

Звичайно, все це мене ще дужче розгнівало, і я сказала собі, що його викрути шиті білими нитками й не можуть змінити мого почуття, глибокого й щирого, а тим паче не перекреслять того, що сталося в саду.

35

Несподівано виникла ще одна обставина, яка все набагато ускладнила. Я почала підозрювати, що завагітніла (а строки не полишали сумніву, що завинив тут не хто як Джім), і хоча таке відкриття спершу мене прикро вразило (я зайвий раз переконалась, яку впорола тоді дурницю, повернувшись з вокзалу), воно вирішувало проблему остаточно й безповоротно. «Отже,— думала я,— відступати нікуди; тепер Честер не зможе мене затримувати».

Відтоді розкіш, до якої мені раніш було байдуже, почала на мене безумовно впливати (я знаю, що то був Честерів розрахунок, та мені вже було однаково, я почувала тільки, яка я нещасна). Вона впливала на мене, ніби наркоз перед операцією. Я згадую готель Джонсона навіть не як тюрму, де мені було страшенно тяжко (настрій день у день гіршав, бо я переконувалася, що мої підозри небезпідставні), а швидше як жахливий сон, у якому мені приснився палац, де я змушена виконувати ритуал холодного, величного страждання.

І хоч я ніколи ще не почувалася такою пригніченою, життя все одно здавалось мені трохи стерпнішим від того, що тягар цей я гордо несла по встелених килимами покоях (та ще й у нових пишних туалетах — Честер доручив тітоньці накупити мені дорогого ганчір'я, і я вирішила не заперечувати; вона, як і раніше, була зі мною дуже тактовна й мила, хоч як нелегко їй це давалося), повз численні свічада, звідки на мене дивилась аж ніяк не великомучениця, а жінка в ошатній сукні, яка надзвичайно їй пасувала; а якщо у неї під очима й залягли тіні, то очі від цього ставали тільки виразнішими.

Складалося враження, ніби м'які килими, оксамитові штори та шовкові накидки на диванах та кріслах не тільки приглушують кроки й голоси, але й притлумлюють почуття. Мені було боляче, ніби про себе раз у раз нагадував хворий зуб; його відчуваєш, а проте він уже не хапає за живе.

Та вже за тиждень я почала «реагувати на оточення», як кажуть про хворого, коли він приходить до тями й починає нудитись, не маючи як згаяти час. Я переглядала у ліжку ранкову газету (щоправда, вельми задумливо й засмучено), а за сніданком жваво обмінювалася з тітонькою останніми новинами з Африки чи Китаю; я вже знову починала відчувати те, що всупереч моїй волі завше втовкмачували мені Честер і тітонька Леттер: ми потрапили у самісінький буревій історії, і лише легкодуха нікчема у такі часи може закривати очі на реальність.

Перебування в готелі Джонсона, безперечно, зробило мене «розважливішою». Нема нічого дивного в тому, що багаті люди найчастіше бувають розсудливі. Бо й справді, навряд чи можна бути розсудливішим за моїх родичів кузена Слептона та Коннібера.

І коли одного чудового ранку звідкись раптово виринув Честер (тітонька вмить щезла, пославшись на «одну надзвичайно важливу справу»), я зустріла його, як давнього знайомого.

І навіть не комизилась, коли він запропонував мені прогулятися по Бонд-стріт і купив мені ще одну вельми дорогу сукню. Я вже знала, що Честер не любить, коли відмовляються від його подарунків, він тоді починав одразу бозна-що підозрювати, розглядав мою відмову як особисту образу. Він, очевидно, вважав, що коли я «леді», то мушу любити, щоб зі мною панькались, а надто — щоб витрачалися на мене.

Честер, якщо вже пішло на правду, й сам був не від того, щоб часом широко розмахнутись. Він хоч і не кидав грошей на вітер, як Джім, котрий ніколи про них не думав, але таки любив, щоб кишеня в нього роздималася від банкнот і можна було при нагоді трусонути капшуком, почуваючи себе такої миті королем.

Тим-то я й не відмовилась від сукні. Я подумала: «Такий у нього задум, і не варт сперечатися з ним через дурниці».

Я вже бачила, що наші взаємини стали зовсім іншими. Все, що з нами трапилося, відійшло кудись убік; я хочу сказати, що на це можна було вже дивитись ніби збоку, ніби це сталося з кимось іншим, а при такому куті зору не так уже й важко погодитись з деякими речами, та й обмірковувати все набагато легше.

Я навіть жаліла Честера й думала нишком, дивлячись на нього: «Ну й бідолаха!.. Він собі щось планує, розставляє пастки, кидає на вітер такі гроші — і для чого? Аби лишень удовольнити мене й тим самим зв'язати мені руки. Цікаво, як він зреагує, довідавшись, що я вагітна від Джіма і що йому таки доведеться дати згоду на розлучення!»

36

А Честер, очевидно, вже й не сумнівавсь у своєму тріумфі. Я впіймала в нього на обличчі доволі характерний вираз,— коли він стояв перед моїм кріслом, дивлячись на мене згори вниз. Такий вираз бував у нього, коли він виряджався на мітинг давати бій супротивнику,— вираз людини, впевненої в своєму успіхові, рішучий і переможний: а коли він ішов кімнатою до дзвоника (у готелях Честер неабияк любив демонструвати владу й просто обожнював розпікати обслугу), увесь його промовистий вигляд (у ньому й справді було щось левине — ноги, постава, хода,— він ніби ніс самого себе) наче говорив: «Усі ви надто високо несетеся, вельможні пані та ваші прихвосні,— нічого, я вам покажу, ви в мене потанцюєте!»

Отож я вирішила, що поговорю з ним одразу ж, як упевнюсь у своєму новому стані. Але так випало, що саме того вечора він був зі мною вельми галантний. Честер умовив мене одягти його найулюбленішу й найдорожчу сукню з тих, що він недавно мені придбав,— хоч я й не хотіла,— надто вона була пишна (йому подобалися на мені яскраві кольори, через що дехто небезпідставно закидав йому вульгарний смак) й надто декольтована, особливо для обіду удвох, у готелі, сам на сам; і коли я зійшла вниз, він сказав:

— Люба моя, я ніколи не бачив тебе такою чарівною,— погодься, ми вибрали саме те, що слід,— сукня просто розкішна, а ніби така простенька («простенькою» вона була як для Тарбітона: на ті часи в Екзетері сукні прикрашали шлярками й воланами). Але, звичайно, матерія таки добряча, що то значить макфілдський шовк, ні з чим його не порівняєш — чисто натуральний, без жодної домішки. Так, чудово, чудово... Головне,— тобі дуже до лиця, я вже не кажу про гармонію та шляхетність ліній,— на це мимоволі звертаєш увагу.

Аби ж він тим хотів тільки сказати: «На тебе в цій чудовій сукні, за яку я заплатив такі великі гроші, зверне увагу кожен», а то ж ще й повчав мене (чи принаймні намагався повчати), що простота, чистота, шляхетність та всі інші чудові якості і, можливо, навіть британський шовк (у якому нема підробки, як у тих товарах, що їх привозять здалеку й накладають на них мито) — ідеал прекрасного, і, щоб досягти цього ідеалу, я маю поводитися взірцево.

Ця несподівана спроба прочитати мені мораль (минуло вже понад місяць відтоді, як він ото демонстративно молився у мене на очах) здивувала й навіть розсердила мене: я вже відвикла від такого. До того ж якщо вже я була для нього такою цінністю, то цілком слушно сподівалася,— принаймні мала підстави сподіватися,— що він поведеться зі мною трохи дипломатичніше. Та як там не є, я спалахнула й сказала (щоправда, стиха: неподалік був офіціант),— так, сукня справді чудова, але сама я зовсім не почуваю себе чудово з причини, про яку він, очевидно, вже здогадується. Отже, зволікати далі не можна. Якщо вибори знову перенесуть на пізніше, мені незручно буде й на люди показатись.

Честер у ту хвилину їв шоколадний пудинг, від якого, я знала, йому болітиме живіт (але тоді взаємини в нас були такі, що сказати йому про це я не могла), заговорив, ніби зовсім не почув моїх слів:

— Бетвел і справді капосний виборчий округ, фермери з гір — народ своєрідний. Нинішнього члена парламента мало чорняками не закидали тільки тому, що його якось побачили у Лілмуті в театрі.— І почав пояснювати, як то було б важливо, якби виборці могли побачити нас разом.— Вони люблять, щоб їхні кандидати були щасливі в подружньому житті.

Честер завше дивував мене своїм умінням вибити у мене грунт з-під ніг вдалим акторським ходом, а часом і звичайною нетактовністю. Ці його слова так мене приголомшили, що я навіть не спромоглася йому відповісти; тоді він безжурно посміхнувся своєю променистою усмішкою (може, занадто променистою) і сказав:

— Ти можеш переважити чашу терезів на наш бік — тій герцогині, що взяла на себе виборчу кампанію свого чоловіка, куди до тебе братися!

Звичайно, я відказала, що про це не може бути й мови, але він і далі їв свій пудинг (другу порцію), пустивши мої слова повз вуха. І я, дивлячись на нього, подумала: «Невже він і справді гадає спіймати мене, мов кіт мишу? Невже він гадає, що в мене зовсім немає волі?»

Я не стала з ним сперечатися (не можна ж було цього робити в присутності офіціанта), однак наступного ранку послала по нього (він замовив собі окремий спальний номер) і сказала, що останніми днями мене часто нудить.

— Боюся, Честере, я не помилилась. Бо як ти знаєш,— точніше, як ти цього не знаєш,— коли я чекала на Тома, мене так само нудило мало не з першого дня.

Тільки я хотіла додати, що мені дуже шкода, але тепер ситуація нарешті прояснилася, і ми можемо все остаточно вирішити, як Честер перепинив мене вигуком:

— О моя найдорожча, та це ж чудова новина!

І обережно нахилившись, він ніжно поцілував мене (втім, мені здалося, що той поцілунок, доволі міцний і тривалий, таїв у собі пересторогу чи навіть загрозу) і прожогом зник,— зник, перш ніж я встигла розтулити рота. Не минуло й півгодини, як від нього вже принесли пляшечку парфумів і кілька величезних букетів разом з папірцем, де він писав, що повернеться не раніш як за годину, у нього термінова справа, і він просить мене поки що лишатися в ліжку.

37

Та повернувсь він набагато пізніше, аж пополудні, і вже разом із тітонькою Леттер, пояснивши, що його несподівано викликали у Тарбітон на дуже важливе засідання, і він змушений залишити мене на кілька днів до свого повернення під опікою тітоньки, «в добрих руках». Вони обоє метушилися біля мене так, ніби я була важко хвора, причому стежили за тим, щоб ми з Честером не лишалися наодинці.

Ясно було, що Честер привіз тітоньку з однією метою: змусити мене мовчати. Мене й справді почав розбирати жах; здавалося, Честер спроможний на будь-який ниций і водночас безглуздий вчинок. На разі я не витримала:

— О ні, Честере, цим ти мені не заткнеш рота, це неможливо, це врешті-решт абсурд! І я цього так не залишу, та й ніхто б не залишив!

Честер не міг не чути моїх слів, та замість відповіді він майнув до дверей, кинувши на мене такий лютий і злостивий погляд (повік не забуду!), ніби радо куснув би мене, тільки так, щоб це не заподіяло мені шкоди: я була його власністю, його майном! За мить він зник. Я зірвалася з ліжка й ну одягатись (мені хотілося наздогнати його і сказати, що це ніякі не жарти), але тітонька спитала мене своїм крижаним голосом:

— Може, ти звалиш нарешті пояснити, що сталося? Я коротко все їй пояснила (хоч і не сумнівалась — вона й так усе знала і тільки хотіла втягнути мене в суперечку),— чому не можу лишитися з Честером.

Але тітонька тільки зауважила:

— Он воно що. Ти справді найнікчемніша з усіх молодих жінок, яких я знаю. Та Вудвілли завше здатні були тільки на те, щоб розважатися чужим коштом.

Я відповіла їй — може, й так, хто зна, я й сама від себе не в захваті. Але я кохаю Джіма й завжди його кохала. А Честер поводиться зі мною, як з пришелепуватою, і я не хочу його більше бачити. І взагалі не розумію, навіщо я йому здалася, якщо він ставиться до мене так зневажливо.

Вислухавши все це з гидливим виразом на обличчі, тітонька відповіла, що теж не розуміє, навіщо я потрібна Честерові, але вона й не претендує на те, щоб розуміти чоловіків та їхні смаки, і, зрештою, то його особиста справа, навіщо я йому. Але щодо кохання (важко й передати, яку зневагу й презирство вона вклала у це слово), то їй дуже хотілося б знати, що саме я вкладаю у це поняття. Їй відомо, що таке дружба, вірність родинним інтересам, почуття вдячності, відомо, що таке розумна поведінка і почуття власної гідності, але невідомо навіть, як воно зветься, коли розбещене й ледаче дівчисько, начитавшись бридких романів, вішається на шию першому-ліпшому шмаркачеві, який мав нещастя чи дурість трапити їй на очі? Що б я робила з тим бідолашним Джімом, якби нарешті він став моїм? Бо на що я завше була здатна? Допікати йому своїми химерами й витребеньками!

І, підійшовши майже впритул до моєї софи, закричала мені мало не в обличчя:

— А тепер, напередодні перших у Честера виборів, ти полишаєш його самого на полі бою! Коли це, можливо, його перший і останній шанс! Ти справді хочеш, щоб він його втратив? — І додала по тому дещо вже зовсім приголомшливе.— Я не хочу вдаватися до твоїх почуттів, шкода, як то кажуть, і заходу, але якщо Джім, за твоїми словами, направду щось для тебе значить, ти могла б подумати і про те, які в нього зараз кепські справи і як важливо йому було б мати у парламенті друга.

Тітоньчині погляди на кохання не справили на мене ніякого враження (їй надто не поталанило у цьому, щоб вона могла щось тут тямити), але пристрасть, з якою це було сказано, вразила мене так, що мій власний гнів як вітром здуло — наче хвиля збила хвилю. Я вперше усвідомила до кінця, що в разі Честерової поразки на виборах у парламент винна в усьому буду тільки я.

І справді, думалося мені, чи ж можна покидати його в таку важку для нього хвилину? Та в нього й нема засобів до існування, він живе на мої гроші (точніше, на те, що від них лишилось).

Отож, хоч я тоді й не вірила по-справжньому в Честерову кар'єру (вочевидь, мало хто з молодих жінок по-справжньому вірить у здібності свого чоловіка; вони ще надто зелені, щоб знати: той, хто сьогодні сіряк-сіряком, може зробити завтра блискучу кар'єру), я вдала, що мені зараз все те байдуже і сказала: ну що ж, гаразд, коли вже Честерові так необхідно, щоб ми бували з ним на людях разом, я не заперечую,— хай тільки він не списує потім усе на мене, якщо це погіршить справу. І ще одне: до Орчарду я нізащо не повернуся.

Тітоньку та Честера такий план улаштовував. Вони найняли мені кімнату в одному готелі з морськими краєвидами (мотивуючи це, звичайно, лише моїм «станом»), тітонька переможно посадила мене у поїзд і відвезла туди.

І радість її була не безпідставна (коли не вважати, що найбільш мені хотілося жити якнайдалі від Честера). Що довше я думала, то краще розуміла, як мені важливо (важливо саме для мене!), щоб Честер здобув перемогу на цих виборах. Задля цього я ладна була на все — їздити по вулицях у ландо, посадивши собі на коліна малого Томмі, надписувати конверти, вербувати прихильників серед міських злидарів та орендарів Слептона і пити чаї з Честеровими одновірцями.

А справ уже було вдосталь, бо саме того тижня звільнилося депутатське місце від Тарбітону (у Бетвелі Гулд, що й досі ворогував з нами, зумів таки пропхати свого баптиста), бо їхній представник у парламенті збанкрутував і мусив подати у відставку. Новий вибір, звісна річ, упав на Честера, і ми зразу опинилися в самому вирі запеклої передвиборчої боротьби.

38

Гадаю, нема такої людини, що не брала б колись участі у виборах, але той, хто стинавсь у двобої з противником на «революційних» виборах початку цього сторіччя, коли ми справді вірили, що стоїмо на порозі нового життя, де пануватимуть мир та спокій і де всі будуть щасливі, той і близько не може уявити собі, які тоді бушували пристрасті, як виборці обожнювали свого кандидата і як ненавиділи й зневажали його конкурента.

Для того щоб ви відчули ту атмосферу, в якій ми прожили оті три тижні перед виборами, досить сказати таке: коли давній друг нашої родини ліберал-уніат [7] містер Моклі виступив у пресі проти пропозиції Честера в ірландському питанні (а ми неабияк розраховували на голоси ірландців), я у прямому розумінні слова відмовилась навіть розмовляти з ним після цього. Коли він усміхнено підійшов до мене з наміром привітатися (я хотіла бути принаймні чемною), моя рука наче сама собою сіпнулася назад, очі глянули на нього так, ніби то було порожнє місце, а ноги (я тремтіла від сорому не менше, ніж від обурення) повели мене геть від нього. А коли Джім почав писати мені шалені листи, де нарікав, що мене до нього не пускають, і він сам приїде одверто поговорити про все з Честером, це пойняло мене жахом.

Першою ж поштою я відповіла Джімові, що благаю його запастися терпінням (бо вже одна моя вагітність свідчила, що я належу лише йому, і що остаточний мій переїзд до нього — лише питання часу). Я детально пояснювала йому, яка критична ситуація склалася зараз у Тарбітоні, і як важливо, важливо для нас обох, щоб Честер переміг.

І хоч мене й справді не пускали до Джіма, я жила в такій круговерті подій, що Джімового обурення я, щиро кажучи, не розуміла. «І чого він панікує? — думала я, біжучи із засідання передвиборчого комітету до друкарні замовити нові плакати проти консерваторів, які закинули Честерові, ніби він наполягає на «націоналізації землі» (так воно й було, тільки вголос він про це не казав, і заяву консерваторів ми вважали брехнею, та ще й небезпечною, бо то загрожувало нам втратою голосів усіх дрібних фермерів).— Невже він не тямить, що таке вибори?»

Справді, ситуація була вельми критична — ці наклепи заподіяли нам чималої шкоди. Ми працювали з раннього ранку до пізньої ночі. Честер виступав разів по десять, а то й більше, на день, нерідко перед публікою, яка зустрічала його посвистом і навіть погрозами викупати в ставку. Але він ніколи не втрачав бадьорості й почуття гумору і якимсь дивом знаходив раду в будь-якій складній ситуації. Жінки, так ті взагалі його мало не обожнювали і, як це не смішно, ревнували його до мене.

Приблизно в цей час (в останні десять шалених днів) я раптом почала ловити на собі співчутливі погляди. Мене повсякчас умовляли відпочити, поберегти себе, обгортали мені плечі хусткою і занепокоєно допитувалися, як я себе почуваю. І я довідалася, що Честерів помічник розповідав усім і кожному «під великим секретом», що я вагітна, і що тільки моя відданість чоловікові й «нашій спільній справі» змушує мене допомагати йому у великій битві навіть на шкоду власному здоров'ю.

Дізнавшись про цей низький і ганебний передвиборчий прийом, я страшенно обурилась. До цього могли додуматись лише тітонька та Честер, бо, якщо не зважати на деяку блідість уранці, по мені ще нічого не було видно.

Я зразу ж пішла до Честера й напрямки спитала, чия це вигадка. Він стояв у під'їзді готелю (саме йшов дощ), чекаючи на коляску, яка мала відвезти його у парк на мітинг просто неба. Він нетерпляче перевів погляд з хмарного неба на мене й сказав:

— Тек (то було ім'я його помічника) вирішив, що це непогана думка. Люди почали пащекувати, що ми не випадково, мовляв, живемо у різних кімнатах.

— Але ж, Честере, ти й сам розумієш, що ми мусимо жити нарізно.

— Не бачу для цього підстав... Та й це породжує дуже небезпечні плітки.

Від такої нахабної заяви мені просто перехопило подих. Навальний розвиток передвиборчої кампанії та щоденне спілкування з Честером у його «політичному амплуа» (якщо він справді був сміливий, то бував і надзвичайно підступним,— якщо траплялася нагода) зайвий раз підтвердили мені, скільки фальшу в наших стосунках, який то цинізм — навіть просто сподіватися на те, що наш шлюб можна «підлатати», коли я чекаю дитину від чоловіка, якого по-справжньому кохаю, і яке це немислиме безглуздя — жити нам із Честером у злагоді й мирі, як колись, ніби нічого й не сталося. Я раптом уявила собі, як Честер знову «любесенько» ставитиметься до мене чи почне розігрувати «доброго татуся», і мені зробилося страшно.

Я спалахнула:

— Невже ти гадаєш, що ми зможемо почати все спочатку?

Честер нічого на це не відповів. А потім зітхнув, знову поглянувши на небо:

— Якщо у день виборів буде отака сльота, ми ризикуємо програти. Найбідніші, особливо старі, побояться вийти з дому в таку негоду, їм просто нема у що вбратися.— І, мостячись у коляску, що саме під'їхала, кинув мені через плече.— Ти розіслала бюлетені?

А коли я прийшла до Тека, і він заявив мені (навіть не подумавши вибачитись), що ця новина може перетягти на наш бік добрячу сотню нонконформістів, які досі вагаються, куди пристати (до них дійшли деякі чутки про наші стосунки), та й взагалі це може відіграти вирішальну роль, я раптом істерично зареготала, чим він був дуже незадоволений, а потім додала, що вже хто-хто, а Честер знає, як з усього здобути користь. Дівчата, котрі в шалі поспіху сортували в сусідній кімнаті бюлетені, вбігли зі склянкою води, й довелося вдати, наче мені млосно, бо інакше я досміялася б до сліз.

А проте наступного ж дня (правда, це вже був день виборів) я сама пішла на такий же низький прийом, розігравши усе набагато спритніше — вийшла з дому вранці така бліда (плюс до всього ще й пудра) і з такими тінями під очима (плюс до всього ще й олівець), аж навіть Честер злякався й наказав мені зараз же лягти в ліжко. Але я відповіла, що не хочу гаяти ані хвилини — їду до робітників-пивоварів; ми не мали певності у їхній підтримці, і я сподівалася, раптом мені поталанить здобути сьогодні ще й їхні голоси,— хай там як, а я родичка Вілфреда, і на заводі мене знали ще дитиною.

Як усім відомо, Честер пройшов, хоча й незначною (як виявив підрахунок) більшістю у п'ятдесят шість голосів. З вигуками та піснями нас ну просто на руках винесли з ратуші; люди — здавалося, їх там тисячі тисяч — ніби збожеволіли; дехто намагався цілувати нам руки, одяг і навіть черевики, й ми мало не сп'яніли від тріумфу, хоч і неабияк втомились того дня.

Опинившись нарешті одні в коридорі готелю, ми й там не могли вгамуватись і, перебиваючи одне одного (нам було чим похвалитися!), говорили про те, який сьогодні чудовий день; я згадувала, як з мене стягли черевички (може, на сувеніри), а Честер знову й знову повторював, що це поворотний пункт нашого життя. До речі, чи не бачила я часом рахунок з друкарні? Й одразу ж, зайшовшись сміхом, почав розповідати про одного зі своїх прибічників, котрий, причепивши до капелюха наш плакатик, потрапив не на ті збори, і його викинули у вікно. Взявши мене під руку, наче щоб підтримати — ми мало не падали з ніг (а у вухах нам ще й досі гриміло бучне «ура», і пливли поздоровлення й вітання, хитаючись на хвилях нашої безмежної втоми,— наче уламки корабля після бурі), він довів мене до моєї кімнати і, зупинившись біля дверей і досі ще сміючись, сказав:

— Я чекав на це двадцять п'ять років.

Та сміх його звучав тепер якось по-новому. І вираз обличчя, наївний і по-дитячому щирий, теж був для мене новий.

— Зараз я признаюсь тобі у тому, чого не знає ніхто. Ще хлопчаком на побігеньках у Бінга, коли я ходив у латаних штанах, я дав собі слово, що здобуду успіх. Я тоді ще не знав, як я це зроблю, але сказав собі, що доможуся успіху, навіть якщо за це доведеться заплатити життям. Я й зараз до ладу не знаю, як воно вийшло. Але знаю, що робити далі. Дай мені лише час...

— Так, перед тобою відкрилися тепер усі дороги,— сказала я.— Мені дуже радісно, що ти переміг.

Я справді дуже зраділа, мені наче камінь з серця спав.

Відчинивши двері до своєї кімнати, я побачила, що Честер має намір піти слідом за мною,— ми обоє стояли вже на самому порозі. Я зразу ж спинилася. «Знову своєї,— подумала я (це здалося мені навіть смішним),— але ні, тепер нічого не вийде, я просто й кроку далі не ступлю, лишуся тут. Який же він дурний попри весь свій розум,— невже не бачить, що ситуація лишилася такою ж, якою була,— проти фактів нічого не вдієш».

Нараз вираз його обличчя різко змінився (я навіть подумала тоді, що він зробив це навмисне), і він глянув на мене такими втомленими й тривожними очима, що на мить здався зовсім іншою людиною, старою і виснаженою.

— Так, я міг би досягти багато чого,— сказав він повільно.— Це великий шанс у моєму житті... Якщо тільки його не прогавити...

І за якусь мить я збагнула, як помилялась, гадаючи, що «ситуація» не змінилась, і «проти фактів нічого не вдієш».

Коли маєш справу з такими, як Честер, факти просто повертаються до вас іншим боком, а що стосується конкретних ситуацій, то політики тільки те й роблять, що змінюють їх.

І я вперше зрозуміла (точніше, відчула),— якщо жорстоко кидати людину й розбивати їй серце в годину поразки, то набагато жорстокіше робити це, коли вона нарешті здобула успіх, якого «чекала двадцять п'ять років».

Я панічно перелякалася цієї думки, але, спробувавши «спертись» на «реальність» своєї любові до Джіма, раптом знайшла там замість любові самі лише спогади про неї; з реального цей факт перетворився раптом на факт історії,— а всі історичні факти дуже швидко обростають усілякими примітками й коментарями (наприклад: «Чи ж ти не розумніший за нього?»),— тож спиратися на цей факт можна було не більшою мірою, ніж на історію взагалі.

А щодо слабкої волі та нерішучості, то я ніколи так і не знала, коли ми виявляємо більшу слабкість — роблячи дурниці, щоб нас не вважали за нерішучих, чи міняючи свої рішення, бо раніше були дурні.

Не стигла я й рота розтулити, або нагадати, що я при надії, як він (раніше за мене зрозумівши, що я здаюся) поклав мені руку на стан, і я вже не могла опиратись — це було б щось неприпустиме, якби Честер прогавив свій шанс.

Я мовчки дозволила йому провести себе до кімнати й покласти на ліжко, нічого не сказавши, коли він замкнув двері; мене охопив такий розпач, що вже не хотілося ні про що думати.

39

Мушу пояснити, що саме сталося того вечора, бо дехто схильний звинувачувати мене в тому, що це нібито я «розбестила» свого бідолашного чоловіка, і не лише духом, а, так би мовити, й тілом. Гадаю, ніхто не заперечуватиме, що люди, які живуть однією родиною чи просто під одним дахом (або навіть і такі, що зійшлися бодай один раз на танцях), якось впливають одне на одного, а чоловік і дружина й поготів. Та Джім, коли я пояснила йому в листі, чом, незважаючи на все, не можу піти від Честера, відповів мені, що зустріч з такою вкрай зіпсованою жінкою, як я, була найбільшим у його житті лихом.

Чоловік і жінка зазнають обопільного впливу. Вони дізнаються про не знані їм раніше думки й почуття одне одного і пристосовуються до них — саме на цьому стоїть шлюб, а шлюб (я переконана) — не лише традиційне співжиття чоловіка та жінки, як вважає дехто, але й певний клімат, бо він змінює і душі їхні і тіла.

Я була у розпачі від усього, що зі мною так раптово сталося, від усього, що загрожувало моєму майбутньому, і хотіла тільки одного: «відкласти Честера на потім», лишитися «на самоті з собою» навіть якщо він поруч, у моєму ліжку. Але Честер, як я вже казала, належав до тих людей (Джім у цій справі був точнісінько такий же впертий, але з іншої причини — нічиї релігійні почуття його не обходили, для нього важливо було завше й в усьому доскочити успіху!), яким не може стати добре, доки вони не відчують, що добре стало й партнерові по любовних втіхах (зрештою, і самому приємно, коли хтось із насолодою робить вам приємне); тож мені раптом захотілося показати Честерові те, що зробив зі мною Джім (досить було й легкого натяку, щоб усе зійшло за випадковість). Наслідок усе перевершив (правда, обох нас від утоми пройняла така нервова гарячка, що ми ледве не знепритомніли). Прийшовши до тями, Честер лише здивувався, навіть затривоживсь, чи не заподіяв він мені шкоди. Але опісля — не знаходив слів, щоб виявити свій захват! І лишень тому (от чого я не могла передбачити!), що сприйняв (так було свого часу і в мене з Джімом) наше цілком «земне» досягнення за божий знак,— мовляв, нарешті ми з ним з'єдналися «в одне ціле».

Хіба могла я тепер пояснити йому, що прагнула лише одного (на противагу випадкові з Джімом!) — уникнути цієї «єдності»? Проте наслідок приголомшив і мене. Крім того, я давно переконалась,— через властиві Честерові релігійні погляди на шлюб і кохання він був дуже «цнотливий» і не зрозумів би (навіть якби я спробувала його у дечому просвітити; та про це не могло й бути мови, він розчавив би мене всією могуттю свого євангелізму!), що йдучи йому так охоче у всьому назустріч, роблю це аж ніяк не за божим велінням, і що втаємничила його у своє нове «індуське» відкриття з однією метою,— аби хоч якось полегшити початок цієї нової фази нашого життя і не дати йому лізти до мене в душу.

Та з моїм вразливим і палким чоловіком, рабом надто розвиненої уяви, це призвело до цілком протилежного наслідку. Саме від тієї ночі (я ледь не написала «фатальної», хоч саме такою вона й була) він так шалено в мене закохався, що навіть дивився тепер на мене інакше, звертався до мене іншим тоном (в його голосі бриніло тепер дві або й навіть три тональності), і коли йому траплялося бодай крізь рукав доторкнутися до моєї руки, пальці його ніби промовляли: «Моя дружина».

40

Тільки-но скінчилися вибори, Честер узяв квитки на поїзд (відтепер він завжди брав для мене перший клас, хоча сам їздив постійно у вагонах третього класу) і повіз мене до Лондона, аби підшукати нам (як він сам висловивсь) «гніздечко». Ті пошуки тривали недовго. Просто з вокзалу ми поїхали на набережну (на ту її привабливу частину, що зветься Гросвенор-Парейд); показавши там мені один величезний особняк, Честер спитав, чи він мені подобається.

Будинок той був дуже занедбаний. Вікна побиті, бридка жовта фарба подекуди облупилась, стіни були ніби подзьобані віспою.

Я зразу ж сказала, що дім надто великий, та й здеруть за нього чимало. А належить він, здається, чи не Слептонові?

— Еге ж, і він обіцяв здати його нам не дуже задорого.

— Ще б пак. Там уже майже п'ять років ніхто не живе. Кузен Порті називає його жовтим слоном — така руїна, що від неї самі збитки. І скільки ж він править за свого слона?

— Двісті фунтів за рік.

— Ласкавий боже! Честере, де ми візьмемо такі гроші, навіть якщо здамо в оренду Орчард?

— Це єдиний будинок, що виходить на річку.

— Але, Честере, невелика буде втіха з того краєвиду, коли він доведе нас до розору. Та й, зрештою, це лише стара брудна Темза.

Ця його вигадка й справді здалася мені маніакальною. Вибори обійшлися нам у добру тисячу фунтів, майже половину всього нашого капіталу. Честера було обрано незначною більшістю голосів (проти нього голосували майже всі баптисти, що хотіли мати у парламенті свого кандидата), а до загальних виборів було ще далеко. Але (незважаючи на моє заперечення) Честер все одно винайняв цей будинок, і тут я мушу признатися, що мені й справді було б дуже ніяково жити в домі, якби з нього було видно самі фасади будинків і вікна по той бік вулиці, звідки цілоденно ніби стежать за тобою.

Однак такі, як Гулд, що відразу розкричалися, нібито дім було орендовано для мене, через мою пристрасть до розкошування, дуже й дуже помилялися. Честер хотів, щоб у мене був гарний вид з вікна, а у Тома — сонячна кімната, але ще більше він потребував затишку для своїх справ. І не встигли ми ще умеблювати весь будинок, як Честер почав улаштовувати прийоми, конференції та засідання комітетів, і дуже швидко дім зробився схожий більше на державний офіс, ніж на приватне «гніздечко».

Багато хто (і я теж) був просто приголомшений тим, з якою безоглядністю Честер, потрапивши в парламент, почав тринькати гроші, так би мовити, на «розширення» своїх володінь. Дехто вважав, що в нього від успіху запаморочилась голова, і він може невдовзі підтяти все під корінь.

Насправді ж, Честерова «шалена безоглядність», себто витрати на дім, на нові комітети й пропаганду, була заздалегідь продуманою. І якщо ви скажете, що то була ризикована гра, бо загрожувала йому цілковитим крахом, то змушені будете визнати й інше: саме завдяки цьому (і, звичайно, допомогли мої гроші і мої зв'язки) він зміг зміцніти й набути ваги, і коли нарешті надійшла пора загальних виборів, партія вже не могла не брати його до уваги,— отже, це була, як то кажуть, «гра на виграш»,— справа виявилася вартою заходу.

І коли, до речі, подивитись на інших людей, на тих, хто зумів досягти успіху в житті, переконуєшся, що всі вони свого часу теж вели «ризиковану гру», і їх теж можна було цілком справедливо звинуватити в тому, що вони надто високо занеслись і пішли ва-банк.

41

Уперше я побачила Бутема (що став злим генієм Честера), коли він іще був прикажчиком у Гулдовій крамничці на Фор-стріт. Тоді це був незграбний довготелесий парубійко понад шість футів на зріст, з довжелезними руками й ногами, витягнутою шиєю й так само довгим потворним носом. Довгі носи свідчать звичайно про інтелігентність, а коли цього нема, то про дурість, і то неабияку.

Бутемове обличчя було так само видовжене,— як у барана, і по-баранячому поважне. Коли Бутем незворушно стояв, обмірковуючи щось своє (у нього була звичка поринати в глибоку задуму), то здавався досить тямущим, але варто було тільки піддати випробуванню його розумові здібності (наприклад, спитавши про ціну сардин), як він ураз кидався в паніку, і недарма, бо рідко коли міг дати правильну відповідь. Він був одним з тих молодих телепнів, котрих вам по-людському дуже шкода,— доки ви не зіткнетеся з ними безпосередньо й не побачите, якими манівцями вони доходять глуздом до найпростіших речей.

Бутем був якийсь далекий родич Гулда, і той узяв його до себе у крамницю, а потім спробував накинути його Бінгові, та Бінг не схотів про нього й чути.

Якщо ви поцікавитеся, чому раптом така особа почала відігравати в нашому домі таку важливу роль, я відповім: він з'явивсь у нас після укладення з ним ділової тимчасової угоди, а лишивсь назавжди як домашній шпик.

Я вже казала, що Честер ніколи не був таким закоханим у мене, як тоді, та ще й підвів «релігійне» підгрунтя під свою закоханість. Це не означає, що він і далі грав у благородство. Навпаки. Всі ці довгі місяці успіху й слави, коли ми переїхали до Лондона, я згадую, як найтяжчі у моєму житті. Від першого ж дня Честер почав стежити за мною і зробив усе, щоб віднадити від дому всіх моїх друзів. Він перетворився на страшенно ревнивого чоловіка.

Я розповідала, як сварка з Гулдом мало не обійшлася нам (на чималий Честерів подив) втратою місця в парламенті від Тарбітону. Це й досі тривожило Честера, і перше, що я почула вранці, прокинувшись втомленою і розбитою після нашого «почнім усе спочатку» (здавалося, ніби з мене вийняли кістяк і замінили його холодною прокислою вівсянкою), був обурений голос Честера, що бубонів про те, як глибоко помилявся він у Теді Гулді. Мовляв, це жах, коли людина в його становищі може дозволити своїм особистим образам взяти гору над громадським обов'язком, який полягає в тому (саме так я зрозуміла, якщо тільки взагалі не втратила здатності розуміти, бо в голові мені аж гуло), щоб забезпечити Честерові місце в парламенті.

Ось чому я погодилася виконувати свої обов'язки гарної дружини політичного діяча, коли через місяць після цього (ми ще не обжили як слід лондонську оселю) Честер сказав мені, що Гулд і Дейзі, повертаючись з континенту, заїдуть до Лондона (він знав навіть день їхнього приїзду й назву готелю, де вони мають зупинитись — у нього вже тоді були свої джерела інформації, і досить певні); він попросив мене вшанувати їх візитом та спробувати знайти спільну мову з Дейзі. Це доручення було мені приємне ще й тому, що я симпатизувала Дейзі і була рада будь-якій нагоді хоча б ненадовго втекти з «нашого гніздечка», де я вже й дихати не могла від засилля пасторів-уесліанців [8] та вантажників, що тягали меблі.

Отже, коли вони приїхали, я пішла до того готелю (скоріше просто дешевого пансіону в Пімліко, власник якого був членом товариства тверезості; Гулд зробився тепер досить заможним, але не бажав «псувати» Дейзі розкошами); на превелику силу,— бо ні від кого нічого не можна було дізнатися,— знайшла кумедну маленьку служницю і, назвавши їй своє ім'я, звеліла переказати місіс Гулд, що хочу її бачити. Відразу ж до мене збігла вниз Дейзі і, сяйнувши посмішкою, вигукнула, що я прийшла «саме впору», бо Тед подавсь до перукарні, а їй самій «аж страх як нудно». Ми з Дейзі і справді відразу ж відчули себе так, ніби й не розлучались, і ця зустріч поклала згодом початок «змови жінок», як це хтось назвав. Але Дейзі анітрохи не була підступною, і звинувачувати її, ніби вона задумувала щось лихе проти свого хазяїна — це ще несправедливіше, ніж казати, нібито я «занапастила» Честера. Таки справді: коли тепер я чую розмови, начебто така-то чи така зіпсувала своєму чоловікові життя, щоразу думаю: а як склалося б життя цієї самої жінки, якби вона вийшла заміж за когось іншого?

А от бідолашну Дейзі заміжжя якраз і «зіпсувало». Де й поділись її колишня сором'язливість, її скромні манери. Вона безугаву сміялась і теревенила. Ледве одягла капелюшка, щоб піти зі мною по крамницях, і не встигли ми проїхати в кебі й з півсотні ярдів, як вона вже розповідала мені такі інтимні речі, які й слухати було ніяково. Адже Дейзі від самого початку (Честер і Гулд були переконані, що то я її «підбурюю», та вони глибоко помилялися) не відчувала до Гулда особливої шаноби. Натурою вона була простачка, а, на мою думку, такі люди взагалі нікого особливо не шанують. Їм для цього бракує розвиненої фантазії. Одне слово, Дейзі Гулд трималася погляду, характерного для багатьох селючок,— що чоловіки — народ украй комічний, і тільки й розповідала, який Гулд у неї кумедний. Та водночас вона дуже його боялась і запевняла, що від його темпераменту «у неї кров холоне в жилах».

Що ж до моєї «раптової дружби з оцією товстулею», як висловився Честер, то я й сама була здивована тим, яку втіху принесло мені товариство Дейзі. Однак переконання наших чоловіків (дуже поширене між тарбітонцями, які переконані: коли дві зійдуться докупи і з чогось сміються, то вже неодмінно — зі своїх чоловіків), нібито ми тільки тим і сушили голови, щоб дурити своїх благовірних чи вигадували, як нам викинути на вітер найбільше грошей, було так само безглузде, як і переконання деяких жінок у тому, що тільки-но чоловіки залишаться самі, як відразу заводять мову «про секс».

Дейзі дуже приваблювала мене своєю наївністю та деякою кумедністю,— вона була наче подих свіжого вітру з моїх ялівцевих пагорбів, що завше навіював радісні згадки про свободу, якої я колись там зазнала.

Та головне, чим мені так сподобалася зустріч з Дейзі, полягало в іншому. Я почувала себе зрадницею, бо, за висловом Джіма, зрадила всіх. А от для Дейзі це не мало ніякого значення!

За нашої першої зустрічі (а перші зустрічі найважливіші, вони задають тон усьому подальшому) ми відчайдушно віддалися веселощам, і не лише тому, що втекли від своїх повелителів; Дейзі була на восьмому місяці, я на четвертому (і роздалася більше, ніж коли чекала Тома), й наші взаємини відразу набули певного забарвлення, не буду приховувати — доволі веселого. Дивлячись одна на одну (Дейзі була дуже маленька на зріст і доволі пухкенька від природи), ми весь час глузували з нашого зовнішнього вигляду: ну а уявіть на додачу ще казна які розповіді Дейзі про Гулда, який, торочила вона, був з біса «нервовий» та «норовливий» партнер, та ще й не знав у цих справах упину.

Гулд дозволив Дейзі купити собі в Лондоні кілька суконь (а я шукала порт'єри), тож ми обходили цілу низку модних крамниць. Як усі, хто жив раніше в злиднях, Дейзі не знала міри витратам і жбурляла гроші на вітер. До того ж вона не зважала ні на які поради, і хоч могла поцікавитись чиєюсь думкою, проте ніколи на неї не зважала. Так, я їй сказала, що не варто купувати величезного, з пір'ям, капелюшка, він надто крикливий, і Дейзі погодилась: «Ага, ото б уже вирячили очі на мене в Тарбітоні!»— а таки його й купила. Йшлося не про якусь там особливу її впертість — вона просто не могла відмовити собі, коли річ їй подобалась. І водночас запевняла, що без мене «й не потикалася до крамниць», і взяла з мене обіцянку, що на завтра ми знову поїдемо разом по місту.

— Ви тільки не кажіть нічого своєму чоловікові, а я скажу Тедові, ніби мені треба купити дещо перед пологами, а в той відділ чоловіків не пускають.

Я пообіцяла, та все-таки вирішила не критись від Честера; я тоді вже добре знала, який він став недовірливий, тож мені неприємно було збуджувати в ньому бодай крихту підозри. Тепер він зробився набагато прискіпливішим, а головне — уважнішим і палкішим. Здавалося, він хоче вилікуватись од своїх лютих ревнощів, знову й знову (дедалі гарячковіше) доводячи самому собі, що я й «справді» його кохаю.

42

Дейзі, як потім з'ясувалося, не лише збрехала Гулдові, що ходить до кравчині приміряти бандаж, а й щоразу, коли втікала на наші походеньки, обіцяла йому повернутися за годину,— і щезала на цілий день, а щоб виправдатись, вигадувала дедалі неймовірніші причини.

Зрештою, Гулд, куди підозріливіший за Честера, після третього дня їхніх сварок (це було вже перед самісіньким від'їздом Гулдів з Лондона) допитав служницю, і та розповіла йому про мої перші відвідини (я послала тоді Дейзі свою візитну картку). Він зателефонував Честерові (нам щойно поставили телефон) і спитав, чи не в нас Дейзі. І Честер, який ніколи не відпускав мене, не поцікавившись, де саме я сьогодні буду, дав йому кілька адрес, і крамницю Шулбредза теж.

Того дня ми почали саме з Шулбредза й перебували (як діти під кінець канікул) у сміхотливому настрої. Ще не ввійшовши до крамниці, ми побачили себе у величезному дзеркалі й мало покотом не лягли від сміху.

— Давно я не бачила нічого подібного! — сказала Дейзі.— Ні, ти поглянь на мене — бламанже, та й годі!— І її так розібрало від реготу, що ми змушені були присісти на диван, аби вона відхекалась.

— О боже,— зітхнула Дейзі, витираючи очі затиллям долоні,— так, чого доброго, ще й завчасу перейми почнуться!

— Аби тільки не зараз! — докинула я, і вона аж заверещала від сміху (розгойдуючись усім тілом узад і вперед і затуляючи обличчя долонями),— так голосно, що на нас уже почали озиратися.

Та й навіть соромлячись тих поглядів,— нам пашіли щоки,— ми однаково не могли спинитися,— то було ніби напад істерики. І водночас — не знаю, як його краще пояснити,— була якась незбагненна приємність у самій можливості отак бездумно линути за течією, віддаючись цьому настроєві беззаперечно, перенестися раптом з нашого вельми порядного світу (а Шулбредз був його ототожненням) у світ шаленства, де можна досхочу сміятися.

І от саме під час цієї не дуже вишуканої сцени раптом на нас ізсередини зали рвучко озирнувсь опецькуватий червонопикий чоловічок, і ми з жахом впізнали в ньому Гулда. Дейзі панічно скрикнула: «Ой, боженьку ж мій! Дивіться! О господи! Тед! Що ж мені робити?!» І, насилу підвівшись з дивана, пустилася до туалетної кімнати. Я ще не бачила, щоб доросла людина впадала у таку паніку й поводилася так по-дитячому. Червоний від люті, Гулд підскочив до мене й засичав:

— Я перепрошую, місіс Німмо, але де місіс Гулд?

— У туалетній кімнаті, містере Гулд. У неї щось там з панчохою.

— Я не вірю жодному вашому слову! Це ви її на щось підмовляли! Я бачив, як ви отут казилися!

— Але, містере Гулд, ми сміялися не з вас. Дейзі вас просто обожнює.

— Я не потребую, щоб ви розповідали мені про почуття моєї дружини.

— Дуже шкода, містере Гулд, але ми вас не помітили. Я піду гляну, що там у неї.

Дейзі мало не плакала від страху, й мені насилу вдалося умовити її вийти. Гулд миттю схопив її за лікоть і, підштовхуючи другою рукою у спину, потяг до виходу. На обличчі у Дейзі був комічний вираз розпачу. А проте вже наступного ранку вона знову прийшла до нас і сказала, що Тед дав їй доброго лупня, і вона так кричала, так кричала, що у неї ще й зараз «дере в горлі»,— тож мусимо сьогодні постерегтися, аби він ізнову нас не спіймав. Вона страшенно боялася свого Теда, але насолода пройтися зі мною по крамницях була вища за її страх, і вона не могла відмовити собі у бажанні купити червоний шовк чи золоту торочку.

У такий спосіб (як воно й було заплановано) Честер і Гулд замирилися. Честер зателефонував Гулдові, щоб спитати про Дейзі (відпустивши принагідно кілька шпильок на адресу «цих дамочок, яким кортить допастися до прилавків»). Звісно, Гулд почав скаржитися на мене, а Честер (про це мені потім розповіла Дейзі), визнавши, що я й справді можу в першій-ліпшій крамниці забути про все на світі, дістав нарешті нагоду запитати в Гулда, як же, хай скаже, могло статися, що між ними перебігла чорна кішка; і Гулд охоче пішов йому назустріч, аби тільки заручитись його підтримкою проти мого шкідливого впливу на дружину. Переконана, що це входило в їхню домовленість (а може, й було її першим та головним пунктом), бо того ж вечора Честер попросив мене більше не ходити з Дейзі по крамницях: це, мовляв, псує Тедові настрій, йому щоразу надсилають величезні рахунки, а Дейзі, аби виправдатись, плете йому дедалі безглуздіші небилиці.

До цієї заборони я Поставилася дуже спокійно; мені було байдуже навіть і те, що в жертву їхній угоді принесли моє почуття власної гідності (мені вже нічого було тоді втрачати). Але мене приголомшив другий пункт їхньої угоди: Честер пообіцяв Гулдові зробити його родича Бутема своїм особистим секретарем.

— Тед мало не очманів з радості,— похвалився мені Честер,— і вже ладен був перепрошувати мене за свою опозицію в Тарбітоні. Тепер ми сміливо можемо розраховувати на голоси всіх його прибічників. Та й сам цей хлопчина — знахідка, він чудово розуміє, які перспективи розкриває перед ним така служба, і працюватиме не за страх, а за совість.

Я була вкрай перелякана — взяти до нас у дім Гулдового родича, коли Гулд вважає мене — і я це знала! — мало не за повію! Я сказала Честерові, що Гулд підсовує нам Бутема, аби його здихатись, бо той не впорався з обов'язками прикажчика в його бакалії, а ще — бо той теж ненавидить мене. На це Честер відповів, що я помиляюсь, хлопчина просто з боязких, та в нас нема іншої ради, мусимо взяти його принаймні на спробунок,— адже Гулдові вже обіцяно.

Отак Бутем з'явився в нашому домі, і дуже швидко ми зрозуміли, що від нього ще менше користі, ніж можна було сподіватись. Він не міг гаразд передрукувати листа або дізнатися, коли приходить чи відходить той чи інший поїзд. Запізнюючись на засідання і змагаючись із своїм пальтом (Честер одягав його так рвучко, що видирав з рукавів підкладку), він розпачливо кликав мене:

— Ніно, Ніно, можна тебе на хвильку? Бога ради, поглянь, коли відходить поїзд. Від Бутема пуття не діб'єшся, він такий розтелепа.

А коли цей неоціненний секретар писав з голосу листи, він частенько пропускав яке-небудь найважливіше слівце, наприклад, частку «ні», або ставив не ту дату.

Я не була, як уважав Честер, упередженою до Бутема; ще менше моя антипатія пояснювалася тим, як це часом буває, що Бутем особистий секретар мого чоловіка, отже, людина вельми до нього наближена. Просто Бутем був сам собою небезпечний. А Честер же міг узяти собі набагато кращого секретаря. Адже він — ми зрозуміли це добре, перебравшись до Лондона — став доволі помітною постаттю серед радикалів.

Це пояснювалося не лише тим, що Честер набув собі популярності через оту «зраду» часів бурської війни, а й тим, що він став виразником поглядів великої групи радикалів, які несподівано ввійшли в силу,— чи то усвідомивши свою значущість, чи то відчувши приплив енергії після хвилі антимілітаристських виступів (чом так сталося, ніхто не міг сказати, та й ніхто цього напевне не знав, у тому числі й самі радикали, яких це, щоправда, не дуже й цікавило); та головне було в іншому. Честер уже тоді показав своє вміння знаходити спільну платформу з тими, хто морально й матеріально підтримував партію,— з підприємцями і навіть багатими лордами, а надто з тими, хто не хотів брати прилюдної участі в комітетах, а вносив свої пропозиції (їх завше схвалювали й виконували), лишаючись у затінку; тому він був як свій у чималому колі впливових людей, маловідомих для широкого загалу, і коли його було обрано до парламенту, вони говорили одне одному: «Честер Німмо — наша людина, він працюватиме на нас».

Авжеж, я розуміла, що Честерові потрібен секретар, треба було якось сортувати відвідувачів (якби виконувати цю роботу взялася я, знайшлося б чимало ображених), і головне — робити це тактовно.

Не можна (вчив нас Честер) говорити надокучливому, але поважному візитерові, що його не приймуть за браком часу; навпаки, треба відразу ж охоче призначити час, тільки вибрати якусь незручну годину, перед ленчем чи обідом, чи в суботній полудень, коли він і сам не зможе прийти, а якщо прийде, то на хвилину. Що більше цабе, то більше воно ображається, може, тому, що відчуває, як до нього ставляться (бо вже, мовляв, не раз хотіли його відшити), і вважає це несправедливим щодо себе.

Одного такого чоловіка Бутем образив — то була велика цяця!— причому так, що той на все життя зробився нашим ворогом; і водночас пропускав до Честера всіляких пащекунів, які висотували з нього нерви. Не критимусь, Бутем страждав через свої промахи дужче за нас; і якщо вже казати правду, бідолаха боявся майже всіх (так само й мене) і всього в цьому жахливому світі, де навіть до такого діла як продавати сир для мишоловки він був незугарний.

43

Цей Бутем шпигував за мною від самого початку (я знала, що він доносить усе Гулдові, Дейзі попередила мене про це запискою, нашвидкуруч надряпаною у перукаря, щоб її не заскочив на тому Тед), але я мовчала, і лише коли одержала незаперечні докази,— увійшовши якось уранці до своєї кімнати, я побачила, що він читає мого недописаного листа кузенові Роберту (про Джіма — ми з Робертом дуже за нього тривожились),— я поставила Честерові ультиматум і сказала, що більше й дня не пробуду з Бутемом під одним дахом.

Я зразу ж побачила: бій буде серйозний. Увійшовши до кабінету, я ще не встигла й рота розтулити, як Честер люто зиркнув на мене через стіл. Я казала в таких випадках, що він намагається спопелити мене поглядом, а Джім — що він робить «стойку».

Джімовий вираз був точніший. У такі хвилини (коли Честера мучили жахливі підозри) він не тільки намагався спопелити вас очима; йому мінялося все обличчя — ніс випинався вперед, стискалися щелепи, на щоках виступали жовна, і навіть тіло напружувалось і завмирало, ніби скуте почуттями, які нуртували в ньому.

Я зрозуміла, що Бутем уже випередив мене і поспішила сказати:

— В листі не було жодної таємниці, та й не про те йдеться, я просто написала Робертові про Джіма. Але я певна, ти погодишся, що Бутема терпіти далі не можна.

І спокійнісінько сіла на канапу, щоб не бачити його «стойки».

— Він пояснює, що лише переклав листа з місця на місце, аби дістати з-під нього записника з адресами,— я послав його сам.

— Отже, ти хочеш, щоб він за мною стежив. І лише для цього й тримаєш Бутема. Ну та вже певно — бо ні на що інше він не здатен.

Честер встав із-за столу й підійшов до мене впритул; видно було, що він дуже схвильований, хоч і намагається триматися холодно й суворо.

— Як ти цього хочеш, я можу будь-якої хвилини витурити його звідси. Але що там у вас із сером Робертом та Джімом?

— Нічого особливого, просто Джім марнує у Бакфілді і своє життя, і Бобові гроші, і ми тривожимося за нього. Врешті, я відчуваю свою вину перед ним і...

Честера аж пересмикнуло, наче від кольки, й він зразу ж мене перебив:

— Ти часто тепер зустрічаєшся з Джімом?

— Жодного разу відтоді.— Це питання навіть мене здивувало.— Джім не схотів би стрітися зі мною, навіть якби я його про це дуже просила; він страшенно ображений, і має підстави,

Честер пройшовся по кімнаті і знову став у свою «стойку». Я зрозуміла, що він не вірить жодному моєму слову. Мені довелося доводити, що Джіма вже кілька тижнів не було в Лондоні, що до Бакфілда чотири години їхати, а я не маю ані хвилини вільної. Я розсердилася й спитала без манівців, невже він гадає, що я його дуритиму? У цю мить він раптом підійшов до мене і, сівши поруч, сказав:

— А якби й піддурила, я б однаково про це не дізнався, еге ж? — І якось химерно поглянувши на мене, додав:— Авжеж, ревнувати вульгарно. Я не вмію поводитися з леді, чи не так?

— Ти поводишся зі мною чудово.

— Хотів би я знати, що у тебе зараз на серці... і не лише зараз, а й взагалі.

— Нікому не дано читати чужих думок. Хіба лише так, вгадувати. Нічого особливого. Це стосується не однієї мене — всіх.

— Ти зовсім інша з капітаном Джімом і навіть з тітонькою,— з ними ти не намагаєшся бути такою ввічливою, як зі мною.

Ці слова раптом на якусь мить (він так і задумав) дали мені змогу зазирнути йому в душу, таку переповнену підозрами й непевністю, аж я була приголомшена.

— Дурне! — вигукнула я.— До всіх я ставлюся однаково, я — завжди я. Наприклад, мені було дуже добре з Дейзі Гулд.

— Може, й так... але я кохаю тебе... Кохаю міцніше, ніж ти, мабуть, гадаєш. І тут я не маю над собою влади, хоч би що ти робила.

Несподівано розмова пішла в інший бік, і — коли Честер знову заговорив про Бутема й сказав, що йому дуже не хотілося б ображати Теда й завдавати болю Бутемові, що такий відданий йому та їхній справі, але він, Честер, цілком у моїх руках, і якщо я наполягаю, то він зараз же його вижене,— я сама відмовилася від свого прохання. Ми зійшлися на тому, що попередимо Бутема й цього разу вибачимо йому.

А що мені лишалося? Можна нарікати, що в тебе ревнивий чоловік, але коли його ревнощі народжені щирим коханням (бо це далеко не завжди так), боротися з ними надзвичайно важко.

Якщо тебе кохають, це зобов'язує. Хай там як, а мусиш рахуватися. Про такі речі ніколи не слід забувати, принаймні коли прагнеш спокою.

Ось таким чином Бутем і лишився моїм «доглядачем», і ця Честерова акція гідно завершила першу фазу моєї облоги. Звісно, Бутем ані гадки не мав припиняти своє шпигунство (він вважав його за свій моральний обов'язок — я була для нього жінка, заплямована гріхом), тільки робив він тепер свою справу обережніше; мені жодного разу не вдалося застукати його на гарячому. Та якби я його і заскочила, Честер все одно б не вигнав свого посіпаку, бо вже не міг без нього обходитись. Бо таки й справді Честер не мав би ані хвилини спокою, якби коло мене не було його постійного наглядача.

44

Отак Честер через свою пристрасть до мене перетворився на мого ворога, підступного й нещадного. Ані на мить не зводив він з мене пильного ока, і всі його заходи, навіть найневинніші з вигляду, насправді виявлялися згодом великим ошуканством,— кожен з них ще дужче зав'язував мені світ. І, траплялося, я дякувала йому (а то й мало не за-

керувалася в нього) за вчинок,— по суті, низький, спрямований проти мене. Так, я вже розповідала, що на ту пору мене дуже тривожила доля бідолашного Джіма, і ми листувалися з Робертом, радячись, як нам виплатити Джімові борги й підшукати йому якусь посаду. Роберт саме перед тим залишив службу в армії й повернувся додому залагоджувати бакфілдські справи; це мене тішило, бо тепер я могла радитися з ним про все, що стосувалося Джіма.

Джім увесь той час жив на широку ногу у Бакфілді, витрачаючи Бобові гроші на різних «найкращих» коней (на яких ніхто, крім нього, не звертав уваги) і на всі заставки кляв державу, яка, за його висловом, геть зійшла на пси,— через усіх отих грошолупів, пацифістів та інших ворогів великої Англії.

Боб справді любив Джіма, але бачив і його вади. Він тоді й приїхав до мене у Лондон з однією метою — поговорити про Джіма. Ми пішли у Бетерсі-парк, де нам ніхто не міг заважати (а потім на концерт, щоб я могла пояснити свою відсутність), і ретельно все обмізкували. Єдине, чим, на думку Боба, можна було допомогти Джімові,— це знайти йому місце десь у колоніях. Я додала: треба, щоб це місце йому ще сподобалось.

— Отут і заковика! Було одне місце — на Цейлоні, на чайних плантаціях, але він категорично відмовився: мовляв, там йому ніде буде полювати.

— З Джімовим марнотратством — тільки на чайні плантації!

— Так, йому слід було народитися першим у родині й одержати в спадок Бакфілд. З нього вийшов би ідеальний королівський псар, не гірший за нашого діда,— авжеж, за умови, що він одержав би ще й тисяч з п'ятнадцять річного прибутку.

І я мусила з ним погодитись,— Джім неодмінно процвиндрив би Бакфілд, для нього й справді найкраще місце — колонії.

Але перш за все треба сплатити його борги, і Боб вирішив продати деякі меблі й килими, що лишилися Джімові у спадок від матері. Він чув, що ми переїхали у новий особняк, і запропонував мені купити дещо з фамільного майна. Звісно, я зразу ж на це погодилась.

Пізніше Бутем зчинив навколо цього великий галас, і Гулдові поплічники усі в один голос почали волати, що не встиг Честер здобути успіх, як мої родичі налетіли на нього зажерливими грифами й обібрали його до нитки.

Так само, ще коли ми шукали собі мешкання у Лондоні, у Тарбітоні тільки й мови було, що про тітоньку Леттер, яка нібито намагалась за будь-яку ціну нав'язати Честерові «жовтого слона», і що домовленість про оренду і є, власне, та платня, якої вона зажадала від Честера за те, що повернула мене перед виборами додому.

І хоч я, звичайно, переконана, що ніякої такої угоди між ними не було (як правило, люди не домовляються про такі речі, їм не треба все доконче формулювати, вони просто роблять взаємні послуги), я однак не заперечуватиму, що вони тоді знайшли спільну мову. Інакше кажучи, обидві зацікавлені сторони «порозумілися» без слів, що можуть прислужитися одна одній. Мені стало відомо, наприклад, що приблизно тоді ж кузен Слептон скинув з рахунку Джімові борги, а за одним заходом й подарував тітоньці новеньку шовкову парасолю із золотою торочкою; тітонька, показуючи мені цю парасольку, сказала тоді із звичною для неї прямотою,— а прямота завше була її головною чеснотою:

— Гадаю, я заслужила подарунок від Порті,— якщо взяти до уваги хоча б стан димарів у цьому домі.

Честер, звичайно, знав про цю «родинну угоду», бо одного разу, коли вітер вивернув тітоньчину парасолю, він аж зайшовся від реготу і (насилу вгамувавшись) сказав, усе ще давлячись від невтримного сміху:

— Доведеться тепер узяти в оренду ще один особняк!

Цей дотеп не сходив у нього з уст довгі роки, і щоразу Честер повторював його в присутності бідолашної тітоньки Леттер, принаймні аж доки вони остаточно посварилися,— причому він завжди сміявся до знемоги, навіть коли бачив, що я витискаю з себе посмішку тільки з чемності.

Проте хочу підкреслити інше: в усіх цих «оборудках» не було нічого «ганебного»,— зацікавлені сторони просто робили послугу (чи віддячували) своїм друзям. Але знову таки всі так звані «факти» не мають нічого спільного з істиною. Звичайно, і тітонька, і лорд Слептон лишилися у виграшу від того, що Честер зняв в оренду «жовтого слона». Звичайно, у тітоньки була певна ставка на Честера, який, сподівалась вона, використає весь свій вплив, щоб допомогти всім Леттерам (саме тоді вона як могла натискала на нього, щоб він прилаштував де-небудь Джіма на дипломатичній службі, а Боб продав мені старі Джімові пожитки). Проте в жодному з цих задумів не було нічого недозволеного, нічого хижацького. Навпаки, все робилося дуже приязно, по-дружньому, і засвідчувало, що Честера прийнято у родинний клан.

У свою чергу, і Леттери були тепер цілком до його послуг. Не кажучи вже про те, що зробила для нього тітонька (усі родичі дивились на мої гроші, як на своєрідний «внесок» у Честерове майбутнє), Слептон і Коннібер почали тепер ставитись до нього зовсім інакше, і самі запропонували йому посаду члена директорської ради «Бетвелської корпорації з продажу земельних ділянок». Честер відмовився: ця корпорація, крім усього, володіла ще й шинками,— але хіба вони не дали йому змогу одержувати близько тисячі фунтів на рік?

Звичайно, Честер міг би відмовитись і від «слона з Челсі», ніхто на нього за це не образився б. У порядних родинах такі «угоди» укладають так само легко й просто, як і порушують. Проте ми якось не взяли до уваги, що Честер ніколи не належав до порядної родини, принаймні до такої, що має широкі зв'язки і може платити за послугу послугою. Він зовсім не розумів нашого кола. Тому попри всі Честерові жарти про парасолю тітоньки Леттер йому повсякчас увижалося, що за його спиною всі плетуть проти нього інтриги, і він був переконаний, що має повне право (на противагу!) послуговуватись інформацією Бутема. Тим часом Бутем ставав усе нахабніший. Він примудрився поцупити з поштової скриньки і «помилково» розпечатати єдиного листа, що прийшов мені за ці роки від Джіма,— листа дуже роздратованого, де Джім просив мене не встрявати в його справи, досить з нього Боба; отак Честер дізнався, що ми з Бобом радились, як зробити Джіма управителем у Бакфілді.

Якось увечері, коли ми сиділи у вітальні, він раптом присікався до мене:

— Отже, сер Роберт хотів би зробити капітана своїм управителем?

Він страшенно радів, коли йому вдавалося приголомшити мене своєю поінформованістю; у такий спосіб йому хотілося показати, яка то небезпечна річ — замишляти проти нього щось лихе. Цього разу він і справді заскочив мене зненацька. Я вся зайнялася як маків цвіт й відповіла вельми роздратованим тоном:

— Це тобі Бутем розповів? Я бачила, як він підслуховував біля телефону.

Тепер уже Честерові довелося пекти раків, він спалахнув і неабияк розсердився:

— Вибач,— процідив він,— я ж не міг знати, що в тебе завелися секрети від мене.

— Боже, які секрети! — заперечила я.— Звичайна річ! Просто ми з Бобом хочемо нарешті прилаштувати Джіма.

— У Бакфілді!.. А я гадав, серові Роберту потрібен досвідчений управитель.

— То ж бо й воно! А у Джіма нема ні крихти досвіду!

Тут Честер ізнову напосівся на мене:

— Щось надто часто сер Роберт почав приїздити до міста радитися з тобою.

— Та я не бачила його вже кілька тижнів!

І почервоніла по тих словах ще дужче, бо сказала неправду, і це було мені неприємно. Більше того, Честер теж знав, що це неправда.

— Даруй,— кинув він,— але мені сказали, що він заходив до нас у понеділок, саме як я був у парламенті.

Мені лишилося тільки вдати, ніби це вискочило мені з пам'яті.

Я й сама не знаю, для чого мені знадобилася ця непотрібна й до певної міри небезпечна брехня. Пригадую, якось нас із Джімом застукали в корабельні, куди ми залізли подивитися на нову шхуну (ми тоді плекали план завести власну шхуну, коли підростемо), і Джім, котрий взагалі ніколи не брехав, одразу ж вигадав якусь неймовірну історію (ніби ми заблукали, шукаючи собаку), а я його палко підтримала. Коли помічаєш, що за тобою стежать і постійно в чомусь підозрюють, мимоволі починаєш говорити неправду. Очевидно, причина в інстинктивному протесті людини проти зазіхань на її свободу. І, щиро кажучи, мені тепер доводилось дуже стежити за собою, щоб зайве не дурити Честера на кожному кроці.

Я умовила Боба не ходити до нас, бо Честер ставився до нього зневажливо, а я не могла змиритися з тим, що таку добру й щиру людину, як Боб, зневажає такий крутій, як мій чоловік. Ще тоді як Боб відвідав нас уперше (коли прийшов поздоровити Честера з тим, що той одружився «з найчарівнішою з усіх моїх родичок»), Честер присікався до мене:

— Хотів би я знати, що він думає робити в житті, цей типчик?

— Він непогано знається на мистецтві... Принаймні на ранньому італійському Ренесансі.

— А-а, то він ще й пописує?

— Ні, поки що нічого не написав; Боб вважає себе недосить обізнаним, але матеріали на книжку збирає.

— Але ж йому, певно, вже під сорок?

— Лише тридцять шість.

— І щоб отак жити!

— Облиш, Честере, він дуже симпатична людина.

— Це не так вже й важко — бути симпатичним, коли отримуєш чотири тисячі фунтів річної ренти й не сушиш собі голови ніякою відповідальністю.

І він обурено заговорив про таких людей, як Боб, що гребуть «величезні прибутки» зі своєї маєтності, а самі нічого не роблять ні для свого краю, ні для держави, яка переживає нині чи не найтяжчу кризу за всю її історію. «Варто лише поглянути на них,— казав він,— і починаєш розуміти, чому сталася французька революція! Французькі аристократи теж були симпатичні люди, мало не найдобріші з усіх, хто будь-коли прикрашав собою нашу щасливу планету, але то все був звироднілий непотріб». Одне слово, Честер сів на свого улюбленого коника, і я навіть не спитала в нього, чи ж слушно стинати людям голови лише за те, що вони симпатичні. Тож я й сказала собі подумки: «Таж він і не пробує зрозуміти Боба з його почуттям родинного обов'язку щодо Бакфілда чи з його потягом до мистецтва; ні, він вважає за краще виголошувати нищівні промови проти його класу в цілому. Він грає в політику навіть із самим собою».

45

Мушу визнати, я й справді частенько бачилася тоді з Бобом. Але зовсім не тому, що фліртувала з ним чи мала на думці щось лихе проти чоловіка. Просто Боб був мій давній приятель, і наші з ним зустрічі давали мені змогу бодай на часину вислизнути з атмосфери такої гнітючої і так густо насиченої випарами підозр, що я мало не задихалася в ній.

Боб був чистий, як скельце, й органічно не здатний на обман. Він і тепер був викапаний Джім, з тією ж «кавалерійською поставою»; от тільки маленькі оченята й довгий ніс дуже потворили його обличчя. Але і вдачу він мав зовсім інакшу — лагідну й терпиму. І не страждав, як Джім, від внутрішніх суперечностей. Він був навіть занадто скромний і постійно іронізував над собою. Я могла б залюбки закохатися в Боба, мені не раз спадало на думку, що саме він і мав би бути моїм єдиним чоловіком,— нам тільки треба було знайти одне одного в слушну годину, та ще якби й він закохався в мене. Але він ніколи не був у мене закоханий, і головне,— ніколи я не була йому потрібна (втім, як і нікому на світі!). А я,— принаймні так мені здається,— належу до тих жінок, яким конче треба бути комусь потрібними...

Звичайно, я дуже раділа, коли Боб приїздив до мене порадитись про Джіма й про свої особисті плани. Мені було добре з ним, приємно було почувати, що навіть думки наші течуть єдиним родинним річищем, і я, навіть не знаючи, про що він зараз заговорить, уже наперед погоджувалась, і щось в мені промовляло: «Атож, саме так, я теж такої думки!» Найдивовижніше, що нічого подібного я ніколи не почувала у товаристві Честера чи навіть Джіма.

Я й досі пам'ятаю ті надзвичайно дорогі мені весняні дні; тепер здається, що всі вони були сухі й теплі (хоч це, мабуть, не так); небо, правда, вкрите хмарками, але ті хмарки білі, чистенькі, наче щойно випрані,— сонце, пробиваючись крізь них, кидає на землю яскраві, ніби вичищені до блиску промені; круглоголові дерева пустили вгору кумедні паростки й стали схожі на зграйку казкових Попелюшок у танці; Темза ряхтить ряботинням, і вода в ній здається чистою і прозорою, а трава така соковита, м'яка й ніжна, ніби росте в якомусь особливо казковому світі, створеному виключно для сентиментальних прогулянок і розмов... Я спиралась на Бобову руку (тоді мені вже було важкувато ходити), і ми журливо говорили про Джімову любов до кульгавих лошат і про жахливий стан бакфілдських дахів та ринв. Боб знову й знову повторював, що родовий маєток — то фамільне прокляття, і я з ним погоджувалася; це справді так, особливо якщо станеш сам рабом цього маєтку. Отже, він повинен стерегтися цього! Боб заперечував, мовляв, Джім і обидві Мері (тітонька Леттер і тітонька Слептон) повік йому не подарують, якщо він продасть Бакфілд, і він боїться, що й сам собі цього б ніколи не подарував. Усі Леттери жили там до самісінької смерті мого батька, й робили те, що їм належить робити; та й завжди страшно втратити щось безповоротно.

Це почуття було мені дуже знайоме. Ми розмовляли з Бобом довго, цілими годинами допитуючись у самих себе і одне в одного: може, ми й справді вироджуємося, як вважають Честер і його друзі, може, наше «виродження»— ніщо інше, як почуття обов'язку перед тим, що давно вже втратило свою життєздатність, і Боб знову й знову підкреслював, що найбільшим його нещастям було те, що він старший син, тому й не може тепер стати професором чи художником.

Якось у парку, коли я вмовляла Боба продати Бакфілд, інакше маєток занапастить йому життя (ми вже разів з двадцять обмірковували цю проблему), Боб раптом посміхнувся й сказав, підкинувши вгору монету: «Орел чи решка?» Вийшло, що треба продавати. Тоді він сказав: «Два з трьох!»— і знову йому випало продавати Бакфілд. Проте нам все одно від цього не полегшало, ми боялися, що, обірвавши усі зв'язки з минулим, Боб почуватиметься неприкаяним. Звісно, він так ніколи й не зваживсь на продаж.

Пригадую, всі наші розмови були сумні, наче над ними тяжів лихий фатум; ми й справді дожили до такого віку, коли починаєш розуміти, що доля — збіг обставин, змінити які можна тільки на гірше. Та попри все я здивувалась і була прикро вражена, коли Боб надіслав мені одного разу телеграму, що не зможе прийти (у нас були квитки на Пекмана), бо змушений негайно виїхати «у справах» за кордон і бозна-коли повернеться. Після того я не бачила його кілька років. Виявилося, Честер зателефонував Бобові і заявив йому, що той надто часто зі мною бачиться, і що він, Честер, цього «не потерпить»; але дізналася я про цей його вчинок мало не через рік.

46

Люди, що у всьому вбачають лише інтриги, як правило, самі їх і плетуть; та й життя їхнє, можна сказати,— суцільна інтрига. Розпочинаючи будь-яку справу, вони, крім очевидної, неодмінно мають ще й приховану мету. Якщо говорити відверто, майже всі, хто приходив до нас (передусім молоді члени парламенту), по вуха захрясли в інтригах (втім, може, у політиків це річ природна?); хай би де що скоїлося — вони всюди шукатимуть «знаку майбутніх подій». І коли ви запропонуєте їм, наприклад, морозива, вони почнуть ламати голову підозрами, яку ж таку інтригу ви намислили, яку мету переслідуєте. Не стверджую, що Честер був достеменно такий, але, як мені довелося згодом переконатися, він справді розглядав життя виключно як «співвідношення сил», що перебуває (подібно до міжнародних взаємин) під впливом усіляких «міроприємств» та «дипломатичних акцій». Якщо йому чогось було від мене треба,— ну, скажімо, щоб я пішла з ним на черговий їхній нудний обід (а мені ці обіди стояли вже поперек горла, я навіть погладшала від них), Честер, ні слова не кажучи про запросини, починав з того, що дарував мені квіти й шоколад.

З іншого боку, коли я поводилася з ним «ніжно», він неодмінно водив мене у ресторани чи віддячував якими-небудь подарунками. Звичайно, так роблять й інші чоловіки,— я хочу наголосити лише на тому, що для Честера ці знаки уваги були не звичайним виразом вдячності чи любові, а тільки своєрідною формою його складної «політики». Отак він обплутував мене моральними зобов'язаннями, готуючи грунт для делікатних неофіційних переговорів, підводив до відновлення дружніх взаємин чи йшов на «розрядку», тобто на послаблення напруженості.

Марно було б звинувачувати людей типу Честера в хитрощах чи підступності; вони переконані, що так і тільки так має поводитись розумна людина, принаймні коли не хоче пошитися в дурні.

І ось коли Честер раптом знову зацікавився нашими планами щодо Джімового майбутнього і запропонував виплатити його борги й таке інше, він перш за все зажадав від тітоньки Леттер повної таємниці. Навіть я не повинна була про це знати. З Джімом найбільшою заморокою були, звісно, борги, він завинив близько двох тисяч фунтів, понад тисячу з яких —«борги честі»— треба було виплатити букмекерам та Джімовим напарникам по грі на перегонах.

Джім наполягав, щоб ці борги було виплачено в першу чергу, а стайні, банки й крамарі можуть почекати. Ні про які інші плани, де не йшлося про першочергову виплату грошей букмекерам та клубним його приятелям, він і слухати не хотів. Їм треба повернути все до останнього пенса, інакше йому, Джімові, хоч ніколи не потикайся до Англії.

Тітонька Леттер і Боб це розуміли й намагались заплатити і тим, і іншим, обіцяючи згодом розрахуватися з усіма повністю.

Але тепер Честерів адвокат запропонував новий хитромудрий план: Честер обіцяє виплатити всі борги — за умови, що тітонька та Боб поставлять Джімові ультиматум. Або Джім порушить клопотання про посаду колоніального урядовця десь в Африці, або вони негайно припиняють йому виплату утримання. Водночас Честер через одного з прихильників ліберальної партії (вельми заможного фабриканта-миловара, який мав чималий вплив в урядових колах) спробує домогтися, щоб у разі Джімового клопотання про посаду він, незважаючи на свою підмочену репутацію, одержав позитивну відповідь. Та коли тітонька заперечила, зауваживши, що клімат Західної Африки (її тоді називали «домовиною для білих», часто так і бувало насправді) вб'є бідолашного Джіма, Честер повіз мене на тиждень до Парижа й купив мені розкішну діамантову діадему. Метою поїздки було не лише розлучити мене з тітонькою, Бобом та Джімом, але й здобути мою підтримку.

І коли, вперше почувши про цей план, я теж запротестувала (важко й уявити собі, як пережила б я Джімову смерть!), Честер мало сказати розчарувався,— у нього був такий ображений вигляд, ніби я вчинила підлоту. І погляд, і голос його зразу ж посумнішали; того вечора він особливо ревно молився про прощення —«як прощаємо ми тих, хто погрішив проти нас»; здебільшого такі слова завше стосувалися мене.

Навіть тепер, коли збігло стільки років, я не знаю всіх подробиць того плану, вигаданого лише з метою витурити Джіма з Англії, вислати якнайдалі і без вороття. З цього приводу було стільки телефонних дзвінків, зустрічей та джентльменських угод, що навіть тітонька з Бобом не сказали б напевне, хто кого ошукував. А вирішилося все раптово: стало відомо, що Джімові загрожує арешт (я, відверто кажучи, й досі підозрюю, що поліцію навів на слід котрийсь із Честерових поплічників),— серед інших речей Джім віддав у заставу несесер, за який ще не встиг заплатити власникові.

Кожен з нас, родичів, розумів, що засуджувати за це Джіма просто нісенітниця: він ніколи не пам'ятав, за що заплатив, а за що просто не встиг. Всі речі він ділив на конче потрібні (наприклад, чотири нові костюми щороку) і на ті, без яких він міг обійтися (наприклад, без другого несесера чи без старовинних меблів). Але пояснювати це Честерові було марно. Коли йшлося про мораль, Честер мовчки вислуховував мене й нічого не відповідав, ніби кажучи всім своїм виглядом: «Не тобі про це говорити. Питання досить принципове, і вирішувати його може лише людина з несхибними принципами».

А Честер, як я вже казала, дуже твердо дотримувався своїх принципів: щоправда, нічого іншого йому й не лишалось,— інакше він би заплутався у власній «дипломатії». І, звісно, тепер він (точніше, не він сам, а Честерів адвокат через Бобового адвоката) зумів так залякати Боба й тітоньку (і навіть наполохати самого Джіма!), що все було узгоджено вмить. Джім дав слово виїхати до Африки й навіть погодився, щоб його борги сплачували частинами, по десять шилінгів з фунта. Ми зібрали гроші, щоб вирядити його в дальню дорогу (всі, крім тітоньки Леттер, яка, продавши заради Джіма обидві ферми,— адже вона дала йому освіту й утримувала в роки війни,— саме під цей час мало не на смерть з ним посварилась, бо він склав візит тітоньці Слептон, ані словом не попередивши про це її, тітоньку Леттер!), і він поїхав до Африки в чудовому настрої, прихопивши автоматичну гвинтівку, пару нових дубельтівок, двоє сідел та з добрячий тузінь ключок для гри у поло.

Джім був на сьомому небі від щастя — адже він сподівався нарешті виплутатися із своїх боргів. Минув ще не один місяць, поки з'ясувалося, що у поняття «борги» Честер і не думав включати «борги честі». До того ж його адвокат зумів так роздратувати букмекерів, натякнувши їм, що всі вони шахраї, а бідолашний Джім — їхня жертва, що у Джіма були тепер усі підстави не поспішати з поверненням до Англії. А саме цього, свідомо чи ні, і домагався Честер.

47

Вас може зацікавити, яким чином Честерові вдалося сплатити,— принаймні частково,— Джімові борги, та ще й купити мені у Крійона діамантову діадему. Ще до цього наші фінансові справи круто пішли вгору. Саме тієї весни Честер, за висловом його недоброзичливців, «запродався капіталістам». Звісно, завинила у всьому я. Але розважте самі.

Ще торік у липні після сплати різдвяних рахунків (правда, на новий рік Честер подарував мені шапку з соболя, та зробив він це всупереч моєму бажанню; я зовсім не хотіла, щоб Честер розорився, та ще й через мене) ми одержали попередження з банку. А у квітні директор банку несподівано відмовився сплатити наші рахунки, бо ми значно перевищили кредит. Я ще зроду не бачила Честера таким стривоженим і лютим, як того дня, коли ми одержали листа з банку.

— Це зловорожа спроба занапастити мене,— заявив він,—витіснити з політичної арени. Звичний для торі викрут!

А коли я нагадала, що директор завжди ішов нам назустріч, та й тепер тон у нього доволі ввічливий, він усіляко перепрошує за прикрість і таке інше, Честер уїдливо поцікавився, чом же тоді він не дотяг до критичної хвилини?

Не пригадую вже, про яку саме критичну хвилину йшлося, здається, все це сталося під час мороки з додатковими виборами, коли Честер день у день виголошував запальні промови проти «фінансових тузів». Щодо Честера, то кожна хвилина у нього була критичною,— він таки мав рацію, у політиків інакше й не буває.

Я не насмілилася захищати директора, бо, може, в нього й справді були політичні міркування (звідки мені знати всі його мотиви). Та, головне, мене дуже тривожило, що ось-ось мали надійти рахунки за меблі й килими, в тому числі й куплені у Джіма.

Я вже казала, що Честер мав дивовижну здатність не тільки завжди виходити за будь-якої скрути сухим із води (почуваючи себе оточеним своїми лютими ворогами, він ставав водночас і завзятим, і дуже обережним), а й обертати цю скруту собі на користь. Може, не такий уже й невинний був отой анекдот, що ходив про Честера. Розповідали, що якби на Честера Німмо, голого — у чому мати спородила,— напали зненацька два озброєні до зубів гангстери, бійка була б запекла, проте недовга. А коли б вляглася курява, ми б побачили, що гангстери порішили один одного, а сам Німмо стоїть в одежі архієпископа, і з кожної кишені у нього стирчать золоті годинники.

Цього разу Честер скористався нашою фінансовою кризою, щоб остаточно покінчити з Леттерами і з моєю незалежністю. Все почалося з того, що він попросив у мене дозволу продати Орчард.

— Знаю, знаю, моя люба, це буде для тебе величезна втрата... Язик не повертається говорити... Який сором, що саме тобі одвічно доводиться розплачуватись за мою безпорадність!

Звичайно, відповідь моя була в тому плані, що це я марнотратниця, і що з Орчардом, як не сумно, доведеться прощатися. Він з величезним хвилюванням подякував мені за таку, як він сказав, щедрість, додавши, що не знає нікого, хто був би великодушніший за мене у фінансових справах. Отже, як моя ласка, то чи не могла б я негайно виїхати у Тарбітон, аби залагодити там продаж вілли. А поки мене не буде, він міг би запросити сюди тітоньку Леттер, вона доглянула б і дім, і Тома. Та й взагалі було б непогано, якби вона залишилась у нас до самих моїх пологів,— я матиму тоді хоч якусь змогу відпочити.

Цей його план не викликав у мене заперечення, а тітонька Леттер була від нього просто у захваті. Вона відразу ж переїхала до нас з усіма своїми скринями й газетними підшивками, поселившись у найкращій кімнаті для гостей.

Та коли я повернулася з Тарбітона, то побачила, що вона повністю перебрала на себе господарство, й оскільки всі рахунки випливли на світ божий (а їх виявилося куди більше, ніж я гадала), я не змогла нічого заперечити, коли тітонька обурено заявила, що мені не можна довіряти грошей, і тепер вона мені їх не віддасть,— принаймні доки не наведе лад у господарських гросбухах. Тим часом Честер дав у пресу оголошення: продається Орчард, і звернувся «за порадою» до деяких найзаможніших лібералів... Іншими словами, прозоро натякнув, що потребує їхньої допомоги. І вони не тільки позичили йому чималі суми грошей, але й посадовили в директорське крісло двох компаній, ще й дали акції одного енергетичного синдикату.

Проте Честер спершу вагався. Він так часто нападав на акціонерні товариства, називаючи всіх, хто їх очолює, кровопивцями, що боявся потрапити у фальшиве становище, посівши директорську посаду. Як я вже казала, Честер уперто відмовлявся вступити до аграрної компанії мого родича Вілфреда.

Але навіть містер Гулд, коли ми написали йому листа, погодився зі мною і з усіма Честеровими друзями, що участь у діяльності синдикату, мета якого — виробляти електроенергію, а девіз (запропонований одним тарбітонським пастором, прибічником Честера,— у нього теж був там пай!) — «Хай буде світло!», не може ні в кого викликати заперечення.

Та й сам Честер вважав, що електрика — благо, бо вона полегшує працю слугам. Втім, не критимусь: найдужче переконав його той звичайнісінький факт, що коли не зуміє будь-як роздобути грошей, то збанкрутує, а тоді прощавай політична кар'єра, не кажучи вже про радикальну Лігу Свободи, а також про Раду Миру й Свободи; одне слово, геть усе, що він устиг зробити, розвіється з димом. А для Честера його успіх — святиня, куди значніша за пенсії для старих чи за страхування здоров'я. Ось чому він нарешті вступив до «Західного синдикату», а зовсім не тому, що хотів гендлювати із самим господом богом, як висловлювавсь дехто (і тітонька Леттер).

Може, Честерові вороги найдужче казилися через те, що він виявився вельми спритним бізнесменом. В електросиндикаті відразу ж почався новий етап — етап бурхливого розквіту. Було укладено контракти з половиною Тарбітона й з усіма великими підприємствами навколо міста, в тому числі й з фермами Слептона, а також з броварнею кузена Вілфреда; вони обидва, і Коннібер, і Слептон, теж подалися до синдикату. І коли за півроку синдикат перетворився на справжню електроенергетичну компанію, курс акцій протягом кількох тижнів підскочив утроє!

Не хочу прикидатися, нібито мені було неприємно, що ми так швидко розбагатіли, і я дістала змогу ні в чому собі не відмовляти (хоч господарські витрати, як і раніше, були в тітоньчиних руках). Якщо вже тобі не судилося жити з коханим і пишатися добрим здоров'ям, то хоча б уже бути при грошах. Навіть якщо ти тільки поважаєш свого чоловіка і в тебе постійно болить від нього голова, гроші, скажу я вам,— велика втіха.

48

Я вже розповідала: Честер привіз тітоньку Леттер до Лондона й передав під її оруду все наше господарство,— на тій підставі, що мені перед пологами потрібен відпочинок і спокій. Нічого аж надто радісного для мене у цьому їхньому плані не було, бо, незважаючи на всю мою любов до тітоньки, знайти з нею спільну мову було не легше, ніж з Джімом. Та невідомо з якої причини,— може, зрадівши, що Честер має такий успіх, а Джім узявся за розум,— тітонька почала ставитись до мене куди краще. І навіть заповзялася раптом розважати мене різними історіями (деякі були просто непристойні, але страшенно смішні) про наших родичів і про декого з поважних тарбітонців.

Очевидно, так частенько бува, коли молода жінка народжує другу дитину, жінки старшого віку приймають її до свого клану (як ото чоловіків приймають до клубу) і після того втаємничують її у такі речі, про які їм і на думку не спаде розповідати молодій, у якої за плечима ще сама тільки шлюбна подорож.

Отож ми з нею, бувало, так реготали, що збоку могло здатися, ніби ми з'їхали з глузду; у тітоньки сміх був шалений і бурхливий, а я ніяк не могла вгамуватися, незвична тітоньчина відвертість ніби підстьобувала мене.

До того ж вона душею прикипіла до моєї донечки, яка народилася навесні і ще більше, ніж Том, була схожа на Джіма. Тітонька зажадала бути другою хрещеною матір'ю, подарувала малій на зубок дорогу срібну чашку й наполягла, щоб дівчинку, як тітоньчину матір, назвали Сарою (Честер хотів дати їй ім'я своєї матері — Естер); вдома ми звали її більш лагідним іменем — Селлі.

І хоч навіть після народження Селлі я ще багато місяців у власному домі важила не більше нуля (моїм обов'язком було поратися з немовлям і розважати на прийомах гостей, тобто грати по обіді джентльменам на фортепіано й співати,— але в міру, не зловживаючи їхнім терпінням), я не дуже заперечувала проти такого розпорядку і не бачила нічого поганого в тому, щоб тітонька лишилась у нас назавжди. Вона замінила мені матір, а молодій жінці завжди дуже хочеться, щоб мати залишалась у її домі якомога довше,— звісно, якщо вона ставиться до дочки приязно (іншими словами, поділяє її переживання) і не викликає незадоволення у зятя.

Тітоньчина присутність тепер часто-густо рятувала мене від «морального гніту»; хоча при ній Честер залюбки розводився про те, в чому полягає наш моральний обов'язок, вона завжди вміла перевести це питання з етичного плану у політичний (який, наприклад, резонанс викличе у Тарбітоні мій вступ до жіночого Комітету дотримання недільного відпочинку,— чого я панічно боялась), і в такому вигляді все це якось менше мене гнітило. Мені навіть вдалося відкараскатись від цього комітету — під тим приводом, що і найблискучіше враження, яке я справила на Тарбітон, не варто того, аби псувати собі молоко, та ще платити за проїзд в обидва кінці.

Але найголовніше (і це теж сталося по тому, як у мене народилася Селлі) — я не лише наново відкрила для себе своє дитинство, але й ніби поглянула на нього збоку, під іншим кутом зору, «дорослими» очима. Гадаю, в цьому ще одна причина того, чому матері так необхідні дочкам, коли ті самі стають матерями. Справа не тільки в тому, що вони робляться одвертіші між собою (попри всю свою колишню стриманість, вони можуть уже звірити одна одній значно більше), але й у тому, що відтепер материн досвід стає для дочки по-справжньому цікавий.

49

І ось, поглянувши на себе тітоньчиними очима, я побачила, що була не лише хворобливою, а й дуже важкою дитиною. І зрозуміла, як вправно долала тітонька всі мої дивацтва. Наприклад, я любила втікати від неї, від покоївок і взагалі від усіх дорослих у вересові нетрі на схилах гір або на горище, де лежали звалені гамузом журнали й старі книжки (разом з іншим мотлохом їх позносили сюди з Бакфілда напередодні дідусевого одруження), і просиджувати над ними довгі години. Або — не менш хвилююча пригода — любила спуститись у Лонгуотер, видряпатись на мур перед готелем (той мур був на одному рівні з довжелезним червоним шиферним дахом готелю) і спостерігати, як тамтешні леді й джентльмени гуляють по газонах, грають у крокет, переїздять з розкішних яхт на берег у причепурених шлюпах з натягнутою вздовж планшира білою линвою або прогулюються після обіду по величезній оранжереї, освітленій японськими ліхтариками... А вже того тижня, коли відбувалася регата і до готелю з'їжджалися славетні яхтсмени й «увесь бомонд», я остаточно втрачала рівновагу й не могла втриматися від спокуси спостерігати за всім, що там діялося.

Тож тепер, коли ми з тітонькою розмовляли як рівня з рівнею (вона нагадала мені, як, траплялося, не раз годувала мене за ці вилазки ляпанцями), у моїй пам'яті знову зринув один з таких вечорів, темний, хоч на небі не було ані хмарки, і такий теплий, ніби Всесвіт — гігантська оранжерея під дахом з прозорого, невидимого скла... І я знову майже фізично відчула, як у живіт мені врізається мур, через який я перегнулась униз, намагаючись роздивитися дам і джентльменів, що входили до реальної галереї, розташованої просто піді мною. Все це (крім радості бути на самоті в недозволений час і в недозволеному місці) викликало почуття, яке несила передати, точніше — цілу гаму приємних почувань, і чи не головним з них було почуття тріумфу від усвідомлення того, що я сиджу на власній гальорці, де просторо й темно, де мене ніхто не бачить, а я дивлюся на цей яскравий і принадний світ, справді лялькову країну, де сновигають чепурні маріонетки, і ці маріонетки — живі, дорослі люди...

Мені навіть згадалося, з якою шаленою радістю (я тоді мало не до дірок збила свої черевички, длубаючи ними від захвату мур) я спостерігала одну пару, яка опинилась під час танців у найглухішому закутні зали, аж під пальмами; як зараз, пригадую і граціозний вигин її шиї, і різкий рух руки, яким, сідаючи, леді розкрила віяло, рвучкий змах фалдами фрака, коли її кавалер підсідав до неї (мушу, на превеликий жаль, визнати, що цей рух нагадав мені чомусь змах моєї власної спідниці у набагато прозаїчнішій ситуації) .

Саме в такі вечори мене часто й не могли докликатися, коли надходив час нічного відпочинку, особливо у дні регати.

Та коли я покартала тітоньку за те, що вона іноді била мене (траплялося, навіть пантофлею), вона лише відповіла: «Та бувало...» І що я, мабуть, забула, як, ховаючись у кущах біля готельного муру, застудила легені, забула, що дві її сестри і моя сестричка (старша і єдина!) померли від сухот.

— Ти тільки й узяла в спадок від Леттерів слабкі легені. І тричі хіба що дивом не потрапила через це на той світ.

І вона додала:

— З тобою надто багато панькалися в дитинстві, моя люба! Але що я могла вдіяти з таким жахливим чадом? Не завдавати ж тобі хльосту щодня — то був би вже надзвичайний захід. А ніщо інше не могло на тебе вплинути. Якщо я спроваджувала тебе спати, ти відмовлялася од вечері. А й без того була така сухоребра, аж світилась. Надто вже свавільна, і якщо ніхто інший тебе не розважав, любила розважати себе сама. Хоча бажаючих панькатись із тобою було завше вдосталь, починаючи з отого старого телепня майора Фрієра і кінчаючи Джімом та численними няньками. Так, я й справді робила все, що могла, хоч ніхто в це не вірить. Що не кажіть, я давала тобі волю... навіть забагато волі... Згадай-но, що сталося в Екзетері (це там ми з Джімом, ні про що не підозрюючи, і вскочили неждано-негадано у клопіт!), але ж я тоді й виручила тебе.

50

Отак я раптом заднім числом збагнула, що й справді втішалася в дитинстві повною свободою — це було джерело тієї радості, яка живе в мені й досі. Можливо, свобода трохи зіпсувала мою вдачу, але ж яка я була щаслива, гуляючи по вересових схилах, читаючи все, що трапить мені до рук і віддаючись мріям. Моє дитинство видавалося мені тепер нескінченною втіхою.

Я знаю, чимало наших сусідів, а надто мої друзі з яхт-клубу, і перший серед них майор Фрієр, жаліли мене («О, ця бідолашна сирітка, що живе у місіс Леттер!»); була й причина — я так часто потрапляла в неласку. Я й справді боялася тітоньчиних ляпанців; коли вона вже давала мені березової каші, то від щирого серця (втім, дужче за біль жахали мене власні мої зойки і нервовий струс). Але тепер згадувалося мені зовсім не те (незважаючи на прочуханки, я була щаслива в дитинстві),— а те, що сама тоді розуміла, яка я щаслива.

Треба гадати, переважна більшість дітей — щасливі, проте далеко не всі вони це усвідомлюють. Діти тішаться життям, наче рибки, що грають у приємній теплій водичці,— так само, як і ці рибки, не знаючи, де вони і що вони таке. Та хоч я й не мала тоді зеленого поняття, що я таке (як бачите, я й досі цього не знаю), все одно розуміла, що я щаслива, бо пам'ятаю свої дитячі радощі у всіх подробицях, а це було б неможливо, якби вони не відкладалися у свідомості як щось надзвичайно радісне. Коли, сховавшись на горищі, я з насолодою читала старі журнали (і жахливо псувала собі зір; як і передрікала тітонька,— зіпсувала остаточно, назавжди!),— я знала, що одержую від цього насолоду.

Саме тому я пам'ятаю не лише важливі події (наприклад, випадок, коли кузен Слептон несподівано подарував мені, п'ятирічній дівчинці, блакитний шарф до свята) чи дні, коли Джім був особливо жорстокий або ніжний зі мною, пам'ятаю не тільки, як я раділа тоді шарфові або вчинкові Джіма, але й — і те зовсім особливе, ні з чим не порівнянне почуття радості, яке давав мені якийсь раптовий, зовсім новий вигляд саду або пролам у мурі, крізь який і затока, і протилежний берег, і човни на морі виглядали якось по-новому,— ніби чорна рамка підкреслювала яскравість усіх барв. Так само раділа я своїй улюбленій іграшці у Слептон-хаузі — скляній кульці (вона валялась у робочій скриньці у тітоньки Слептон серед клубків вовни, чудернацьких старих гудзиків та клаптиків матерії; очевидно, вона користалася нею, лагодячи братові шкарпетки). Варто було струсонути цю кульку, і в ній починалася заметіль, дуже схожа на справжню, і великі лапаті сніжинки повільно спадали на три крихітні постаті, що простували від сірої, прямовисної церкви з банею, як у Слептоні, до будинку під червоним дахом, з двома ялинками обабіч...

Ця звичайнісінька собі іграшка просто приворожила мене, і я, бувало, годинами не випускала її з рук, уражена непідробністю й мініатюрністю цього крихітного Всесвіту, що легко вміщавсь у моїй долоні. Мені не вірилось (сніг був такий справжній, так м'яко й так повільно спадав), що люди (джентльмен у чорному фраку й циліндрі тримав червону парасольку на довгій ручці) так ніколи й не зійдуть з місця. Щоразу, перекидаючи кулю (і чудово розуміючи, що це іграшка), я чекала, що ці маленькі люди, які йдуть під снігом, нарешті зайдуть до будинку.

Я не раз натякала тітоньці Слептон, що ця куля надзвичайно припала мені до серця (мені найсуворіше було заборонено взагалі що-небудь просити!), але щиросерда стара пані дуже любила свої речі. Варто мені було почати розмову про кулю, як вона відразу ж глухла на обидва вуха. Все скінчилося тим, що одного разу я її просто таки вкрала. Досі не можу забути, як, охоплена жахом, я втікала із Слептон-хауза (крізь хвіртку в саду), запхнувши свою здобич під спідницю. І як потім тішилась своїм коштовним скарбом на горищі, де сховала його під купою старих газет, лякаючись самої думки про допити, розшуки й тітоньчину пантофлю.

Правду кажучи, тітонька Слептон (може, співчуваючи «нещасній сирітці», відданій до рук її кузини Мері, яку вона не тільки не любила, але й, признатися, побоювалась) жодного разу навіть і словом не прохопилася про крадіжку. На кулю випадково натрапила моя няня й одразу ж віднесла її тітоньці Леттер. На превеликий мій подив, тітонька запхнула кулю в якусь першу-ліпшу шухляду і (як і тітонька Слептон, але з інших міркувань) нічого мені не сказала. Побачивши якось, що я знову граюся кулькою, вона лише дивно й багатозначно всміхнулась (і досі не розумію, що значила та її усмішка) і запитала:

— Звідки вона в тебе? Добре, добре... тільки не викидай...

Тоді я не могла цього збагнути. Тепер я усвідомлюю, що вона як могла намагалася не завдавати мені прикрощів надто часто... Я зрозуміла, скільки клопотів звалилося на тітоньку, призначену моєю опікункою наперекір її бажанню, але вона щиро вболівала за мою подальшу долю. Одне слово, у двадцять шість років (коли більшість дітей починають «відкривати» для себе своїх батьків) я раптом побачила, що моя тітонька — жива людина, яка щиро любила мене і двадцять років піклувалася про мене, людина, яка дала мені багато щастя,— щастя, якого сама майже не зазнала в житті. І я зрозуміла, що сьогодні у неї чи не найщасливіші дні, що зараз їй так добре, як, може, не було ніколи.

51

Тому, коли Честер одного разу ніби мимохідь кинув, що тітонька живе у нас більше року, я (яку найдужче за всіх лякав колись її приїзд) щиро здивувалася. І поспішила сказати, що тітонька нам дуже потрібна — вона ж у нас як доморядниця, мені й уявити важко, що ми без неї робили б. І Честер так само жваво зі мною погодився. Взагалі Честер ніколи, жодного разу не натякнув, що її присутність для нього обтяжлива. Та й, міркувала я собі, з якої речі йому бути невдоволеним? Чи ж не сам він запросив її переїхати до нас?

Правда, щастя (на противагу тому, чого від нього чекають) анітрохи не злагіднило її вдачі, і що певніш вона себе у нас почувала, що більше втішалася життям, то деспотичніше проступала її схильність скеровувати всіх на істинний шлях (для їхнього ж блага!), то гострішав її язик. Вона почала на власний смак вибирати нам розваги (ми з нею любили музичну комедію та перегони), не так дбаючи про те, чи зручно це Честерові, як намагаючись розважити мене; а її дотепи про Честерових друзів та про нього самого (на зразок того, що він хотів гендлювати із самим господом богом!) стали набагато в'їдливішими й ризикованішими.

Коли я натякала тітоньці, що говорить вона надто голосно, що в неї різкий голос, а Бутем завжди підслуховує як не в коридорі, то за напіводчиненими дверима своєї кімнати, тітонька тільки підвищувала голос і кидала шпильку про людей, які наче ті кліщі присмоктуються до бога. Як усі емоційні й безпосередні люди, тітонька не могла втриматись від шпильок. На виправдання свого чергового дотепу кузен Слептон якось сказав: ті, кому смакує солодкий портвейн, часом люблять і солодке печиво; так само й тітонька через широту своєї натури іноді перебирала де в чому міру.

Проте Честер, здавалося, ніяк не реагував на її шпильки і, здається, навіть був радий з того, що може звернутися до неї за порадою. Лише одного разу він ніби між іншим зауважив,— то був єдиний випадок, коли він уголос виявив своє незадоволення,— що захоплений моїм вмінням «підтримувати у тітоньки гарний настрій».

Я дуже здивувалась і спитала:

— Хіба я щось для цього роблю?

— Люба моя, вона просто липне до тебе. Але вона завжди тягнулася до людей.

— Щодо мене, то я завше вважала тітоньку за дуже незалежну людину.

— Авжеж, вона б хотіла бути такою.

І знов, усміхнувшись своєю довірчою посмішкою, змісту якої я не зрозуміла, Честер почав розводитися про те, як важко підтримувати потрібні взаємини з людьми, котрі не уявляють собі, наскільки це складна річ.

Честер, особливо відтоді, як потрапив у парламент і почав брати участь у партійних дискусіях, нерідко говорив, що головна й найбільша складність демократичної політики полягає у «підтриманні належних взаємин». Очевидно, пояснювалося це тим, що йому доводилося мати справу з людьми, які були не менш вольові, ніж він, але грали у партії значно важливішу роль. Я чула, він не раз говорив про деяких лідерів як про «політичну проблему» (я й досі не навчилася розглядати людей виключно під таким кутом зору; мені здавалося, що то просто жаргон, яким спілкуються між собою всі причетні до політики). І тепер я раптом подумала, що й на тітоньку він дивиться виключно як на ще одну конкретну «політичну проблему». Але я так звикла бачити в ній справді розумну людину, політика, здатного вирішувати чужі проблеми, що ця раптова думка здалася мені чистою вигадкою і відразу ж розвіялась.

Отож я й не зрозуміла, до чого вів Честер, і коли він змовк і подивився на мене, ніби чекаючи схвалення й підтримки, я сказала:

— Нам дуже пощастило, що тітонька живе в нас, чи не так? У тебе є з ким говорити про політику — вона в ній дуже обізнана.

І він ту ж мить відповів, як завжди, надзвичайно ввічливо:

— Якщо ти задоволена — нема проблем. Я дбаю лише про тебе.

Яка ж я була здивована,— та де там, навіть обурена! — коли за кілька днів по тому він раптом посварився з тітонькою!

Слід сказати, що тітонька Леттер помалу-малу перебрала на себе величезну кількість справ і навіть, крім виконання своїх секретарських обов'язків, організувала ще й жіноче відділення Ліги Свободи. І якось уранці, коли, повернувшись з книгарні (і вже подумки тішачись новою книжкою), я навшпиньки йшла повз їдальню (де тітонька надписувала відозви, адресовані дружинам деяких радикалів), звідти несподівано мене покликали. Я ввійшла; тітонька сиділа за столом, а навпроти неї схилилась над паперами котрась її добровільна помічниця; обидві вони працювали у поті чола. У кімнаті панувала та надзвичайно ділова атмосфера, яку вміла створити лише тітонька Леттер. Навіть не підвівши на мене погляду, вона спитала:

— То де ж оцей ваш Бутем?

— Не знаю. Мабуть, у Честера, в кабінеті.

— Чом же він не несе мені довідника з тарбітонськими адресами? Я наказала йому ще вранці! Будь милою дівчинкою, подзвони йому нагору.

— Я не певна, що Бутем буде від цього в захваті.

— Хай робить, що йому загадано! Подзвони, подзвони, моя люба, я не маю часу на теревені.

Звісно, я подзвонила. Але у Бутема й на гадці не було прийти. Навіть більше — він зробив спробу непомітно втекти з дому. Проте,— річ для нього цілком природна (у бідолахи все завжди виходило не як у людей),—перечепився в коридорі за парасолю тітоньчиної помічниці, і тітонька Леттер прожогом вискочила з кімнати, щоб відрізати йому шлях до відступу.

— Містере Бутем, я довго чекатиму того довідника, якого містер Німмо наказав вам принести мені?

Пополотнівши й по-гусячому витягнувши шию, Бутем пробурмотів, що вперше чує про якийсь там довідник.

— Уперше чуєте? Містер Німмо розпорядивсь про це у моїй присутності, ви не могли не чути! Що це все означає, містере Бутем?

На ту мить до кімнати зайшов Честер, і тітонька Леттер звернулася тепер уже до нього:

— Честере, не знаю, в чому тут справа, але містер Бутем відмовляється принести мені довідника з тарбітонськими адресами, а без нього я не можу розіслати відозви до жінок-радикалок.

Бутем, заникуючись, почав виправдовуватися тим, що не одержав ніяких інструкцій щодо тарбітонського довідника.

— Інструкцій? — ядуче перепитала тітонька Леттер.— У нас тут що, контора? Вам було сказано, і цього досить!

— Даруйте,— на разі втрутився у розмову Честер (він стояв, склавши руки на грудях, голова набік, погляд спрямований кудись угору,— я називала це позою метрдотеля),— мені не зовсім ясно, про що саме тут ідеться?

І коли тітонька та Бутем почали в один голос пояснювати йому все з самого початку, Честер з найяснішим виразом обличчя спитав:

— Хіба я щось говорив про якийсь довідник?

— Аякже, у моїй присутності! — відрубала тітонька.

— Тоді, вочевидь, так воно і було,— погодився Честер.— Але, якщо вже говорити відверто, я нічого подібного не пригадую. Останнім часом у нас так багато справ... особливо у Бутема, він справді багато працює.

І тітонька, котра не згірш од Честера вміла читати підтексти, вигукнула:

— Ну звісно! Яка ж я була дурна! Не турбуйтесь, я негайно ж їду звідси!

І перш ніж Честер зрозумів, куди вона хилить, закульгала (тієї зими їй почав допікати ревматизм) угору сходами.

Він прожогом кинувся за тітонькою, запевняючи, що дуже її поважає і таке інше; але вона відрізала, мовляв, їй уже не вперше дають зрозуміти, яка вона тут чужа, і що з її боку й раніше було безглуздям ігнорувати ці натяки, а тепер вона просить Честера зачинити двері з того боку й не заважати їй спаковуватись. І він вийшов з її кімнати, як на мене, доволі бадьорою ходою; так принаймні мені здалося, коли ми зустрілися з ним на сходах.

52

Все це мене здивувало, і неабияк. Спершу я навіть стала на Честерів бік, вирішивши, що тітонька Леттер просто надто вразлива. Проте, піднявшись до неї, щоб допомогти їй скласти речі, я застала її в жахливому стані. Обличчя в неї розпухло, ніби вона плакала, а пальці тремтіли так, що все у неї падало з рук.

Вона відразу ж заявила, що не потребує нічиєї допомоги, а тому чи не дала б я їй спокій? Проте я не могла піти від неї. Побачити свою матір у сльозах — мабуть, це для кожної дитини (а біля тітоньки Леттер я й досі відчувала себе дитиною) — велике потрясіння, і тепер мене утримувало біля неї не лише співчуття, а й розгубленість.

Проте коли я спробувала розрадити її, сказавши, що Честер прикро вражений їхнім конфліктом і просто не розуміє, як жахливо повівся Бутем, тітонька відповіла мені з властивою їй прямотою:

— Не розуміє? Він чудово все розуміє! Просто Честер ревнує тебе й твоїх дітей до мене... Ти сама бачила, його аж пересмикує, коли ми жартуємо чи сміємося... Він давно уже шукав нагоди виставити мене за двері.

Я не могла дивитись, як вона страждає. І негайно ж пішла до Честера, і сказала йому, що він мусить зараз же помиритись із тітонькою. Проте, на превеликий мій подив, він досить холодно відповів, що зробив для цього все можливе.

— Проблема в тому,— сказав він,— що їй конче треба вижити з дому Бутема, а я на це не піду. До того ж вона погано впливає на дітей. Тому буде навіть краще, коли вона вибереться від нас.

— Але ж цього не роблять у такий спосіб, Честере. Ти її так образив! Зрештою, ми стільким їй завдячуємо!

Я сказала «ми»,— не могла ж я, коли вже говорити правду, нагадувати йому, що й мене він одержав з тітоньчиних рук. Честер відповів, що він дуже вдячний тітоньці, і є за що, але дозволити їй верховодити у своєму домі він не може. Це мене так вразило й обурило, що, не втримавшись, я кинула:

— Отже, тітонька має рацію: більше вона тобі не потрібна, і ти витурюєш її за двері.

На ці мої слова Честер нічого не відповів, але на обличчі в нього з'явився вираз такої страшенної нудьги, що я іще дужче розлютилась, куди там тітоньці (правду кажучи, вона анітрохи не сердилася на Честера, а лише була на нього ображена),— і припинила всілякі спроби примирити їх. Тітонька запакувала речі, і я поїхала з нею, лишивши Честерові записку, що мушу подбати про її житло. Палм Коттедж до нового року буде ще в заставі, з Бобом тітонька встигла посваритися через якийсь Джімів борг, тож треба було підшукати їй оселю, та ще й дешеву.

А тим часом тітонька й далі лаяла Честера:

— Якби він мав душу, то запродав би її самому дияволові, а заразом і всіх нас,— аби лише здобути владу!

І коли ми нарешті знайшли їй житло (маленьку квартирку, недорогу й розташовану поблизу від нашого дому), вона пішла в спальню, вихилила там чарчину (прилюдно вона тоді ще не пила) й повернулася, сердита ще більше.

— А ти пильнуй, моя дівчинко,— Честер віднаджує від тебе всю рідню... спершу був Джім, потім — Боб, тепер — я.

— А при чому тут Боб?

— Так, моя дурненька, Боб. А ти не знала? Це ж він зажадав від Боба, щоб той змінив курс. Поцікавився, як йому розуміти його флірт із тобою, і той — Боб є Боб — страх як перелякався й дременув у Рим.

Це відкриття мене просто приголомшило. Мені вперше здалося (як це постійно ввижалося Честерові), ніби за моєю спиною діється щось страшне.

— Тітонько, а ви не помиляєтесь?

— Я? Помиляюсь? Кажу ж тобі, він — диявол, та ще й останній бовдур на додаток. Ці кар'єристи всі на один копил,— наче ті гади чи скорпіони! Вони нікому не вірять. Кого він бере собі у радники? Недоумкуватого Бутема, котрий тільки й знає, що лизати йому п'яти? А за дружину він хотів би мати таку саму рабиню, що тремтить від одного його погляду. Ось побачиш, тепер твоя черга,— тепер він почне підкрадатися, сичати й обвиватися круг тебе, доки не розчавить, не знищить твою гординю, доки не оберне на шмат м'яса, на бездуховну плоть. Згадаєш моє слово, дівчинко: якщо нічого не зміниться, років через десять ти просто схибнешся... І ось що я скажу тобі, моя люба. Може, він і розумний, але поводиться як дурень, бо власноруч копає собі могилу, жене давніх друзів, а кращих радників бог йому не дасть, і занапащає всі свої надбання. Ти надто гарна для нього, принаймні краща, ніж він заслуговує,— адже не чиїсь, а саме твої гроші допомогли йому звестися на ноги!

По тих словах вона знову щезла у спальні (мабуть, боялась розплакатись), а коли виринула звідти, обурюючись ще голосніше, то сказала, що ніяк не добере, чом я так приліпилась до цієї гадини Честера?

Це було загадкою і для мене. Що більше я думала про те, як Честер шантажував Боба (я уявляла собі, як усе це ошелешило бідного хлопця, і катувалася думкою,— а раптом Боб вирішив, що до цього в якийсь спосіб причетна і я?), то дужче скипала гнівом. Втім, слово «гнів» тут явно недостатнє, щоб висловити всю ту огиду, страх і обурення, які охопили мене тоді (гадаю, щось подібне відчув і Честер, одержавши того листа від директора банку торі). Я чисто фізично відчула, як мене зусебіч оточують підступність і зрада. І тоді я сказала: все, немає такої сили, яка змусила б мене тепер повернутися до Честера, я назавжди залишуся з моєю любою тітонькою. Тітонька була дуже зворушена і, не стримавшись, ридма заридала. Вона знає,— сказала тітонька,— що я — єдине на всій землі створіння, яке її щиро любить. І мене охопив сором — за те, що раніше я так мало її любила, і я поклала собі у майбутньому любити її ще дужче.

І от саме в розпалі цієї надзвичайно зворушливої сцени до кімнати ввійшов Честер, обтяжений чималим кошиком з фруктами. Увійшов — і з найневиннішим виглядом привітався з нами.

53

Тітонька Леттер,— ми сиділи з нею на одному кріслі,— поволі підвелася (вона була не зовсім твереза, і пенсне збилося в неї набік,— дужче, ніж завжди), метнувши на нього пекучий погляд. Однак його поява заскочила її на гарячому,— я ще ніколи не бачила її такою збентеженою.

Відверто кажучи, я теж здивувалась. Гадаю, ні вона, ні я тоді ще до кінця не розуміли, який «товстошкірий» став Честер після всіх своїх перемог.

Честер, наче нічого не сталося, поставив фрукти на стіл і привітав нас із тим, що ми знайшли таку милу квартирку, та ще досить близько, і попросив у тітоньки дозволу прислати сюди краще, зручніше крісло.

Він поводився дуже тактовно (як родинний адвокат на похороні), але, на мій подив, зразу ж сказав, що хоч його й засмучує «невеличка розбіжність у наших поглядах», він переконаний: тітонька розуміє всю складність його становища. Звичайно, її дуже невистачатиме у комітеті, але вона вже зуміла поставити його діяльність на міцну основу.

Мені здалося, що тітонька от-от лусне від обурення. Та не встигла вона розтулити рота, як Честер миттю змінив не лише тон, а й вираз обличчя (ніби людина, яка з чемності прагне швидше покінчити з незручною ситуацією), і спитав у неї, чи не потрапляв їй на очі лист лорда Роузбері, опублікований у «Таймсі»? Чи, на її думку, треба кому-небудь з радикалів відповісти лордові?

Звичайно, тітонька чудово зрозуміла прихований сенс його монологу: він ні за що у світі не візьме її до себе на колишніх засадах, але якщо вона буде «слухняна», доступ до свого кола остаточно перед нею не закриє. Обличчя її наливалося кров'ю; мені здалося, що навіть Честер не на жарт перелякався. Ох, як я чекала від неї вибуху! Мені було нестерпно боляче дивитися, як цей чоловік преспокійно грається моєю бідолашною тітонькою, наче той кіт мишею.

Нарешті вона вичавила з себе, що йому навряд чи потрібні її поради: хоч би що вона сказала, він однаково вчинить по-своєму. А Честер ніби й не чув: він і далі говорив про листа, аналізував його, робив припущення про те, з якою метою його написано і яку підтримку він одержить від людей різних переконань; Честер згадав, що сказали про цю публікацію інші (містер Ллойд Джордж страшенно розсердився, а містер Асквіт порадив діяти якомога обережніш). І хоча тітонька вже деякий час щось зневажливо буркотіла собі під ніс, кидаючи на нього нищівні погляди (очевидно, так мала почувати себе дворняга, в якої вихоплюють з пащі шмат м'яса й натомість кидають обгризену кістку), помалу-малу вона почала йому відповідати. Воно й справді комизитися далі якось уже й не випадало. Не минуло й десяти хвилин, як тітонька вже завзято сперечалася з Честером про політику — у своїй колишній манері (хіба що трохи різкіше, ніби хотіла показати: я не маю наміру відмовлятися від своїх думок, аби зробити приємність Честерові Німмо!), і, поглянувши на них збоку, ніхто не засумнівався б, що це давні щирі друзі.

Мені бракує слів, щоб передати, як я здивувалася, коли побачила, як ці двоє людей, котрі оце щойно посварилися, здавалось, навіки, тепер зійшлися зовсім на іншому грунті,— не тільки не замирившись, але й не завдавши собі клопоту з'ясувати свої взаємини.

Однак моє обурення від того не поменшало. І коли, виходячи, Честер нагадав мені: «Ти не забула, серденько, що сьогодні в нас обідають Відлери?» (великі багатії, дають гроші на партію),— я нічого не відповіла. «Ти дуже розумний, голубчику, подумала я собі, але цього разу спіймаєш облизня. Бог із нею, з тітонькою, вона тобі пробачила — а я не пробачу».

Тільки-но ми залишилися з тітонькою удвох (я заварила їй чаю, бо вона не вміла ні налити води у чайник, ні поставити його на вогонь), як я їй сказала:

— Мене просто дивує, тітонько, як ви дозволили Честерові отак забити вам баки!

Але вона відповіла, як відрізала:

— Боже, яка ти вульгарна у виразах! Що це означає: «забити баки»? Ми з ним обмірковували вкрай важливу проблему, і він з належним розумінням поставився і до неї, і особисто до мене.

— Але ж він, тітонько, повівся з вами підло. Чи не самі ви щойно казали, ніби йому байдуже до всього, крім його особистої кар'єри?

— Ну то й що? Будемо сподіватись, він і справді зробить собі кар'єру, незважаючи на своїх підлабузників. Дякувати богові, не перевелися на світі люди, у яких вистачає мужності та честолюбства, щоб здобути справжню кар'єру. Такі люди нам дуже потрібні, особливо зараз. Поглянь, що діється на Сході. Це може обернутися війною в Європі. Але ти, звісно, навіть не вслухувалась у те, що він говорив. Якби зараз з неба зійшов сам архангел Гавриїл і сповістив, що завтра настане кінець світу, тебе хвилювало б одне: якого капелюшка надягнути з цієї нагоди.

Мені було кривдно чути від неї таке, та й ніколи я не цікавилась капелюшками і відповіла, що вона вочевидь вирішила пробачити Честерові, який поставився до неї так негідно.

Тітонька без упину бубоніла собі під ніс: «Забив мені баки!», гнів її все наростав, нібито цим я дуже образила її, і тут вона вже остаточно не втерпіла:

— Що значить пробачити? — вибухнула вона.— За кого ти нас маєш,— за провінційних бовдурів, отаких, як ти?.. І взагалі, що ти тут робиш?

— Я мала намір залишитись у вас.

— Залишитись у мене? Ти що — зовсім здуріла? Заради всього святого, візьми себе в руки, доки чоловік твій остаточно не втратив терпець і не вигнав тебе з дому. Тобі й так пощастило, що він прийняв тебе назад після твоїх походеньок.

Я мало не зомліла.

— А як же тоді ставитися до всіх ваших попереджень?— насилу вичавила я з себе.

Але вона в'їдливо відповіла: якщо я не здатна впоратися з чоловіком, що бігає за мною, висолопивши язика, то й четвертувати мене мало.

Одне слово, тітонька дала собі волю і наговорила такого (мабуть, вона не могла змиритися з тим, що в мене на очах її пошито в дурні), що я була рада піти й поспішила додому, аби встигнути переодягтись до вечері.

Того вечора Честер був такий жвавий, дотепний і милий (на людях він поводився зі мною аж надто церемонно), що перевершив самого себе: його просто роздимав переможний тріумф. Він раз у раз кидав на мене через стіл вдоволені погляди, і в них з'являвся той самий блиск (обід був на чотири особи, й Честер сидів досить близько, тож я могла бачити вираз його очей), який я помічала в них після мітингу, коли Честерові щастило взяти на глум котрогось бідаху, що посмів чіплятися до нього з якимось там запитанням.

Все — і те, як він тримався того вечора, і навіть те, з яким поважним виглядом походжав перед сном по кімнаті в самій сорочці (в нього була непогана статура, якби не ноги — незграбні, надто мускулясті й надто волосаті),— свідчило про явний тріумф. І хоч він удавав, ніби радіє візитові багатих Відлерів («Відлерова підтримка варта місця у кабінеті міністрів!»), і вітав мене з успіхом («Я ніколи не бачив тебе такою чарівною!»), насправді його розпирало від насолоди зовсім з іншої причини. Він святкував перемогу не лише над тітонькою, а й наді мною. Навіть даруючи ці компліменти, він дивився на мене з таким переможним виглядом, ніби хотів сказати: «Тепер ти, голубонько, у мене в руках... Цікаво, якої ти заспіваєш далі?»

І ось що дивно: я вперше злякалася. Не того, що він може мені заподіяти, а того невідомого, що було у нього в запасі (він справді знав життя і людей; мені не виходила з голови його перемога над войовничою тітонькою Леттер) і про що я не мала жодного уявлення.

І що галантніше він поводивсь (мені, як і раніше, у його милій мові вчувалася зловтіха), що більше виявляв «увагу», то дужча огида проймала мене; огида, що перейшла у своєрідну спустошеність. І коли (я спочатку не пойняла тому віри!) він насміливсь прагнути зі мною близькості (звісно, він переконував мене, що весь вечір милувався мною і вмирав од кохання, але мені знову ж таки здавалося, що він глузує з мене), я відчула себе такою розбитою фізично й морально, що не знайшла в собі сили відмовити йому. Я сказала собі (як це бувало в дитинстві, але тоді йшлося про Джіма): «Ет, будь що буде... Хай робить зі мною все, що хоче». І вчинила як слухняна, але неуважна рабиня. Проте він (на відміну від скаженого Джіма), здавалося, був цілком з того задоволений. Він тримавсь, як володар, якому хочеться бути брутальним, щоб повністю відчути свою могутність.

Зі свого боку, я не відчувала до нього зненависті, це не мало сенсу, і, можливо, при його тодішньому настрої лише додало б йому втіхи,— на що, не маю сумніву, він тоді теж розраховував. Він (як написав про нього один журналіст), на той час уже ввійшов у смак влади.

54

Томові минуло вже шість років. Він був трохи замалий як на свій вік, але мав таку саму, як у батька, гарну поставу і таку ж, як у нього, ніжну шкіру та м'яке волосся. Всі його рухи, як Джімові, були чіткі й певні, він ніколи нічого не перекидав. Якщо я скажу: Том і в дитинстві був чарівною дитиною,— ви подумаєте, нібито я, як і кожна матір, необ'єктивна; проте всі, хто його тоді знав, твердять, що він був на диво привабливий і обдарований; уся його кар'єра зайвий раз це підтверджує.

І справді, ним одверто захоплювались. На вулиці на нас раз у раз озирались. Згодна, це не йшло йому на користь, але що вдієш? Адже не скажеш незнайомим людям: «Не милуйтеся так явно моїм хлопчиком — це може погано на нього вплинути!» Бо почути такі слова було б йому набагато більшою шкодою!

На превелике щастя, сам Том, здається, і не помічав того захоплення. Його надто поглинали власні справи, і він майже не звертав уваги на інших. Він чудово грався сам із собою — удавав вантажника на вокзалі й щосили брязкав дверима, або гордовито переступав з ноги на ногу, наче кінь у парку, а то й ставав тітонькою Леттер і починав робити витинки з газет, або читав проповідь, як містер Гулд.

Крім того, він чудово малював. Його малюнками захопився один відомий художник, дійсний член Королівської Академії мистецтв, що приїздив до Слептон-хаузу писати портрети моїх кузин. Звичайно, всі діти більш-менш охочі до малювання, адже вони так сміливо довіряють паперові свої фантастичні уявлення про життя (до того ж ми ніколи не забуваємо, що вони діти), але Том і справді мав дивовижне чуття композиції та кольору. На його малюнках було багато корів, собак та човнів (корови були часто менші за човни), а по кутках юрмилися люди, в яких можна було впізнати наших спільних знайомих принаймні по капелюхах та взутті. Іноді йому вдавалося намалювати й більш-менш нічогеньку корову чи шлюпку, наприклад, посудину майора Фрієра з брунастим вітрилом чи біломорду корову з Літл-Тор.

Честер був у величезному захваті від тих малюнків. Слід віддати йому належне, з нього був чудовий батько; і я не раз полегшено зітхала, коли всі мої побоювання щодо «специфічного» його батьківства, яке могло вилізти боком дітям, та й усім нам, виявилися даремними. Навпаки, все обернулося на краще: особливе становище (при його «благородних» принципах) примушувало Честера бути ідеальним батьком. Він забігав у дитячу кімнату не менш як двічі або й тричі на день, вигадуючи для Томових малюнків найфантастичніші сюжети, на які вмить сам імпровізував казки; Том був у нього справді закоханий, і я нерідко чула, як вони дружно сміялися.

Пам'ятаю, якось я зайшла до дитячої кімнати в Орчарді. Том, як завжди, сидів на колінах у Честера, а той малював йому слона, розповідаючи, як цей слон пішов у гості і спершу з'їв усі пироги, потім стіл, а далі й увесь дім. Том аж зайшовся від сміху, зліз з колін і почав качатися по підлозі, та й сам Честер реготав мало не до сліз. Я не могла не приєднатися до них,— хто лишиться байдужий, коли сміються діти! А Честер з величезною втіхою плів свою казку далі,— як злякався господар, завваживши неймовірний апетит свого гостя,— його фантазія далебі не знала меж.

І коли няня поскаржилася, що Том не хоче гратися одинцем і взагалі зробився надто збудливий, я не звернула на це уваги. Бо сприйняла її слова за звичні ревнощі, властиві всім няням. Але тепер, одразу ж після леттерівського Ватерлоо (вираз кузена Слептона) й повної поразки «старої гвардії» (себто тітоньки Леттер; слід визнати, Слептонів жарт був дуже дошкульний!) Честер раптом почав читати Томові Біблію і слухати, як він молиться. Я зауважила, що хлопчик надто хвилюється і потім довго не може заснути. Та коли я сказала Честерові, що Том, либонь, ще дуже замалий для деяких біблійних сюжетів, він заперечив — чому? Він сам любив ці історії, коли був ще менший за Тома,— і взагалі, хлопчик сам просить, щоб йому читали.

— Ще б пак! Ти читаєш їх так, що вони звучать цікавіше за будь-яку казку,— пояснила я.

— А ти хочеш, щоб він ними нудився?

— Та ні, я хочу, щоб він просто менше переживав.

Честер пообіцяв берегти малого, та слова не дотримав.

Якось увечері, спостерігаючи, як Том, розшарівшись від збудження, пожирав Честера очима, захоплений його оповіддю, я раптом подумала: «А між іншим, це ще один спосіб закріпити мене за собою — заволодіти моїм сином. Він намагається виховати малого на свій лад і відібрати його в мене». Ця тривожна думка мене здивувала і навіть збентежила. Мені стало лячно, і я спробувала якнайшвидше позбутися цієї тривоги. Я почала сама себе переконувати: «Авжеж, нічого дурнішого ти не могла й вигадати. Закидати Честерові, що він віддає Томові так багато часу! А коли він не слухає того, що ти йому торочиш, то з нього досить тривог і хвилювань з приводу його політичних планів; у нього просто немає часу на дурниці».

Але та думка знову й знову поверталася до мене, особливо під час нашої спільної молитви. Очевидно, йшлося до того, що, завдавши мені поразки в усіх битвах (я починала розуміти, що останній мій бій, коли я, наче та овечка, повернулась від тітоньки Леттер, виявився вирішальним), Честер мимоволі став поводитись як завойовник. І хай навіть він робив це розумно, як підступний християнський колонізатор, який, захопивши варварську країну, вивчає побут і звичаї тубільців, аби втертися до них у довіру, аж доки вожді племен не почнуть і справді вірити в його добрі наміри (хоч народ — у даному разі йдеться про мої варварські інстинкти — і далі бачить у ньому ворога), він однаково залишався завойовником.

Кожен його вчинок, навіть найкращий, викликав у мене підозру й опір. Якщо говорити відверто, що добріший робився Честер, то дужче це мене непокоїло, бо доброта ворога страшніша за жорстокість. Вона загрожує самій душі поневоленого народу.

А тепер мені почало здаватися, що Честер намагається накинути Томові ще й цілком конкретні політичні погляди. Велетень з казки «Джек — переможець велетнів» завжди був гидкий торі, а вовк із казки про Червону Шапочку неодмінно скидався на Джо Чемберлена [9]. Звісно, Честер удавав, ніби все це — жарти. Та коли я мимохідь зауважила, що шестирічній дитині рано ще знатися на політиці, він заперечив: навряд чи я хочу, щоб у Тома склалося фальшиве уявлення про життя.

— Ніколи не рано вчитися ненавидіти гангстерів та снобів і знати свої права й обов'язки.

Мені важко було заперечувати ці моралізми, і, очевидно, мав рацію той, хто сказав, що жінці неможливо уявити собі свого сина п'ятдесятирічним чоловіком, з червоним носом, неголеним та лисим, від якого відгонить сигаретами й віскі і який постійно честить уряд, хоч би який він там був. Однак мене, скажу відверто, переслідував куди жахливіший образ. Я бачила Тома фанатичним радикалом, що заради своєї партії залюбки піде на будь-яку підлоту й брехню, уявляла собі, як усе його життя минає у брудному, імлистому тумані пропаганди й ворожнечі, котрий оточував багатьох Честерових послідовників, наприклад, того ж Гулда. Звичайно, я розумію, у наші часи не можна обійтися без партій і боротьби між ними, і, напевне, пропаганда все-таки краще, ніж убивство, але мене жахала сама думка про те, що у цю боротьбу буде втягнуто мого сина.

55

Якось ми з Честером їхали у відкритому ландо з мером однієї з округ Іст-Енду, який теж брав участь у додаткових виборах. Коли ми в'їхали на міст Беттерсі, Честер почав розповідати (він уже встиг вивідати, що мер добрий сім'янин,— Честер напрочуд швидко знаходив «спільні інтереси» з можливими прибічниками), що Том часто потихеньку втікає від няньки саме сюди, на цей міст, на своє улюблене місце, і дивиться на річку.

Проїжджаючи повз це місце, ми всі глянули туди — і дружно ойкнули: там стояв Том і, перехилившись через парапет, дивився, як з баржі розвантажують гравій. Він так сильно перехилився вниз, що я злякано крикнула: «Стій!» і, не дочекавшись, доки візник спинить коней, вискочила з ландо. Мені здалося, ще мить — і хлопчик зірветься вниз. І справді, Том так захопився, що мало не втратив рівновагу. Підхопивши його на руки, я заговорила з ним, та він, здавалось, і не помічав мене. І лише коли я знову опустила його на брук, він подивився на мене з великим подивом, ніби щойно прийшов до тями.

На зворотному шляху чоловіки почали підсміюватись над ним (мер висловив припущення, що Том прогулює уроки і натомість вивчає «умови праці вантажників», бо це може знадобитися на майбутніх виборах його татусеві; мер вважав, що найкращий спосіб сподобатися хлопчикові — це його піддражнювати), але у Тома ще довго був розгублений вигляд, ніби він не міг звикнути до цього чужого йому світу, куди його так зненацька і так грубо перенесли.

А Честер — останнім часом це вже стало в нього звичкою — скористався нагодою прочитати хлопчикові мораль. Деякі люди, сказав він, схильні розважатися тим, що витріщаються з мосту на те, як розвантажують баржі; а чи замислюються вони над тим, як мало заробляють ці вантажники і як важко їм живеться?

Спершу його слова не дійшли до моєї свідомості,— як і Том, я перебувала в зовсім іншому вимірі. Страх, що пронизав усю мою істоту, коли мій хлопчик у мене на очах мало не загинув, розбив у моїй душі щось звичне й задубіле, випустивши на волю цілий рій почуттів, які тепер шугали й стиналися між собою у темних проваллях свідомості. Від руки Тома, що міцно стискала мою, ніби я була для нього єдиним зв'язком з реальністю, струміла якась владна енергія. То була навіть не любов, не волання про допомогу (на ту мить Том так само мало думав про мене, як і про Честера) , а щось зовсім, зовсім інше. І це інше нагадувало мені про те, що я вже почала забувати, хоч і не хотіла цього,— про речі, без яких дитина не може бути щасливою. Мені здається, що в дитинстві я мала це щастя, якого був позбавлений Том. Не знаю, як назвати це щастя, можливо,—«чиста радість буття».

І раптом мені стало так гидко! Гидко через те, як мій любий Честер скористався сьогоднішнім випадком, аби прочитати Томові чергову лекцію на соціальну тему. І я собі вирішила: «Лишати й надалі його під Честеровим впливом — це злочин».

Уся політична атмосфера, в якій ми жили, здалась мені раптом надзвичайно задушливою, непридатною для життя. Несподівано,— аж сама здивувалася (мене ще й досі лихоманило від думки про те, що Том міг зірватися в річку!),— я сказала, що мушу негайно відвезти малого додому.

Чоловіки віддали нам ландо. Я картала себе за те, що завдаю їм стільки клопоту, і відчувала, що вони вважають мене за типову пані, вередливу й розбещену. Але грати й далі роль зразкової дружини мені вже було нестерпно. Я була змушена, просто таки змушена покласти цьому край.

56

Звичайно, єдиною можливістю витягти Тома з політиканської атмосфери Гросвенор-Парейду — було віддати його в закритий коледж. Я знала, що Джіма відіслали до школи у шестирічному віці, коли батьки його були за кордоном, а пізніше він вступив до Істборо [10]. Всі Леттери кінчали Істборо, і ні в кого не було сумніву, що ми пошлемо туди й Тома. Тітонька неодноразово нагадувала мені, що час уже вписати туди Тома, але я знала Честерове упередження щодо подібних навчальних закладів, та й не так просто було сказати йому: «Тома треба відправити до школи, щоб розлучити з тобою. Ти надто тиснеш йому на психіку». Честер однаково б не погодився з цим (скоріше просто не зрозумів би мене); головне ж — з ним довелося б довго й нудно сперечатися,— родинні традиції для нього не існували.

Я гадаю, для більшості родин нема кращого звичаю, ніж розлучати батька з сином, коли у хлопчика починається перехідний вік, але (тепер я це добре розумію) у тих родинах, де так роблять (і де батьки переважно посідають високе становище або мають надто крутий норов), про це не думають і не говорять. Та, кажучи правду, балачки і навіть роздуми про таке можуть тільки все зіпсувати. Цей звичай передається з роду в рід, як віра (про яку теж не сперечаються), або, скажімо, форма носа.

Але Честерів «спадок» був, порівняно з моїм, трохи інакший, і мені доводилося майже з кожного приводу сперечатися з ним. Заговоривши нарешті з Честером про школу, я зрозуміла, що суперечка буде значно серйозніша, ніж мені думалося.

Я лише зауважила (знайшовши слушний момент, єдино можливий для такої важливої розмови: того дня Честер пречудово виступив з промовою і був у грайливому й навіть веселому настрої), що ми досі так і не вирішили, де навчатиметься Том.

Честер (він саме лягав спати і вже присів на ліжко з нічною сорочкою в руках; я купила йому кілька піжам, але він і далі спав у сорочці, бо в деяких радикальних колах, передусім у домі Гулда, піжам не визнавали, вважаючи їх ознакою снобізму і навіть вільнодумства) завмер.

— Знову Істборо? — вигукнув він.

Я відповіла, що ні слова не сказала про Істборо.

— Ти думаєш про це відтоді, як Том з'явився на світ.

— Але ж, Честере, чом я не можу дбати про свого сина й думати про те, що йому корисно. Гадаю, при його слабких легенях йому не така вже буде радість жити в Лондоні.— І вже сміливіше додала: — Такій вразливій дитині, як Том, обставини, що склалися в нашому домі, страшенно шкідливі.

Честер звісив з ліжка ногу й схрестив руки на грудях. Ця поза мала означати, що подумки він уже зайняв своє місце на парламентській лаві. Він уп'явсь у мене таким лютим поглядом, що я зрозуміла: момент для розмови вибрано не найкращий. Так уже ведеться, що кращі моменти стають гіршими, коли все повертає не в той убік, куди треба. Він сказав мені металевим голосом,— куди й поділася його чемність,— що посилати шестирічну дитину в закритий коледж може лише божевільний.

— Але, може, ти вважаєш, я погано впливаю на Тома чи недостатньо про нього дбаю?

— Що ти, Честере, як тобі таке й у голову зайшло? Саме тому, що ти так добре ставишся до Тома, я переконана, ти не захочеш зіпсувати його майбутнє.

— Отже, знову Істборо... Я знав, що рано чи пізно ми до цього прийдемо.

Я сказала, таж він і сам це знає: для того, щоб Тома зарахували учнем в Істборо, його слід негайно внести до списку абітурієнтів.

— Отже, ти твердо вирішила зробити з нього сноба?

— Нічого подібного. Просто я не хочу, щоб він чимось відрізнявся від інших хлопчиків нашого кола. (Я всіляко уникала при Честерові слова «клас»; почувши його, він просто шаленів). Неприємно почувати себе гіршим за інших.

— Цілком з тобою згоден. Саме тому я й кажу: треба, щоб усі діти вчилися в однакових школах.

— Не заперечую, Честере, хай вчаться в однакових, але — в закритих. Я просто не хочу, щоб Том почував себе гіршим за інших.

— Інакше кажучи, ти прагнеш зробити з нього сноба, бо всі ці твої «інші» — теж сноби. Ні-ні, я категорично проти.

— Я шаную твої погляди, Честере, ти маєш рацію.

— Тоді про що ж ми сперечаємося?— він здивовано глянув на мене.

— Та мені здається, що і я маю рацію.

— Не можемо ж ми водночас мати рацію обоє — і ти, і я?

— Не знаю, але це справді так.

Якусь мить Честер мовчки вивчав мене, а потім почервонів і сердито заперечив:

— Ні, твоя позиція вкрай хибна.— Він заходив по кімнаті.— Я не можу, розумієш, не можу на це погодитися, як би ти цього не бажала! То було б зрадою всіх тих принципів, які я обстоюю. Адже йдеться про душу хлопчика!

— Саме так! І лише тому я...

— Даруй,— спинив він мене таким тоном, ніби я дозволила собі блюзнірство,— це надто складне питання... Тут я не можу йти ні на які компроміси. Йдеться не конкретно про Істборо. Забудь про всі ті так звані закриті школи назавжди!

І коли я спробувала заперечити, він підняв руку з таким виглядом, ніби намагався втихомирити скандаліста, що хуліганить у церкві, й відрубав:

— Облиш, Ніно! Хіба ти не розумієш, я не можу нічого тут змінити? Моє рішення остаточне!

Суперечку ускладнювало й те, що саме на ту пору (слушний час виявився дуже неслушним) ми не могли розійтися по різних кімнатах (а про замирення не могло бути й мови), тож ми, лежачи в одному ліжку, силкувалися принаймні не торкатися одне одного. Посередині, де ми звичайно лежали, у матраці утворилася заглибина,— і мені доводилося, відсунувшись на край ліжка, мало не триматися за нього, щоб не скотитися до Честера. Тієї ночі ми обоє не спали, і, побачивши вранці у нього під очима синці, почувши, як підкреслено обережно він причиняє за собою двері до туалетної кімнати,— аби показати, що от, мовляв, хоч я й провинна, він однаково рахується зі мною,— я й справді відчула себе провинною.

Відтоді він і слухати не хотів про школу. Я бачила, як міцно тримається він за свої принципи. І то були цілком пристойні принципи. З його «політичного» погляду він, безумовно, мав слушність. Але, з іншого боку, я була переконана й у своїй правоті. Цілком зрозуміло, коли обидві сторони мають слушність, вони сваряться. Ось приклад: одна моя родичка вийшла заміж за Леттера, який надуживав алкоголем і погано поводився з нею. До того ж у них не було дітей, а вона просто марила дітьми. І вона пішла від нього до іншого. Та чоловік не схотів дати їй розлучення, її діти вважалися позашлюбними, родина коханця намагалася їх роз'єднати, і вони обоє не мали щастя. А винуватити було нікого,— кожен з них по-своєму мав слушність. Просто у них були різні принципи. Ось чому мене так збентежила ця сварка з Честером.

57

Як і слід було чекати, звістку про те, що Том не вчитиметься в Істборо, Леттери сприйняли надзвичайно бурхливо. Тітоньці, Бобові, Слептонам та всім іншим, і передусім Джімові, здавалося, що не віддати Тома до «кращої» школи ганебно й підло, і що все це має вигляд політиканської помсти.

Гадаю, Честер не дуже уявляв собі можливу реакцію моєї родини, бо йому й на думку не спадало, що такі люди як тітонька та Джім, Боб та Слептон теж мають свої дуже тверді й глибоко вкорінені погляди на «душу» (хоч вони ніколи й не говорили на цю тему) і вважають, що у людей на зразок Гулда й навіть Честера (хоч вони, може, в тому й не винні)— не душі, а мізерні душиці,— брудні, підлі й схильні у всьому вбачати підступний задум.

Джім, дізнавшись про Честерові рішення від тітоньки, прислав мені з Африки — вперше за півтора року — сердитого листа, де писав, що за відсутність у Тома пристойної освіти нестиму відповідальність я. Дивно й інше (бо досі Томова доля його майже не обходила): він написав кузенові Вілфреду, питаючись, чи можна йому повернутися до Англії. Звісно, тут був натяк на те, щоб той віддав його борги, передусім «борги честі», сплатити які Честер зумисне відмовився, аби закрити Джімові шлях додому (принаймні так ми гадали).

На той час Джім відбув в Африці вже цілих два роки — і розкошував, як міг, втішаючись життям. Скаржився він лише на одне,— що йому ніде грати в поло, бо там, бач, навіть не було для нього спеціального майданчика. Засмучувало його й те, що дуже рідко вдавалося вполювати великого звіра.

Його застава називалася Датчінлуга, а плем'я, підвладне Джімові, звалося луга. Тубільці носили на тілі лише сплетений з трави кошичок, що нагадував наперсток. Були вони канібали, проте їли тільки людей з інших племен і їздили верхи на поні без сідла. Джім похвалявся, що «ніколи не бачив таких гарних хлопців» і що «скільки б там не базікали пани професори про європейську цивілізацію, на цих землях своя цивілізація і своє життя, щасливіше, ніж у всіх професорів разом узятих».

Ці листи страшенно дратували тітоньку Леттер; вона казала, що це дуже схоже на Джіма — пристати в джунглях до зграї людожерів замість того, щоб звернути на себе увагу уряду й посісти якусь іншу посаду. І додавала: як там Джім не лає європейську цивілізацію, а проте відпустку захотів відбути в Каннах. Але попри все те Джім не дуже страждав на своєму «засланні» й лише іноді ремствував на те, що хоч половина зароблених ним грошей і осідає в кишенях кредиторів, не бачити йому ніколи старенької Англії; він, у всякому разі, не має наміру вертатися додому, доки перед ним закриті двері клубів та доступ на іподром. Лише тепер (це доказ того, яке значення він надавав проблемі «пристойної освіти» для Тома) він вирішив остаточно розквитатися з боргами. Він написав мені, що вся відповідальність за хлопчика лежить на мені (я й сама почувала себе у боргу не лише перед Томом, але й перед Джімом), і питав, що собі думають кузени: «Їм варто лише раз плюнути, щоб витягти мене звідси, аби вони цього забажали».

Я показала листа Слептонові та Вілфредові й сказала: ганьба, адже Джім не може повернутися до Англії лише тому, що він людина честі. Вони вислухали мої сентенції вельми співчутливо й пообіцяли «щось зробити»,— втім, не тому, що вважали Джіма мучеником, а вочевидь тому, що він, на думку Слептона, «порозумнішав».

І справді, кілька найдрібніших боргів Джім виплатив сам. Єдине, на що він витрачав гроші,— це на старі армійські ковдри для «своїх вождів», та ще на поні й мисливські ріжки, які він виписував з Європи, щоб його «хлопці» могли «як порядні люди» полювати на шакалів.

Помалу-малу й інші почали ставитися до Джіма зі співчуттям. Людям властиво міняти на краще свою думку про людину, коли вона «у вигнанні». А тут іще й протягом останнього року газети надрукували низку статей про збройні сутички в Нігерії, і публіці, яка вже відпочила від героїв минулої війни, потрібен був новий об'єкт для культу. Отож вона почала всіляко підносити «самотніх піонерів Pax Britannica [11].

Вілфред вже був майже залагодив усе з кількома Джімовими «кредиторами честі», але тут сталася подія, що перевернула всі наші плани.

58

То були вибори 1905 року, «катастрофа», коли ліберали до ноги розбили торі (Честер, якого висунув Тарбітон, здобув перемогу більшістю понад дві тисячі голосів — цифра просто нечувана впродовж усієї історії міста!) і сформували новий уряд, який пообіцяв провести ряд соціальних реформ. Честер одразу ж посів місце заступника міністра кам'яно-вугільної промисловості,— посаду дуже важливу, оскільки міністр входив до палати лордів. Честерові випадало представляти міністра у палаті громад, він мав там виголошувати промови від його імені.

Напевне, важко сьогодні й уявити, який ефект справила ота «революція» навіть на таких цілком розважних людей як Вілфред. Проте правда полягала в тому, що це була саме революція. Радикальні лідери на зразок Ллойда Джорджа (Честер завжди ставився до нього з деякою підозрою, вважаючи не дуже сталим у своїх принципах) направду воліли переробити країну на новий лад, створити, так би мовити, «патріархальну державу», яка прибрала б на себе батьківську місію опікуватися знедоленими, місію боротьби з хворобами й злиднями.

Все це різко суперечило вчорашнім уявленням про те, що може і чого не повинна робити держава. Навіть старі ліберали заворушилися й заговорили про те, що так недовго й скотитися «до економічної кризи й диктатури».

Головне ж —«у повітрі запахло» великими змінами. Я помітила ознаки цього навіть у нас в дитячій кімнаті. Нянька запитала мене (вона почала забувати, що Селлі треба вчасно міняти мокрі панчохи), чи то правда, що «армію розпустять»? Її брат служив у війську і боявся втратити місце.

Вілфред ще раніше домовився зустрітися з Честером і поговорити про наші «родинні справи»; звісно, я знала — йдеться про вироблення нового плану допомоги Джімові. Тепер Вілфред надіслав Честерові вітання, підкреслюючи свою радість з приводу тріумфу, щирого, як і він, «західняка» [12], і вони зустрілися того ж дня.

Згодом я дізналася (не від Честера, звісно,—«кузени» проговорилися), що дійшли вони такої угоди: Джімових боргів назагал не варто тепер виплачувати, бо повернення до Англії було б «не в його інтересах».

Очевидно, то була одна з тих «мовчазних оборудок», якими Честер снив удень і вночі. Відтоді вони з Вілфредом розпочали багато спільних справ. Звичайно, посівши в міністерстві керівне крісло, Честер змушений був одмовитись від директорства у компаніях, де він однак залишився солідним вкладником; крім того, він був акціонером двох приватних фірм,—крамниці Гулда (після замирення Честер вклав туди чималий капітал) і невеличкої машинобудівної компанії, що випускала насоси. Він заощадив силу грошей для цієї компанії і для компанії Гулда, домовившись з Вілфредом про те, що їхні агенти не перехоплюватимуть один в одного товар.

Отже, хоча Честер і пішов з директорства, йому однаково треба було й надалі підтримувати зв'язки з бізнесом,— на той випадок, якщо уряд після нових виборів знову зміниться, і він, Честер, муситиме повернутися до попередніх справ. З іншого боку, його поради,— при теперішніх Честерових зв'язках,— набирали для компаній більшої ваги (хоча, звісно, він ніколи не розголошував їм службових таємниць).

Можна тлумачити й так (тітонька, обурена тим, що Джімові дорогу назад відрізано, саме так і висловилась!): Вілфред змінив свою думку про Честера, коли той несподівано вибився в люди й зробився впливовим, бо дружба з ним важила тепер для Вілфреда куди більше, ніж уся доброзичливість занепалого клану Леттерів. І все, що я написала про те, як респектабельні люди злякалися тієї «революції», очевидно, підтверджувало тітоньчину думку.

Але, хоч я й дуже сердилась тоді за все те на Вілфреда, мені й на гадку не спадало повторювати вульгарні вигадки (легше від того нікому б не стало), нібито всі політичні діячі дбають лише про свої інтереси. З власного досвіду знаю, що це неправда. Просто всі вони, як один,— дуже «практичні» люди, і намагаються з усього «вичавлювати собі якомога більше користі». Пригадую, один броварник, зустрівшись з Честером,— він був радикал, навіть республіканець (і досить фанатичний!),—всіляко намагався підбити Честера інкогніто відвідати одну з його пивниць; він аж зі шкури пнувся, аби довести Честеру, які корисні пивниці для бідняків. Його лякала думка про те, що Честерові раптом заманеться всупереч реальним фактам підтримати бозна-яку «безглузду теорію» проти «грішних броварників».

Багато людей, які раптом стали нашими друзями й наввипередки запрошували до себе в гості, не мали ніякого відношення до політики. От хоча б діти. Наші Том і Селлі відбою не мали від запрошень до них на свята. Дівчатка метушилися навколо Тома, а хлопчаки загодовували цукерками Селлі, яка й не уявляла, що таке радикал.

Тітонька все буркотіла, мовляв, за маленькими міс стоять їхні матусі, котрі тільки й думають, як би їм підчепити хитрощами багату здобич; а у хлопчиків є татусі, що теж сподіваються вигоди. Але тітонька схильна до риторики, тож не в усьому їй можна вірити; мені здається (хоча сперечатися не буду: деякі матусі починають дуже рано полювати на годящого зятя), навіть незначна слава (а ім'я Німмо на той час уже дещо важило!) викликає у людей жвавий інтерес і цікавість. І матері цілком природно шукають для своїх дочок якщо не «вигідних» женихів, то «пристойних» друзів, які згодом виростуть у «пристойних» шанувальників; а дівчатка кидали на Тома романтичні погляди не тільки через його блакитні очі, а й тому, що чули постійні розмови батьків про Томову родину. Що ж до молодиків і підстаркуватих джентльменів, які запрошували чотирьохрічну Селлі на чай до Гантерів, я певна, більшість із них робили такі широкі жести тільки тому, що були ревними прихильниками Честера й ставились до Селлі, наче придворні до принцеси — звичайно, таке порівняння дуже перебільшене. Я відкрила для себе (і це відкриття дуже мене зацікавило, бо дізнатись про таке з романів, досить цинічних, про «вищі кола» та про «політиків» я не сподівалася): чимало людей з поміж найенергійніших та найрозумніших, які сягнули висот у політиці чи бізнесі, прихильно ставляться і навіть по-своєму люблять перспективних молодиків (а Честерові навіть тепер було всього сорок три) і прагнуть зустрічей з ними виключно з вродженої допитливості, й навіть допомагають їм безкорисливо, не розраховуючи на якийсь зиск (принаймні для них це не головне).

Суть у тому, що розумних людей приваблюють люди розумні, а тих, що належать до світських кіл, тягне до людей оригінальних, незвичайних. Я навіть чула, як один з провідних лідерів торі (герцог N.) нарікав на те, що з «цими демагогами» стало неможливо боротися, бо варто лише імені котрогось із них з'явитися на першій сторінці «Таймсу», як котрась із герцогинь відразу запрошує його на уїк-енд і сама ж розносить це «згубне сміття» по всьому графству.

Отож цілком природно було сподіватися, що людину такої щасливої вдачі як кузен Вілфред привабить Честерів успіх, а Честерові вельми імпонуватиме розумний і завше добре поінформований Вілфред.

Честерові він справді сподобався. Йому було приємно зійтися з ним у поглядах на значення громадських парків для належного відпочинку, а також на потребу поліпшити людям житлові умови. Він казав, що Вілфред — розумний хлопець. Вони взаємно заприязнилися.

А коли Честер (поділяючи думку тітоньки) зауважив, що Вілфред, цілком природно, теж хоче «урвати свій шмат від солодкого пирога» і (піддражнюючи мене) додав, що саме так «лорд Слептон тлумачить традицію політичної терпимості й спадковості», я спробувала виправдати Вілфреда і пояснити Честерові свою власну думку, свій погляд на це, набагато чесніший (і, щиро кажучи, оригінальніший).

Та він аж зайшовся від сміху і, вщипнувши мене за підборіддя, похвалив за те, що я, мовляв, віддана родичка. Він був цілком переконаний, що всі його нові друзі тільки й думають, як би його «обшахрувати» або втягти «у свої грабіжницькі зграї».

Але тепер він уже не стільки розводився про все це (і мені наче камінь з душі впав), скільки посміювався; з усього було видно, що «ці маленькі ігри» його вже не обурювали,— адже він «усіх їх бачив наскрізь».

— Я не такий уже й зелений у цих справах, як вони гадають, не такий уже й простак, хіба ні, моя люба? — сказав він якось увечері, коли я показала йому запрошення від одного вугільного магната, що просто засипав мене компліментами, захоплюючись «залізною хваткою мого чоловіка у високо технічній та складній галузі індустрії». Та не встигла я запевнити Честера, що він і справді аж ніяк не «зелений» у цих справах (іще років п'ять тому він без таких моїх запевнень не міг обійтися), як він вибухнув сміхом і став по-особливому лагідний і ніжний зі мною.

А я мимоволі подумала, що тепер його не дуже непокоять усі оті «класові змови», і тому він уже не такий вразливий у стосунках зі мною. Я хочу сказати, що він почав ставитися до мене простіше, майже без напруження, не скипав і не кидався на мене звіром через нашу «протилежність поглядів», не говорив (і не натякав, як раніше): «Ну, тоді я не джентльмен!»

Мені подумалося, що коли чоловіки приходять до влади, то сам цей момент можна порівняти з виходом із тунелю, прокладеного в горах (бо поки ви підіймаєтесь у череві гори, то нічого під землею не бачите); перед вами внизу, біля ваших ніг розстилається широченний світ, на який ви дивитеся тепер новим, зачудованим поглядом, під новим кутом зору. У таких випадках міняються геть усі пропорції!

Честер побачив світ, який лежав біля його ніг. І хоча він і досі вірив у «класові змови», однак був певен, що зможе взяти гору над ними. Ось чому (а зовсім не через «згубний» вплив грошей) ми почали відтоді виїздити на великі світські «вечірки», запрошувати до себе «важливих» людей, а також зрідка бувати в опері (у Тарбітоні це вважалося мало не злочином). Адже для Честера, тепер уже важливої персони, а він мав вплив у найвищих колах (і тільки такий вплив чогось вартий), усі ті вечірки й розваги мало що важили порівняно з тією відповідальністю, яку накладала на Честера його посада.

Крім того, тепер нам не бракувало грошей. Ми приймали гостей на широку ногу й Честер вимагав (хоч він і далі вів усі рахунки, а Бутем платив за мої туалети, навіть за білизну), щоб я була гарно й модно одягнена.

59

Для мене, звичайно, головна зміна полягала в тому, що я стала дружиною політичного діяча, який не просто йде вгору, а наблизився уже, так би мовити, до вершини. Газети друкували мої фотографії, а один маляр навіть виставив в Академії мій портрет; вельми практична людина, він хотів у такий спосіб одержати від «нової влади» солідне замовлення. Наважуся сказати, що мені заздрили: я мала визначного чоловіка, який мене обожнював; так усі вважали. Честер і справді ніколи ще не бував зі мною такий щедрий і уважний, як тепер.

Та водночас зросла і його вимогливість до мене, й не лише у приватному житті; значно більше це торкалося життя світського, моїх громадських обов'язків. Наші дні були розписані візитами, балами, прийомами, офіційними сніданками, де мені було відведено роль «чарівної місіс Честер Німмо», надзвичайно цінної окраси для «віталень нового уряду, якому так бракує політичних постатей і розкішних маєтків торі».

Мені доводилось достеменно пнутися зі шкіри, щоб виправдати цю ідіотську репутацію (сфабриковану головним чином журналістами-радикалами, друзями,— не виключено, що й він доклав до цього рук!), бо не впоратися з відведеною мені роллю означало б зіпсувати «громадську думку» про Честера, а хіба можна скривдити людину, з якою у вас війна, хай навіть суто «моральна»?

Втім, траплялося, я забувала про свій обов'язок господині; що не кажіть, то було не моє амплуа. Мене хилило в сон (якщо вірити тітоньці — від лінощів), я майже не вміла приховувати нудьги (якщо вірити їй же,— надто любила розваги, хоча, щиро кажучи, не було в мене розваги, кращої за книжку!). Честер, у якого, здавалось, «і на потилиці були очі», відразу ж помічав моє недбальство й посилав мені багатозначні погляди. А коли ми з ним нарешті лишалися наодинці, зітхав:

— Так, нелегко було тобі сьогодні розважати старого Н...

— Хай йому біс!.. Сподіваюсь, ніхто цього не помітив?

— Дорогенька моя, я просто заздрю твоїй витримці! Ти ж добре знаєш, цей старий шкарбун... другого такого нема на цілий Лондон... тільки що — вмить ображається й починає лютувати. Він залюбки підклав би мені свиню, і повір, можливостей для цього йому не забракне.

У перекладі на нормальну мову це означало, що я таки образила якогось старого Н. (не дуже уважно вислухала його

нескінченну розповідь про те, що він сказав Гладстонові [13] 1884 року!), і Честерові така моя поведінка може тепер зашкодити. І я не лише просила пробачення, а й щиро шкодувала, що так вийшло. Атмосфера, в якій ми жили, ставала все напруженішою. Щиро кажучи, Честерова слава й безліч громадських обов'язків, від яких ми постійно залежали, не тільки не розрядили її, але й призвели до того, що витримувати це величезне напруження ставало дедалі важче.

Звісно, ми ніколи й словом не прохопилися про те, що Честер не дав Джімові повернутися до Англії. Та він би й не визнав цього. Про такі речі (як і про те, хто насправді батько Селлі) ми воліли мовчати.

Честерові ці приховані конфлікти й постійні недомовки, здається, анітрохи не заважали; як на мене, він навіть мав од них задоволення. Він звик (мабуть, з дитинства) жити у стані постійної війни, вічно маневрувати, змінювати позиції, міцнити оборону,— у таких справах він був великий мастак.

А от я, на відміну від нього, не могла жити з потайним ворогом, навіть якщо той ворог мене кохав.

А тут іще мені раптом сказали (приватно, і від цього повідомлення було мені неприємніше, ніж від думок, що я зрадила Джіма), ніби тепер, коли Честер став членом уряду, обійти правила й прийняти Тома до школи Істборо без попереднього запису буде не тільки не легше, а й значно важче. Школа мусила бути обережною, інакше б їй почали закидати, що певним суспільним колам вона віддає перевагу. Тома (йому було майже одинадцять) треба було негайно віддавати в Істборо... Вже тепер наявність вільного місця там можна було вважати за щастя.

І тут я остаточно переконала себе, що мушу, повинна виграти цю «битву за душу Тома», як висловився Честер. Очевидно, я розуміла це і раніше, але мала надію на Джіма, який приїде і влаштує все замість мене.

Але я навіть і не уявляла, як мені змагатися з Честером, що не менш од мене прагнув за будь-яку ціну здобути перемогу. Для нього це теж був вирішальний бій, і дозволити собі програти його він не міг. До того ж досі я все йому попускала. Нерідко мені думалося, чи багато є на світі жінок, які дозволили б, щоб їхні рахунки переглядав чоловіків секретар, і щоб вони не могли вийти з дому, не залишивши записки, де їх шукати? Так, я потрапила в таке скрутне становище тільки з власної вини, через свою слабку волю та ексцентричну вдачу, а головне, через своє прагнення до затишку (тітонька постійно повторювала, що то моя основна вада, і, може, мала рацію!); отже, на кого мені було нарікати?

Я ні на кого не нарікала, а проте все частіше мене охоплювало почуття, схоже на розпач. Іти на бій з Честером, навіть просто спілкуватися з ним було однаково, що вийти сам на сам проти акули, в якої не паща, а пастка. І його любов, і його ненависть однаково засмоктували мене, і я все глибше й глибше поринала у безпросвітну задушливу імлу.

60

Вочевидь саме від того розпачу (а не через якісь там жіночі хвороби, як пояснював лікар) я влітку катастрофічно схудла й зробилась дуже нервовою. Геть втративши апетит, я спала тепер по ночах усе гірше й гірше, а коли нарешті стуляла очі, мені снилися жахливі сновиддя (якось привидівся Том, він лежав мертвий, у черевиках для поло, на замуленому березі річки, серед якогось мотлоху, іржавих консервних банок, струхлявілих дощок і пожмаканих капелюхів) .

Зваживши на лікареву пораду, Честер повіз мене до Венеції (я її обожнювала!), яку сам він дуже не любив, та ще й був надзвичайно завантажений своїми міністерськими справами. Однак весь той час, доки ми там відпочивали, я хворіла, а після повернення й зовсім утратила сон. До того ж я схудла більш як на десять фунтів.

Честер був дуже пригнічений тим, що я поганішаю і, головне, не сплю (це заважало і йому спати), і він щоразу посилав мене до лікарів. А потім силував пити мікстури, яких я й на дух не зносила (бо змалку ненавиділа ліки). Від них у мене починалась алергія, і тоді я вже остаточно втрачала самовладання.

Навряд чи бідолаха Честер вважав, нібито мені подобається хворіти; таке припущення може вивести з рівноваги будь-кого з чоловіків (вони вважають це гидким трюком, і мають рацію), але зрештою він таки звинуватив мене у небажанні лікуватись.

Якось, коли ми збиралися йти на званий обід, він помітив, що у пляшечці скінчилася мікстура, а я йому забула про це нагадати. Обличчя йому налилося кров'ю (Честер дуже вірив у будь-які ліки, і передовсім — у новітню медицину), і він, не випускаючи пляшечки з рук, спитав:

— Ти справді забула?

— Так, але від того все одно нема пуття.

— Нічого іншого від тебе не почуєш. Ти хочеш одужати чи ні?

І він, ледве стримуючись, заходив по кімнаті, не приховуючи того, яких зусиль йому коштувало стриматись. Я відповіла, що, звісно, дуже хочу (втім, якщо вже казати правду, я сама не була в цьому переконана; я так втомилася, що мені все було байдуже), але не помітила, щоб хоч якісь ліки мені допомогли.

Честер нарешті спинився переді мною (я лежала на ліжку поверх ковдри, не маючи сили встати й почати переодягатись) і, зробивши свою «стойку», накинувся на мене:

— Що тебе гризе? Рахунки? Тітонька? Бутем? Бога ради, скажи все, як є. Хай би там що.— І по невеликій паузі різко спитав.— Джім?

Я сказала, що не розумію, про яку гризоту може йтися. Кілька хвилин ми мовчки дивились одне на одного. Потім, величезним зусиллям волі взявши себе в руки, Честер сказав:

— З дітьми все гаразд — у них чудовий вигляд...

Я відповіла, що Селлі — втілення здоров'я, а ось із Томом трохи гірше: він спав з лиця і став дуже неуважний. Мені іноді здається, що від його теперішніх учителів (у нього й сина наших сусідів були спільні гувернантка та вчитель) нічого й чекати, йому потрібне щось інше.

На слові «вчителі» Честер підскочив, як обпечений.

— Сподіваюся, ти не маєш наміру знову почати розмову про закриту школу? — сказав він.— Здається, ми вже покінчили з цією злополучною проблемою?

— Я вже бозна-відколи не згадувала про школу.

— Так, але ти думаєш про неї, мрієш, сниш нею, весь час наводиш на неї розмову й підкладаєш шкільні проспекти та журнальні публікації про школи мені на письмовий стіл і диван.

— Але ж, Честере, я й справді дуже вболіваю.

— Не дужче, ніж я! Сказитися можна! Кажу тобі, піти на це я не можу! То був би злочин! Ну подумай сама, Ніно, в яке ти мене ставиш становище. Просиш відмовитись від принципів, та ще й зробити так, щоб усі це знали.

— А ти просиш мене віддати Тома у жертву твоїм принципам. Що я йому скажу, коли він виросте й зрозуміє, що його виховували не так, як інших... і виключно через якусь там політику?

І тут я побачила, що на цих моїх словах він почервонів... То було для нього щось нове, і це його вразило. Я відразу ж додала, що, звісно, розумію, як йому нелегко, але, може, він дозволить мені вирішити цю справу на власний ризик: адже не заперечуватиме ж він, що у таких речах треба давати всім свободу вибору.

— Безумовно! — миттю погодився Честер. І це було зрозуміло, він щиро вірив у свободу.

— А я, виходить, не можу мати такої свободи вибору?

Моя сміливість просто ошелешила Честера, і я, вирішивши скористатися перевагою (як за дитячих літ, коли ми билися з Джімом), сказала:

— Ти весь час тільки й говориш про те, що даєш мені право вибору, та мені, очевидно, вільно вибирати виключно те, що годиться тобі?

— Даруй, але це не так.

— Тоді на чому ж ми не сходимося?

— Річ не в тому, що я вважаю правильним, а в тому, що є таким насправді. Ти ж не хочеш сказати, що класова нерівність — явище цілком нормальне?

— Я цього не казала й не кажу, але вона існує, і не можу погодитися з тим, щоб Томове життя було зіпсоване лише тому, що нам хочеться зробити вигляд, ніби цієї класової нерівності нема й в природі.

Тут Честер завівся й обурено заговорив про те, що можна вважати нормальним у цьому світі, а що — ні, і, врешті решт, забив мені баки своїм монологом. Лише через годину по тому я згадала свої аргументи про те, що він позбавляє мене свободи вибору й не думає про Томове майбутнє.

Це, до речі, дуже звичний прийом досвідчених дискутантів. Я неодноразово чула, як Честер розбивав своїх опонентів, відводячи їх убік від теми суперечки і відповідаючи на питання, якого вони не ставили. А якщо вони починали заперечувати, він привселюдно звинувачував їх у тому, що вони чіпляються до дрібниць, самі не знають, чого їм треба і взагалі навмисне все заплутують.

Відчуваючи, що він хоче проробити цей трюк зі мною, я сказала, може, не надто ввічливо:

— Облишмо цю розмову, продовжувати її нема сенсу, ти все вивертаєш на свій лад.

Він мало не підскочив від обурення. Але я не дала йому й рота розтулити, швидко сказавши, що не промовлю більше ні слова, питання вирішене: чи не буде він такий ласкавий гукнути сюди Моллі, я повинна переодягнутися до званого обіду.

Увечері, коли ми повернулись, я була в такому розпачі, що мені несила було його бачити, і я зразу ж лягла (Честер завжди заходив спершу до свого кабінету подивитися, чи нема там якої записки від Бутема про термінові телефонні дзвінки), пославши до нього Моллі сказати, що страшенно втомилась (то була щира правда!) і маю намір випити снотворне. Це завжди треба було розуміти так, що мені хочеться побути на самоті, і тоді він лягав у маленькій кімнатці нагорі. Проте, на мій подив, Честер увійшов тієї ночі до моєї спальні (він відчував, що я готова на все) і спитав:

— Ти справді хочеш випити снотворне? Але ж ти ніколи не приймаєш свої пігулки три рази підряд.

То була правда, я боялася звикнути до наркотиків. Я відповіла, що вирішила зігнорувати своє правило, бо інакше не засну, а мушу будь-що заснути. І Честер вийшов, кинувши на мене погляд, сповнений ненависті. Він так мене жадав, що часто ладен був убити.

Мене охопив відчай. І не встигли за ним зачинитися двері, як я взяла з нічного столика коробочку зі снотворним і ковтнула заразом шість пігулок. Я проспала двадцять дві години і мало не вмерла, бо, судячи з усього, і в одній пігулці була досить велика доза. Вранці Моллі, перелякана тим, що не може мене добудитися, послала по Честера, він викликав двох лікарів, і їм тільки ввечері вдалося привести мене до тями.

Честер з переляку мало не збожеволів. Я ніколи ще не бачила людини в такому стані. Коли я прийшла до пам'яті, він стояв навколішки біля мого ліжка, не зводячи з мене очей; рот у нього був відкритий, брови задерті вгору, обличчя перекошене, ніби його грець побив.

Побачивши, що я прокинулась, він одчайдушно скрикнув і почав обціловувати мене, а потім обурено закричав (в голосі у нього бриніли сльози,— як у дитини, якій ви надавали ляпанців, і тепер вона вас ненавидить):

— Як ти могла? (Щоки йому запали й стали блідо-сині; враження було таке, ніби він тиждень голодував). Чом ти не сказала мені, що з тобою коїться?

Я відповіла, що то просто нещасливий випадок. Та він іще дужче розсердився й роздратовано обірвав мене:

— Ні, ні, далі так тривати не може. Хоч раз у житті скажи мені нарешті все як є.

— Я так втомилася сперечатись...

— Сперечатись? Але з ким? Може, ти хочеш звинуватити у всьому мене? Та ти розумієш, що накоїла? Що могла накоїти? Тобі завжди було байдуже, що в мене на серці.

Він так побивався (і був такий до краю нервово збуджений,— признаюсь, ми обоє плакали й ридали, ніби з нами сталось жахливе нещастя), що я злякалася за його здоров'я й почала запевняти Честера, що й на думці не мала вкорочувати собі віку чи робити щось таке ж безглузде. Мені було страшенно неприємно, що він підозрює мене у такому негідному вчинкові.

Нарешті (я була дуже слабка й мені хотілося «вилити свої почуття») я піддалась на його благання й призналася, що хотіла заснути й спати, спати, спати, а там будь що буде.

І припустилася помилки. Честерові ні за що на світі за жодних обставин не можна говорити правду — він умить її домислює.

Він негайно ж кинув:

— Це одне й те саме. Я так і знав.

І доки я подумки йому заперечувала, він додав:

— Це дуже схоже на тебе.

Честер вивільнився з моїх обіймів, підвівся й пильно подивився мені в очі:

— Господи, як я хотів би знати, що там у тебе всередині! Збагнути тебе несила!

Він і справді вірив, що це «одне й те саме» і «дуже схоже на мене». Я почала була доводити йому: якщо я не тямила, що роблю, то й не відповідаю за свій вчинок; але він сердито заперечив,— мовляв, я чудово все тямила. Хоча й не бажала сама собі в цьому признатися. Але раптом, посередині фрази, він спинився, обличчя його набрало незвичного для нього вигляду — водночас подив і лють (на якусь мить він, як це не дивно, нагадав мені Джіма, коли йому в дитинстві не щастило одержати бажаного); рвучко повернувшись, Честер вийшов з кімнати.

61

Честер ніколи не пробачив мені «гріховної та жорстокої» спроби самогубства (це могло бути згубним і для нього, слідство безумовно зіпсувало б йому кар'єру), і після тих подій він почав ставитись до мене зовсім інакше. Тепер він дивився на мене вже не тільки як на коштовну власність, а і як на певну проблему; вдався, так би мовити, до цілком іншої дипломатії. Як і раніше, я була окупованою територією і не заслуговувала на довір'я, але тепер мене ще треба було й боятися... Я могла завдати йому шкоди.

Це його страшенно гнітило, та винним у тому, що така ситуація склалася, він вважав лише самого себе й усіляко намагався дійти бодай мінімальної згоди, аби залагодити «ситуацію».

Наступного ж дня він пішов до одного з своїх приятелів, котрий служив у департаменті учбових закладів, і, повернувшись, спитав, чи не маю я нічого проти того, щоб хлопця «підтягли» до екзаменів: якщо Том виявить здатність до класичних мов, він не бачить причини, чому б йому не складати конкурсний іспит в Істборо.

— Якщо я правильно все зрозумів,— пояснив він,— дочка міністра-радикала X... проходитиме конкурс у Тортон (дуже дорога закритого типу школа для дівчат), а у Тома в голові, думається мені, більше, ніж у всієї цієї родини разом.

На тому й погодились, і для Тома було взято репетитора, котрий почав готувати його до іспитів у Істборо.

Залагодивши це питання, Честер відразу ж перейшов до наступного.

— Тепер щодо Джіма,— сказав він мені якось уранці (в нього була дуже тривожна, ніч, він майже не склепив очей: після всього того, що сталося, йому почав дошкуляти шлунок).— Він що, справді не може повернутися, доки ми не виплатимо борги його «шахер-махерам»? (Авжеж, він знав це не згірш од мене).— Хочеш, я все з'ясую? Я був би дуже радий дати всьому цьому лад.

Звісно, я йому палко подякувала: як це схоже на нього, сказала я, він переживає за Джіма більше, ніж уся Джімова рідня.

— О, такі люди, як Джім,— відповів Честер (і я бачила, що він знову вдається до свого «благородного» тону),— справжнє свідчення того, яку велику місію відіграє імперія. Критики нашої політики щодо Нігерії не розуміють і не хочуть розуміти, що все зрештою залежить від людей — по той і по цей бік...

Одне слово, виголосивши невелику промову,— а то вже був добрий знак, - він знову став самим собою.

Годі й казати, що, коли Честер наступного разу зустрівся з Вілфредом (а тепер вони часто зустрічалися, у них було багато спільних справ), по невеличкій сімейній раді виявилося, що проблему Джімових боргів вирішити простіше простого. Вілфред і тітонька перевели на себе його боргові розписки, і тепер ніщо не заважало йому повернутись до Англії і з'явитись у його старих клубах, коли заманеться.

Але якщо ви гадаєте (як багато інших), ніби, пішовши мені назустріч, Честер проявив власну слабкість, ніби вся ця історія лише зайвий раз потверджує мій «поганий вплив» на нього, ви глибоко помиляєтесь. Істина полягала зовсім в іншому. Як чимало вершителів «великих справ», він, мов колючим дротом, відгородився від людей цілою системою відмагань і відкладань, і дрібноті було нелегко прорватися крізь неї. Але якщо все-таки щастило здолати цю перепону, ви знаходили коли не всього, то принаймні частку істинного, справжнього Честера.

Я знаю, вже тоді багато хто говорив (передусім тарбітонці), буцімто Честер зрадив свої релігійні принципи. Справді, йому тепер бракувало часу відвідувати церкву чи влаштовувати вдома молитовні зібрання, але у глибині душі — і це було видно під час першої-ліпшої критичної ситуації — він залишався глибоко віруючою людиною. Себто я хочу сказати, що навіть переставши проповідувати любов до бога й релігії, він, як і раніше, вірив у «свободу», «братерство» та «права людини».

Саме з цієї причини він почав оточувати Джіма ореолом героя і дбати про Томове майбуття,— може, навіть на шкоду самому собі. Він раптом згадав, що Джім — людина і Том — людина. Честер дуже зрадів, знайшовши справедливе вирішення Джімової проблеми (так само як він пишався тим успіхом, з яким «залагодив» моє питання), спритно обійшовши класовий момент Томової освіти,— спосіб, що задовольнив усі сторони.

Він переконався, що навіть найлівіші з радикалів не заперечують проти вступу в закриті школи за конкурсом, бо в конкурсі можуть брати участь усі.

І коли Том нарешті потрапив у Істборо (правда, не за конкурсом,— на це в нього ніколи не було шансів), Честер, зустрівши в директорському кабінеті школи кількох учнів, не дозволив собі упередженості й визнав, що це справді жваві й кмітливі хлопці. Давши змогу Томові вступити до Істборо (школа згодилася взяти його, якщо він про людське око складе конкурсні іспити — тоді ніхто не закине дирекції, ніби для Тома було зроблено виняток), він виявив міць, а не слабкість вдачі, і тому я пишалася ним.

62

У моїх родичів Леттерів не було ніяких підстав говорити (на жаль, я не могла заборонити їм так думати), що Честер погано ставився до Тома. Так само слушно було б вважати (цієї думки дотримувалися «найправовірніші» поплічники мого чоловіка), що Том ненавидів Честера й користався першою-ліпшою нагодою висловити непослух або й просто образити його. Справа була не в цьому. Важко бути сином видатного батька — але нітрохи не легше бути батьком видатного сина.

На все життя врізався мені у пам'ять той день, коли я вперше це збагнула. Незабаром після народження Селлі я встала з ліжка (на думку лікаря, зарано), щоб піти з тітонькою та Томом до зоопарку. Тітонька взяла квитки на неділю, і мені страшенно хотілося взяти участь у цій прогулянці, тим більше що, доки я лежала хвора, Честер як міг по-своєму розважав Тома.

Проте коли ми вже виходили з дому, Честерові раптом забагнулося приєднатись до нашої компанії. Дізнавшись, що в нас нема для нього квитка, він зателефонував одному з членів Зоологічного товариства, і проблему з квитком було вирішено. Весь час, доки ми гуляли в саду, він (можливо, відчувши, що зіпсував наші плани,— нам з Томом хотілося піти без нього) був у піднесеному настрої. Біля кліток з мавпами він розіграв цілу виставу: вдаючи, ніби впізнає серед них багатьох славетних людей (наприклад, Дарвіна; звісно, Честер не заперечував теорії еволюції, але до самого Дарвіна та його послідовників ставився з антипатією), він виголосив таку смішну промову на «мавпячому діалекті», що довкола нас зібрався натовп. Тітоньку Леттер (вона сміялася до сліз) аж розпирало від гордощів.

Та найбільшою втіхою для мене було бачити радість Тома (я вже не раз про це говорила, він був надзвичайно жвавий хлопчик), коли він зрозумів,—можливо, вперше,— який Честер розумний і який успіх він має у глядачів. Він дивився то на Честера, то на юрбу, що зусебіч оточила нас, і обличчя йому пашіло од захвату.

Мені здалося, Томове захоплення,— малий так сміявся, що на очах у нього виступили сльози,— передалося Честерові. Я бачила, як переможно він посміхався, позираючи на малого. І коли Том в екстазі обхопив його за ногу, Честер погладив його по голівці з тією раптовою ніжністю, котра так прихиляла до нього серця.

Та вже за кілька хвилин по тому, коли ми підійшли до вольєри з птахами, і Честер з тітонькою почали обговорювати «тевтонську» загрозу, Том раптом занудьгував. Потім він зник, і коли я знайшла його в саду, рішуче відмовився йти додому. Сталася негарна сцена, хлопчик відбивався й ридав, наче трирічний малюк, і коли я сказала, що татові буде за нього соромно, він закричав, що не любить тата. Навіть другого дня він залишався все такий же дратівливий і «неслухняний». Честер впливав на нього (до речі, й на інших,— лише тітонька та Бутем не піддавалися цьому впливові) як наркотик; завелика доза викликала зворотну реакцію.

Навіть коли Том нарешті поїхав до школи, убезпечити його від Честерового впливу виявилося справою майже неможливою, цей вплив ішов за ним повсюди. Якщо Том і не читав про Честера в газетах (діти, хвала богові, не читають газет), про нього читали батьки інших учнів або вчителі, розповідаючи про Честера учням, а ті, у свою чергу, переказували все Томові. А ці хлопчаки нерідко були настроєні вельми скептично й лише шукали приводу причепитися до Тома.

Честер мав тепер велику владу, і вона, подібно до електричного розряду, таїла в собі величезний потенціал: атмосфера, що оточувала його, була насичена не лише любов'ю, а й ненавистю. На світі існує чимало людей, котрі ненавидять будь-кого, хто набув бодай незначної популярності, навіть героїв. У Куїнспорті один хлопчина років чотирнадцяти врятував дівчинку, витягнувши її з води. За це його нагородили медаллю. А через кілька днів старші віком хлопчаки підстерегли його десь у глухому закуті й нещадно побили. Всі видатні люди, навіть якщо це святі, що проводять життя в постах і молитвах, мають ворогів. А вже міністр, від якого залежать долі багатьох людей, який дозволяє їм одне й забороняє інше, наживає собі ворогів з блискавичною швидкістю. На жаль, знаходити друзів куди важче, бо люди, яким він зробив послугу, вважають, що одержали лише те, що належить їм по праву.

Особливо ясно я відчула це під час подій 1909 року, коли почався наступ на палату лордів (Честер що є сили підтримував новий аграрний закон, що його вніс на розгляд Ллойд Джордж); я просто вжахнулася, побачивши, як люто нас ненавидять (щодня мені приносили анонімні листи; в одному з них було сказано, що моє хутряне манто, у якому мене сфотографовано для однієї з газет, я придбала на гроші, награбовані у народу), і як важко втекти від цієї ненависті. Прокидаючись по ночах, я відчувала її в повітрі, наче згусток темряви у затіненій кімнаті... наче тягар на ковдрі.

Але Честер тепер уже майже не зважав на це, і, очевидно, так воно й мало бути. Його тривожило тільки те, що це зачіпало наших дітей. Під час першого семестру в Істборо, коли Томові сповнилося тринадцять років, він побився з хлопцем, який кинув йому, що уряд — зграя гангстерів, а сам Честер — людина без роду й племені, низький вискочень, котрий тільки й дбає про те, щоб посіяти ворожнечу,— це ж бо принесе йому багатство й популярність. Том тоді переміг (хоча й отримав синця під око), але вся ця історія дуже на ньому позначилася, і коли ми приїхали до нього на побачення, заявив, що будь його воля, він взагалі прикрив би палату лордів. Честер був од нього в захваті (я, признатися, теж!), але все одно постарався переконати його, що зовсім не обов'язково лупцювати кожного, хто критикує уряд.

— Тату, ти просто не знаєш, що вони про тебе кажуть,— заперечив Том, виснучи на Честеровому лікті,— хто ж це може стерпіти?

— Я терплю, Томмі,— відповів йому Честер, посміхаючись,— і зовсім не хочу, щоб тебе вбили, навіть заради мене.

— Але ж мене не вбили. Я переміг. Правда, в першому раунді він мало не поклав мене на обидві лопатки, але потім я не лишив на ньому живого місця!

— Отже, він провалився під час повторного читання законопроекту? — сміючись, запитав Честер.

— З тріском! — підхопив Том, чудово зрозумівши жарт,— переважна більшість голосів була проти!

І вони обидва почали реготати, та ще й так голосно, що декілька хлопчаків (ми стояли біля школи, довколо нас юрмилося чимало школярів), почали поглядати на нас, як мені здалося, досить недоброзичливо. Проте Том і оком не моргнув, і коли Честер сказав: «Місцеві громадяни починають хвилюватися»,— Том відповів: «Так воно й має бути, адже вони добре знають, хто ти; хай їм грець, не звертай на них уваги, я звик!»— ніби хотів сказати, що члени родини Німмо повинні миритися з деякими неприємностями.

У першому семестрі Томові успіхи були дуже скромні (у відгуках про нього стояло: «Неуважний під час лекцій, порушує правила поведінки»). І я гадаю, то був наслідок не лише бійки, а й свідомості того, що Честер — його батько; думка про це постійно тримала його в напруженому стані. Хоча й бійка відіграла своє, зробивши нашого сина досить популярним у колі таких же рішучих, як і він, хлопців.

Том був дуже збудливий, схильний до захвату, і вмить реагував на будь-яку ситуацію. На відміну від нього Селлі здавалась байдужою до таких речей. Одверто кажучи, лише торік до неї дійшло, що Честер — велике цабе, і то тільки тому, що якась дівчинка смикнула її на дитячому святі за косу, обізвавши задавакою.

Селлі зовсім не була хвалько, але у спадок від Леттерів вона одержала леттерівську, за виразом тітоньки, поставу, цебто трималася дуже струнко (як і сама тітонька та Джіммі), і під час ходи трохи нахиляла голівку набік, задираючи підборіддя. Була вона дуже гарненька, з великими синіми очима й волоссям кольору пшеничної соломи, надто світлим при штучному освітленні, але навдивовижу чудовим на сонці. Коли вона, привабна й тендітна, йшла вулицею, всі на неї озиралися, а старі леді мало не зі сльозами дивились на це «ангелятко», надто прекрасне для нашого грішного світу. Насправді ж, Селлі була дівчинка нівроку міцненька й рідкісного здоров'я, а її спрямований вгору ангельський погляд насправді означав одне: вона намагається відгадати, які подарунки одержить на свій наступний день народження; то була вельми практична дитина. Це не заважало їй любити романтичні казки, а перша пантоміма, яку вона побачила, викликала в неї таке захоплення, що протягом кількох тижнів вона лише й робила, що гралася у Попелюшку. Але спала вона, як то кажуть, без задніх ніг, і фантазія в неї була досить убога. Широко розкривши свої пречудові оченята, вона могла слухати розповіді про що-небудь надзвичайно захоплююче,— про парусні гонки, наприклад, чи про Великий Канал у Венеції, а потім питала: «Хто виграв?», або: «А там глибоко?»

Коли Селлі якось насмикали кіски за те, що вона дочка Честера, вона, звичайно, розсердилась і пригрозила поскаржитись батькові. Вдома Селлі почала розпитувати нас, чи справді Честер така важлива персона, і в чому саме це виявляється. Скінчивши свій допит, вона з видимим задоволенням сказала: якщо ще якась дівчинка спробує смикнути її за коси, вона гукне поліцейського й накаже посадити цю дівчинку до в'язниці.

Селлі обожнювала Честера, він теж дуже любив її і часто грався з нею. Він поводився з дівчинкою не менш тактовно й розумно, ніж зі мною, але без ревнощів та підозр, котрими так мені допікав. Честер наперед угадував її думки й бажання,— з легкістю, яка завше дивувала людей, не знайомих з особливостями дитячого розуму. Навіть Селлі, яку аж ніяк не можна було запідозрити в тому, що вона над чимось глибоко замислюється, нерідко дивувалась:

— Але звідки ти міг знати, тату, що я хочу сказати саме це?

І він сміявся, втішений нею і самим собою.

63

Я вже казала, що Том неабияк пишався Честером і любив його. Він дуже цікавився його кар'єрою, і коли 1908 року лорд Б., міністр кам'яно-вугільної промисловості, помер, і Честер (переживши жахливий тиждень, коли ми боялися, що у воза запряжуть іншу стару шкапину) із заступника став міністром, увійшовши таким чином до кабінету, Том не лише надіслав зі школи привітальну телеграму, але й написав дуже теплого «дорослого» листа, де зазначалося, що прем'єр вчинив досить мудро, призначивши Честера на цю посаду, і не лише тому, що Честер — член палати громад, а й тому, що в нього справді природний талант промовця.

Але що найважче в роботі з розумними дітьми? Хоч вони розвиваються зразу у багатьох напрямках, часто-густо якийсь один бік переважає. В чомусь одному вони раптом стають зовсім дорослими, а в іншому — лишаються дітьми. Уже через семестр (ну, може, через два) по тому, як Том побився із-за Честера, між ними трапилась перша велика сварка. Вже на початку канікул я помітила, що Том став набагато стриманіший. Він значно частіше говорив про політику (цілком схвалюючи новий наступ на палату лордів і задаючи дуже слушні й розумні запитання), але набагато рідше, як мені здалося, посміхався у відповідь на Честерові жарти.

Честер був дуже жвавий і досвідчений оповідач, розігрував цілі сценки, імітував голоси і взагалі всіляко грав на публіку. І при цьому сам перший починав реготати. Найчастіше він повторював історію про нового члена парламенту, котрий, виголосивши свою першу промову (Честер з надзвичайним комізмом показував, як бідолаха розгублено порпається у своїх записках), сів на власного капелюха. Слухаючи його, Селлі й Том завжди від щирого серця сміялися, але цього разу я помітила (посівши посаду міністра, Честер весь час перебував у піднесеному настрої і реготав, розповідаючи свої історії, аж надто бучно), що Том навіть не посміхнувся,— навпаки, швидко підвівся (ніби намагаючись приховати ніяковість), аби покласти собі що-небудь на тарілку.

Того ж дня, коли ми пішли з ним на виставу (він любив ходити зі мною до театру, і я теж — він так гостро на все реагував!), Том сказав:

— Вони трохи перебрали, як ти гадаєш? — А потім, перш ніж я встигла щось відповісти, додав.— І краще хай тато не верещить, розповідаючи свої анекдоти.

— Але ж, Томе, він передражнював голос того типа.

— У нього це дуже погано виходить; він надто блазнює. Щоразу все гірше й гірше. Ти б йому якось натякнула.

— Любий мій Томе, але ж тато славиться своїм хистом.

У відповідь Том лише скривився, ніби хотів сказати: «Тим гірше для нього». Я мало не виголосила промови: якби він знав, який жахливий тиждень нам довелося пережити, коли Честерові загрожувало падіння, він вибачив би йому за деякий несмак. Але передумала, вирішивши, що робити цього не варто. Тлумачити дітям батькові вчинки — справа, либонь, небезпечніша, ніж допустити, щоб у них склалося хибне уявлення про батька. А будь-які фантазії, що приходять до голови, зрештою самі собою розвіються.

Але критичний настрій, що так раптово охопив Тома, на цьому не вичерпався. За кілька днів по тому у нас був прийом (один з багатьох, які ми влаштовували, щоб належно відзначити Честерове підвищення), головним чином для тарбітонських, так званих, місцевих, прихильників Честера (серед інших приїхала Дейзі в яскраво-зеленій сукні, що скидалась, за її власним виразом, на буряк у салаті, і вся пообвішувана діамантами, що чомусь здавалися фальшивими), яким ми хотіли влаштувати зустріч з деякими лондонськими «зірками». Серед гостей були міністр, суддя, один відомий, проте цілком пристойний письменник, два титулованих чиновники з державної скарбниці і з десяток членів парламенту та перів. І Том чомусь запізнився.

Томові взагалі ми дали забагато волі, до того ж він не відзначався особливою пунктуальністю. Можливо, Том хотів (і в цьому він до певної міри нагадував самого Честера) прийти на вечірку пізніше й ефектно «вийти на сцену». Справді, багато хто розпитував про нього, казав (так, щоб ми неодмінно це почули), який він розумний та вродливий, а дві леді з Чорлока (не так по злобі, як бажаючи залишитися на висоті, коли вже потрапили на «фешенебельний», на їхню думку, прийом) заявили, нібито півгодини тому, їдучи в кебі по Челсі, бачили Тома у компанії якихось дівиць; всі вони гуртом виходили з мюзик-хола із сигаретами в зубах. А курити сигарети, не кажучи вже про все інше, вважалося і в Чорлоку, і у Тарбітоні за край непристойності.

Звісно, після такої об'яви по залу прокотилася хвиля пожвавлення, а дехто з гостей (що кидали допитливі погляди то на мене, то на Честера: їм було цікаво, як ми відреагуємо на цю новину) одверто не приховував свого задоволення. Адже трапилося щось справді нове й незвичайне! До того ж чимало тарбітонських друзів Честера, у тому числі й Гулд, були переконані, що на Тома згубно впливає Істборо, тоді як інші, наприклад, тітонька Леттер (і, гадається мені, Дейзі, а ще більше її дочка Кет, що обожнювала Тома), були раді, що в Томі нарешті відбувся якийсь перелам.

Вдома у нас на ті часи виникла своєрідна (звісно, не дуже численна) партія принца-наступника, ладна підтримати Тома у його повстанні проти Честера та й просто у бажанні жити по-своєму. Але, правду кажучи, я здогадувалась, як і чому Том опинивсь того вечора в цій «підозрілій» дівочій компанії та ще й на додаток до всього курив. Я не сумнівалася, що то були дівиці Трайб, троє «артистичних» донечок однієї «артистичної» вдови, яка мешкала поблизу в невеликому будиночку. Всі три мали те чи інше відношення до мистецтва й щиро зневажали будь-яку «умовність», а над усе — «політику» й усіх до неї причетних. У таких родинах в домі ніколи не переводяться ексцентричні молоді люди, які частенько розміщуються просто на підлозі, перед каміном тут завжди валяються обгорілі сірники, а звідкілясь неодмінно линуть звуки Шопена. Дівчата надзвичайно схилялися перед усім, що звалося мистецтвом, а сама місіс Трайб розгулювала по домі в якійсь аж надто просторій хламиді і була платонічно закохана чи не в кожного молодого актора, з яким готувала роль як репетитор; хоч вона не мала нічого спільного зі сценою, її вважали за авторитетного арбітра у питаннях смаку,— оскільки покійний її чоловік був журналіст і театральний критик.

Честерові й мені місіс Трайб у принципі подобалась, хоча вона й забирала у нас Тома, безбожно кокетувала з ним і привчала його іронічно ставитися до нашого «респектабельного» життя. Можливо, Честер навіть здогадувався, що Томові трапляється випалити одну-дві сигарети в компанії з дівицями Трайб, котрі були про нього дуже високої думки, проте вголос він — так чи інакше — своїх думок не висловлював. Честер чудово розумів, що Томові потрібна деяка свобода, хоч би тому, що він —«принц-наступник».

64

Певна річ, коли після двадцятихвилинного запізнення Том «з'явився на сцені» з дещо королівським, згодна, але нітрохи не бундючним виглядом (він надто любив життя, щоб бути самозакоханим), наші гості зустріли його цікавими поглядами. Проте він не звернув на це уваги й відразу ж, помітила я, почав шукати очима кого-небудь, з ким міг би поділитися тим, що його хвилювало. Може, навіть мене, бо я вже кілька разів ходила з ним на ранкові вистави у мюзик-хол. Та перше ніж він побачив мене в юрбі гостей, до нього підійшов Гулд (він був хрещеним батьком Тома) й суворим тоном запитав його,— що там у нього за приятельки, які — здумати лишень! — смалять сигарети.

Том, який і на дух не зносив Гулда, вмить збентежився.

— Приятельки? Які приятельки, містере Гулд? — холодно процідив він, трохи оговтавшись.

— Ті, з якими ти щойно був у мюзик-холі.

— Не доберу, про що ви говорите,— сказав Том.— Сьогодні ввечері я не виходив з дому.

І додав після паузи, ніби щойно згадавши:

— А коли й виходив, то тільки на пошту.

Настала незручна тиша, і Честер (удавши, ніби він не чув, про які там матерії говорили Том із Гулдом) поспішив послати Тома по якусь книгу. Не встигли двері за ним зачинитися, як Гулд і ті дві леді, що стріли Тома у Челсі, одностайно заявили, що Том просто злякався й не сказав правди.

— Так я й знав,— додав Гулд,— хлопчик пустився берега. Я вас попереджав, що так воно й станеться, коли віддасте його до цієї школи.

Честер зразу ж перевів розмову на жарт, сказавши, що не можна видавати жіночих таємниць. Але йому було дуже неприємно, що Том показав себе з такої невигідної сторони. І коли перед сном ми зайшли до хлопчика побажати йому надобраніч, Честер переказав йому слова чорлокських дам і додав:

— Сподіватимемося, що містер Гулд не подумав, ніби ти сказав неправду.

Й одразу ж додав, аби перешкодити Томові збрехати нам увіч і підказати йому правдоподібну поведінку:

— Мабуть, ти зустрів кого-небудь по дорозі на пошту? Коли це так, то й зараз ще не пізно пояснити все містерові Гулду. Ні в кого й гадки не мусить бути, що ти здатен говорити неправду. Я хочу сказати, треба не лише завжди говорити правду, але й не дозволяти нікому сумніватись у цьому.

І далі (сівши на свого коника — проблеми моральності,— Честер, як завше, дуже захопився) він почав доводити, як легко людині відхилитися від істини... І яке це, зрештою, безглуздя, бо в такому разі шкодиш хіба самому собі. Брехливість — найгірша з людських вад, брехливість — мати всіх пороків. Брехати — означає не лише виявляти себе боягузом, а й потурати всьому гіршому, що в тобі є. (Розводячись на свою улюблену тему, він ставав усе красномовніший і звертався тепер уже здебільше до мене, а не до Тома). Вдавшись до афоризму славетного проповідника, брехню можна назвати брамою до пекла, тому що брехун не може не ставитись до себе самого гидливо, а отже, переводячи це на мову сучасну, він скочується до духовного маразму й справді терпить пекельні муки. Але, звичайно, він, Честер, зовсім не хоче сказати, ніби Том намагався свідомо когось одурити.

Весь той час, доки Честер виголошував свою промову, Том дивився на батька, не зводячи з нього очей. Хлопчик густо почервонів, і я бачила, що все це було йому страх як неприємно. Він взагалі дуже переживав, коли помічав, що Честер ставиться до нього несхвально. Але тепер Том зненацька перебив його:

— Не хочеш сказати? Але ж саме це, тату, ти й говориш... Краще б ти вже...— Та й осікся.

— Що — краще? — різкий тон хлопчика дуже вразив Честера.

— Краще б ти не говорив такого, бо добре знаєш, що це неправда.

— Що? — Честерові аж перехопило дихання. Він нічого не розумів.

— Ах, Томе, боюся, що в тебе температура,— на разі втрутилася я.

Мені стало дуже страшно. Я відчула, яка то небезпечна річ — сварка між цими двома неврівноваженими людьми, особливо якщо вони дадуть волю своїм емоціям. Я помацала долонею Томів лоб.

— Ти весь у вогні. Принести тобі холодної води?

Але Том відштовхнув мою руку і сказав, карбуючи кожне слово й дивлячись на Честера з тим запеклим виглядом, який я так часто помічала в Джімові, коли на нього раптом «находило»:

— Я сказав, що брешеш ти сам.— І, розпалюючись ще дужче (так буває з людьми, коли сварка враз спалахує), повторив:— Брешеш, брешеш, і сам знаєш, що ти брешеш, безсовісно брешеш...

Честер зайшовся рум'янцем, і я бачила, що він остаточно втратив самовладання,— я вже казала, навіть тінь сумніву щодо його чесності була йому нестерпна. Це дуже типово для політиків (і для законників, що, власне, одне і те ж — і першим, і другим доводиться «створювати прецедент»),— вони неодмінно сердяться, коли хто-небудь звинуватить їх в обмані чи брехні. Причому сердяться не лише ті, хто насправді махлює, а й бездоганно чесні люди. Отож Честер з його надто хворобливим сумлінням, мабуть, брав усе надто близько до серця. І вбачав образу навіть там, де про неї не було й гадки.

Я застережливо похитала головою, даючи йому зрозуміти, що хлопчик не при тямі й сам не зна, що меле. Однак, перехопивши мій погляд, Том промовив тим самим крижаним голосом:

— І не треба хитати головою, мамо, ти ж сама про це не раз говорила.

— Боже мій, Томе, які дурниці! Що ти верзеш? — Честер вирячив на мене здивовані очі, і я раптом відчула, що в мене затремтіли коліна.— Дуже погано, хлопчику, з твого боку,— молоти казна що.

Я злякалась, подумавши, що Том міг випадково почути, як тітонька Леттер у моїй присутності іронізувала над монологами Честера. Адже ніколи не знаєш, що чотирнадцятирічний хлопчина, хай навіть такий розвинений, зрозуміє правильно, а що — ні. Та перш ніж я встигла щось додати, Том сказав:

— Отже, ти теж брешеш. Все в цьому домі — брехня.

І, остаточно втративши над собою контроль (так дитина починає знущатися над твариною,— котом чи собакою,— спершу незлобиво, для проби, просто подивитися, що з того вийде, далі помалу-малу скаженіє і може забити тварину до смерті), він відкинув ковдру, і, зіскочивши з ліжка, метнувся до дверей; на щастя, Честер його затримав.

На ту хвилю Честер уже взяв себе в руки. Він звик добре триматися на бурхливих зібраннях перед розгніваною юрбою ворогів, і цей досвід, очевидно, зараз йому згодився. І він якомога м'якше сказав:

— Знаєш, що я думаю, Томе? Лягай краще спати, а то наговориш іще якихось дурниць.

— Це не дурниці, а правда.

Тоді Честер повернувся до мене:

— Ти, Ніно, як завжди, маєш рацію. У хлопчика поганий вигляд. В його віці дуже шкідливо лягати так пізно.

І він вийшов з кімнати. То був справді мудрий крок. Не уявляю собі, що можна було б зробити розважнішого. Ніколи ще Честерів здоровий глузд і його тактовність не вражали мене до такої міри.

65

Але тільки-но Честер вийшов, Том знову підхопився й побіг до дверей,— як був, у піжамі; і, мабуть, втік би, якби я не схопила його за плечі. Він виривався, але я міцно тримала його. Хлопчик був як шалений і весь час повторював:

— Пусти мене! Я не можу залишатись! Я не можу тут залишатись! Я все одно втечу!

— Куди ж ти підеш проти ночі?

— До тітоньки... або до дядька Джіма.

(Джім саме приїхав у відпустку й пропадав на полюванні у Бакфілді).

— Але, Томе, татові буде дуже боляче, якщо ти втечеш. Хіба так можна? Адже ти знаєш, як він тебе любить!

— Все це брехня! Тут усе — брехня!

Але він уже не так пручався, і мені вистачило сил (Том був дуже тендітний і маленький як на свої роки) взяти його на руки й віднести в ліжко. Накриваючи його ковдрою, я зробила спробу пояснити йому, як це несправедливо — звинувачувати батька у неправді; а коли Том має на увазі його промови, то просто смішно називати їх брехливими. Не протестує ж він, коли я кажу Боллові (хлопчина, якого ми недавно найняли ключарем) відповісти, що мене немає вдома.

— Це різні речі... Але тепер мені все одно.

— Ти ж не називаєш усіх адвокатів брехунами, коли вони намагаються будь-що переконати судців у невинності вбивці.

— І що з того?

— Нічого. Але, слово честі, недобре було з твого боку заявляти, що тато каже неправду.

— Так, я знаю... Але не про це йдеться,— він чи то схлипнув, чи то глибоко зітхнув.

Вигляд у нього був такий сердешний, що я обняла його й поцілувала.

— А про що ж? Про що, Томе? Скажи мені.

— Сам не знаю... Він не може... не дає... не дає людині спокою.

Я сказала, що це не так,— Честер дає йому велику свободу. І він знову погодився.

— А якщо він тривожиться за тебе й хоче, щоб ти виріс гарною та правдивою людиною, то це лише зайвий раз свідчить про його доброту.

— Так-так, я знаю... знаю.

І тут він раптом голосно заридав, притиснувшись до мене всім своїм тільцем і намагаючись сховати обличчя у шлярках моєї сукні. Це мене так вразило, так жахливо було спізнати безпорадність і розпач цього гордого хлопчика, що я з несподіванки теж заплакала (хоча вже приготувала посмішку й фразу про те, як по-дурному він поводиться),— сльози ринули мені з очей, наче струмки.

— Ти до нього несправедливий,— сказала я.

— Я знаю... знаю. То ж бо й воно. Це було б жахливо... втекти з дому. Так, так, доведеться терпіти.

— Томе, не треба, не можна так про це говорити. Ти й сам знаєш, що любиш тата.

— Так, я знаю, він гарний. О боже, швидше б знову до школи!

Помалу-малу він затих і нарешті ліг.

— Вибач, мамо,— промовив він.— Я дуже жалкую, що поводив себе так безглуздо.

Він став дуже тихий і смирний (мені знову на очі наверталися сльози, але я боялася показати йому, як мені його жаль!), і я сказала, що йому слід було б попросити у Честера вибачення. Він відповів:

— О боже! Ти гадаєш? Добре, я спробую.

Проте нічого з того не вийшло. Навпаки, коли наступного дня вони стрілися з Честером за сніданком, Том усіляко уникав його погляду, і йому ніби заціпило. Честерові теж було не по собі, його долала збентеженість, а водночас і злість, що потрапив до ідіотського становища (чого з ним давно не траплялося), та ще й не з власної вини.

Усе те мене дуже тривожило, і я не могла дати собі ніякої ради; та й хіба може бути затишок у домі, де між двома чоловіками точиться прихована війна? На щастя, я згадала про це в листі до Джіма (він просив, аби я регулярно писала йому про родинні справи, незалежно від того, відповідав він мені чи ні), і він зразу ж приїхав до міста.

Це була друга Джімова відпустка, яку він проводив в Англії; і цього року він цілком міг би спинитися в нас. Але він зразу ж недвозначно натякнув мені, що ніколи не простить того, що було. Коли ми залишалися на самоті, він був похмурий, говорив зі мною холодно й церемонно (я часто згадувала, як він злостився на мене в дитинстві, коли я не виявляла особливого ентузіазму до його планів), а прилюдно підкреслював, що він друг Честера і тільки Честера. Він і справді ставився тепер до нього вельми шанобливо.

— Диво дивне, цей хлопець випередив нас усіх на голову,— бере всі перші призи! — казав він не раз.— Ти дивись, а коли починав, то завжди пас задніх.

Він ставився до Честера однаковісінько як і до тих спритних скакунів, що так гарно показали себе на перегонах (хоча ніколи не приходили першими), чи до полковника, котрий починав як звичайний солдат. Джім (може, тому, що сам був невдаха) симпатизував усім, кому доводилося виходити на герць, маючи нерівні шанси.

Честер (особливо коли переконався в тому, що Джім усіляко уникає мене) не заперечував, щоб він пожив трохи у нас. Саме тоді Нігерія була в центрі уваги, і хоча деякі радикали нападали на політику уряду, інші їхні спільники по партії підтримували її, вважаючи цілком слушним, що уряд залишив владу в руках у місцевих вождів (навіть тих, хто заплямував себе работоргівлею) і взагалі стоїть на позиціях націоналізму. Честер, котрий, звісно, стояв на урядовій позиції, хотів водночас одержати від Джіма ще й приватну інформацію про дійсну ситуацію в Африці.

66

Діти дуже любили Джіма, може, навіть дужче, ніж Честера, і не один Том, а й Селлі. Поважали вони, без сумніву, більше Честера, але вільніше почувалися з Джімом. У цьому (принаймні для мене) не було нічого дивного. Джім саме та людина, яких обожнюють діти, особливо якщо вона стрічається з ними тільки під час відпустки і лише й має клопоту, що розважати їх. В їхніх очах він був герой — адже він приїхав з первісної далечі, був чимось на зразок царка в Африці (титул, котрим Джім пишався й сам не менш, як його тубільці) і застрілив справжнього лева. Він навчав їх їздити верхи й пообіцяв подарувати Томові мисливську рушницю, коли йому мине п'ятнадцять років. А головне, хоч він і ставився до дітей дуже критично, надто до Тома, і розмовляв з ними набагато різкіше за Честера або й за мене, вони знали, що він не намагається їх повчати. І знали: якщо Джім лає Тома за надто довге волосся, а Селлі за те, що вона сердиться, коли я прошу її принести мені окуляри, він зовсім не хоче вчити нас, як напускати на себе вигляд добропорядності. Просто він вважає, що довге волосся й небажання зробити матері послугу — це «недобре».

Коли я змалювала йому сцену, яку влаштував нам Том, він страшенно розгнівався.

— О боже! — сказав Джім.— Він заслуговує на добрячого прочухана! Я так і знав, що ви його тут зіпсуєте. Старий Честер годен розбестити яку завгодно дитину. Він надто добрий. Очевидно, його самого так виховували; люди його класу завжди розбещують своїх дітей.

Джімове обурення мене вкрай перелякало, і я почала благати його нічого не говорити Томові; та він і слухати мене не захотів.

— Дурниці, пташечко, в таких випадках не годиться ховати голову під крило. Ви можете зіпсувати його назавжди. Виховувати — все одно, що об'їжджати жеребчика. Звичайно, не треба занадто часто смикати за повід, жеребчик може хвицнути, але й не можна попускати віжок, бо його відразу ж занесе на манівці. Я поговорю з містером Томом.

І Джім одразу ж пішов до Тома й дав йому прочухана, і не лише за хамство по відношенню до батьків, але й за куріння. Він виповів Томові, що йому соромно за нього, що Том поводиться не як джентльмен, і якби Том був його, Джімів, син, він не пошкодував би для нього палки.

Це справило на Тома велике враження. Такі слова як «джентльмен» і «по-джентльменському» мали для Тома глибокий сенс (це вже тепер, у наші часи їх заялозили й перетворили на порожній звук). Тому вони й пробилися крізь панцир хлоп'ячих гордощів (щоб не сказати — пихи; Том ніколи не забував, що носить прізвище Німмо). Я маю підозру, що коли Том і не плакав (Джім нічого мені про це не сказав,— у нього був свій непорушний кодекс честі по відношенню до дітей, у всякому разі — до хлопчиків), то був близький до цього.

По їхній розмові Том прийшов до Честера й урочисто попросив вибачення, що, звичайно, справило на Честера велике враження — він чудово розумів, як важко було хлопцеві здолати свою гордість! Він так зрадів, що зразу ж подарував Томові (який давно про це мріяв!) спортивного велосипеда й спеціально поїхав до Джіма, аби подякувати йому. Честер був у захваті від Джіма. Уночі він сказав мені, що на Джіма завше можна покластися, і це він у ньому найбільше цінує, нарівні з його лояльністю та готовністю до самопожертви. Остання похвала, котра здивувала мене найдужче, була для Честера найвищою.

67

Відколи Честер став членом уряду і деякі вчорашні Честерові прихильники почали лаяти його за те, що він виїздить на «світські раути» і взагалі «сповна користується привілеєм свого становища», він почав дуже високо шанувати лояльність. Найдужче його вразив той факт, що Джім ладен захищати уряд, навіть якщо його очолюють радикали. Це з'ясувалося одного вечора, на черговому офіційному прийомі, коли один з найпочесніших гостей, член парламенту, що користувався чималим авторитетом у найлівіших, хоча й був рядовим членом партії, спитав, а чи правда, що нігерійська влада, прокладаючи залізницю, вдається до примусової праці.

Питаннячко було в'їдливе, бо радикали давно вже через це сварилися, і Честер (який спирався в основному на ліве крило) намагався лавірувати між двома сторонами. До того ж усі члени сім'ї знали, що Джім побив горшки з резидентом (їхня чвара тривала вже не один рік!) через те, що той погано ставився до «горопашних луга», які працювали на державному будівництві, і навіть погрожував подати скаргу губернаторові через голову свого безпосереднього начальника. Джім пояснював нам, що не боїться сваритися з усіма цими «старими хрипунами», бо вони все одно не зможуть його вигнати: «Будь-кого іншого мої луга просто з'їдять».

Я бачила, як Честер кинув на Джіма тривожний погляд, та Джім лише примружився, як робив це завше, коли йому пропонували купити коня (у нього була приказка: «Якщо тобі хочуть продати конячину, знай заздалегідь, що то погань»), і сказав:

— Це доволі широка тема, чи не так? Звичайно, ви прихильник будівництва залізниць?

Член парламенту, злобний чоловічок та ще й справжній фанатик, нетерпляче спитав:

— Залізниць? Яких залізниць?

Джім відповів:

— Даруйте, але чимало людей виступають проти будівництва залізниці в Нігерії, хоч я особисто, скажу вам по щирості, навіть не уявляю, як ми зможемо підвищити їхній життєвий рівень без доріг... Там такі великі відстані, а за перенесення вантажів треба платити носіям шалені гроші... Звісно, я можу помилятися, бо не знаю всіх політичних тонкощів цієї справи, і говорю виключно як людина, що довго прожила в тих краях, як людина, якій не раз доводилося стрічатися там з голодом... цебто не раз на власні очі бачити, як люди пухнуть від голоду і помирають голодною смертю...

І Джім почав так довго й детально розповідати про голод в Африці, що ніхто більше не відважився питати його ще про щось. (Більшість «політиканів» можна примусити забути про політику; десь у глибині в кожному з них сидить звичайна людина. І, звісно, розумні люди вміють це використовувати; Честер, в усякому разі, частенько грав на цій струні). У такий спосіб Джім щасливо уникнув розмови про примусову працю.

Джім завжди ухилявся від відповіді на це питання,— бо, як признався мені по секрету, праця в тих краях і справді була примусова. Та інакше нічого й не вийшло б — тубільці не розуміли, що таке залізниця, а спокушати їх високою платнею було марно, вони цуралися всього, що можна було придбати на зароблені гроші. До того ж значна більшість їх жила далеко від того місця, де прокладали залізницю, отже, жодної вигоди від неї їм до кінця їхнього життя не було й не могло бути.

— Так, чорти б його взяли, доводиться примушувати їх до праці, без цього не бачити нам залізниці як власних вух. Та й беремо ми їх лише на два місяці щороку, під час сухого сезону, коли їм все одно нічого робити, хіба що дудлити віскі. Не було б у цьому нічого страшного, якби до них ставились як до людей; але оті хлопці-залізничники й уявлення не мають про те, як їм поводитися з бідолашними чорноробами, особливо з моїми луга. А який сенс писати скарги в центр? Там їх жбурляють у шухляди письмових столів, а на тебе починають дивитися підозріло. Ніхто не хоче знати, чим луга відрізняється, скажімо, від джоба, і те, що можна вважати нормальним по відношенню до джоба,— жорстокість, коли воно стосується луга. Торік убили трьох моїх хлопців. Посадили їх у буцегарню за те, що вони стріляли в якогось гендляра,— посадили, навіть не повідомивши про це мене! Ну й, звісно, ці нещасні вирішили, що їх неодмінно повісять; і повмирали від прикрості. Луга може протягом доби віддати кінці, якщо його образять, якщо поставляться до нього, на його думку, несправедливо; це дуже гордий народ.

Джім не схвалював дій місцевої влади, і передовсім — примусового використання праці тубільців, але, висловлюючись його ж словами, «збагнув, що той курдупель з лисячою мордою хоче заварити десь кашу, і не забажав виносити сміття під чужу хату».

На відверту розмову викликати його було дуже важко. І не лише через упередження, з яким Джім ставився до всіх і всіляких політиків, так само як і до письменників та журналістів; мені здалося, що він просто втішався, не відповідаючи на їхні розпити. Він добре вліз у машкару такого собі простака служаки, котрий не тямить у державних справах, і люди перестали надокучати йому. Якщо ж вони й далі розпитували, він надягав на себе машкару дурника і, широко розкривши очі, відповідав (так, приміром, відповів він одному панові, котрий намагався втягти його в розмову про будівництво залізниці):

— Коли я кажу, що... так би мовити... ручна переноска вантажу доволі дорога річ, я мушу додати, що не знаю точних цифр... До того ж у різних місцях платять по-різному.

Він вдало заплутував нитку розмови, і якщо його знову питали про примусову працю, розважливо відповідав:

— Так, саме такою уявляється мені ситуація, хоча, повторюю, я не знаю точних цифр. Утім, коли б я їх і знав, це навряд чи нам щось прояснило.

І переводив розмову на складність адміністрування в Африці, на голод, хвороби й боротьбу за існування там, де ми додали хвороб і де населення починало зростати.

Тітонька всіляко намагалася розбуркати Джіма, і навіть Честер доклав до цього рук. Звичайно, оскільки Джім знову приїхав додому й бував у нас, Честер намагався ставитись до нього з симпатією і взагалі робив спроби «підняти його на п'єдестал». Честер завжди намагався добре ставитись до людей (чи не найприємніша його риса!), особливо до тих, хто завдав йому великого клопоту (як-от Джім). Це робилося не просто для того, щоб створити зовні пристойну «ситуацію»: в глибині душі Честер справді вірив, що варто переконати себе, ніби людина справді гарна (так він завжди перебільшував мої «чесноти» вголос,— аби змусити мене стати кращою!), і вона справді стане такою.

Він не шкодував слів, розхвалюючи Джіма своїм приятелям і всіляко підносячи його любов до тубільців племені луга. І то було, на мій погляд, цілком справедливо: Джім серцем і душею служив нашому урядові, і час було вже це визнати.

Тому, коли Честер оголосив, що нам має бути соромно за наше комфортне життя, коли Джімові доводиться терпіти такі нестатки, я не стала говорити йому, що Джім піде й на гірше, аби тільки назбирати побільше грошей і мати можливість, приїхавши у відпустку, як то кажуть, труснути капшуком.

До того ж Честер не любив, коли хтось псував йому піднесений настрій. Духовний злет, здавалося, надавав йому особливої певності, він дедалі більше вірив у власні сили. Я гадаю, десь у глибині душі він був певен (аналізувати це почуття Честер не брався — такі речі непридатні для ретельного аналізу), що будь-який душевний підйом — від бога.

68

І вже зовсім вигадка, ніби найпершою причиною сутичок між Томом і Честером стали постійні Честерові прискіпування до Томової моральності. Це, мовляв, страшенно гнітило малого, а я скористалася з цього, щоб «збаламутити» хлопця й нацькувати його на батька. Честер ніколи не вимагав, аби Том став нонконформістом, і конфірмували його в англіканській церкві (так було зручніше для Істборо); зрештою, сам Честер, одверто кажучи, почав, переїхавши до столиці, помалу-малу відходити від нонконформістів. Тепер він уже частенько забігав на службу до моєї церкви, бо вона була поруч, за рогом.

Суть полягала не у Честеровій «розбещеності» чи «снобізмі». Сталося так, що доля звела його ближче з багатьма священиками-англіканцями, і тепер він уже не називав їх усіх поспіль «запеклими грішниками» та «любострасниками». Крім того, Честер з головою поринув у роботу; а що більше він працював, то дужче втомлювався, і йому вже було просто ніколи висиджувати на довжелезних нонконформістських відправах. Винятком, звісно, був Тарбітон, там для цього доводилося хоч-не-хоч викроювати час.

Інша справа — мої взаємини з Томом. Не заперечую, ми з ним дійсно жили на ті часи в злагоді, душа в душу. Закоханість у Честера й надто великий пієтет до нього не дозволяли Томові бути перед ним до кінця відвертим,— тоді як мене він анітрохи не соромився і міг прямо говорити все, що спаде йому на думку.

Тітонька Леттер сердилась на мене, мовляв, я заграю з Томом, але то був несправедливий закид,— це Том загравав зі мною, хоча, мушу признатися, нерідко мені від нього й перепадало. Наприклад, за мої туалети (з роками він ставав усе вимогливішим до своєї зовнішності, екстравагантні Томові краватки й жилети виразно свідчили про те, що наш син поклав собі будь-що стати справжнім денді). І взагалі, Том ніколи не пропускав нагоди пожартувати,— наприклад, з моєї пристрасті до романів або з моєї забудькуватості,— я ніколи не пам'ятала, куди запхнула чергову бібліотечну книжку (втім, де йому було знати, яку силу справ мусить одночасно робити жінка!); він розповідав мені про своїх приятелів, ділився творчими планами, враженнями від театральних вистав; і, звісно, найчастіше ми з ним говорили про Честера. Хвалився, що відразу, тільки-но Честер обійме посаду прем'єр-міністра, він, Том, заведе собі добрячих скакунів і триматиме їх на Даунінг-стріт [14], Допитувався, чи не кортить мені стати, як він казав, «графусею». Вигадав собі титул «лорд Гросвенор-Парейд» і скаржився, що особисто йому, Томові, цей титул загрожує самими лише неприємностями,— бо тоді вже йому запевне ніхто не дозволить стати вуличним художником. Він справді любив побазікати при мені казна про що, і цим дуже смішив мене. Його відвертість, очевидно, була викликана тим, що мене він не обожнював так, як Честера (тітонька вважала, що він не має до мене належної шани),— а тому й не боявся розкрити мені свою душу. Якщо вже договорювати все до кінця, Том мав легку й жваву вдачу, з ним завше було приємно й весело, і біля нього я почувалася значно молодшою, надто у товаристві деяких його друзів по мистецтву, от як родини Трайбів, де були такі невимушені й теплі взаємини.

Аби згадати «високі» тогочасні прийоми, я змушена була перечитати силу-силенну старих листів і щоденників, тоді як усе, пов'язане з Трайбами — тьмяні закутки, заставлені округлими меблями, специфічний запах олійної фарби й порохняви, нетутешня усмішка і трохи витрішкуваті очі місіс Трайб, яка, сидячи у фотелі з високою спинкою, робить з кількох старих порт'єр мантію для Титанії,— вкарбувалося мені у пам'ять.

У цьому симпатичному домі кожен робив, що заманеться. Гості, які потрапляли туди вперше (серед них бували й відомі майстри пера та пензля), блукали коридорами, шукаючи одну з Трайбових дочок, котра запросила їх, а потім геть про них забула. Будь-яка заувага, будь-який погляд сприймалися тут як належне, вечеря з проханими гостями могла перетворитися на танцювальну вечірку, перегляд приватної колекції живопису — на відгадування шарад, а шаради могли раптом перерости у філософську дискусію (яка тривала іноді до третьої години ночі) про сутність бога чи про необхідність відкрити новий театр.

Пригадую, якось, навідавшись до Трайбів (Честер виступав того вечора десь у провінції), ми заскочили їх на гарячому: вони готували різдвяну виставу «Кіт у чоботях», яку вирішено було поставити академічно, всерйоз,— Трайби взагалі дуже серйозно ставилися до всього, пов'язаного з мистецтвом. Обговорювалося надзвичайно важливе питання: кіт, якого гратиме приятелька однієї з сестер, професійна акторка Мей Бонд, має бути зодягнений по-котячому, й говорити котячим голосом,— чи вистачить самого лише смугастого плаща (зробленого з вовняної ковдри), капелюха з вухами і хвоста; виконавиця має нявчати, як справжній кіт,— чи декламувати у класичному стилі. Це обговорення тривало понад дві години,— якщо не вважати тривалих телефонних консультацій з двома відомими акторами, на які пішло ще стільки ж часу. Зійшлися нарешті на тому, що кіт мусить бути вбраний у справжній котячий костюм і котячу машкару,— проте говорити людським голосом. Доки тривав диспут, я, взувшись у чобітки для верхової їзди (Том приніс їх з дому) і зодягнувши картонну котячу машкару (насправді то був лев,— Тотті Трайб лише перефарбувала його у сірий колір) та капелюх, репетирувала (на правах дублера) роль кота. Головним режисером у нас була Джулі Трайб, вона ж була суфлером, а Том у ролі горопашного маркіза Карабаса скаржився нам на свої злигодні. Ми й не помітили, як засиділися у них далеко за північ.

Вечірніх проб «Кота у чоботях» (ми так і не перескочили першого акту) було, мабуть, не більше двадцяти, але вони збереглися у моїй пам'яті як найзначніша подія зими 1912 року. Це не можна ні з чим порівняти (може, тільки з нашим першим виїздом за кордон). Неважко здогадатися, що, повертаючись додому, ми з Томом, який вів мене темною вулицею під руку, відчували, що кожен такий вечір у Трайбів — неповторний і дуже нам любий (хоча не можна було сприймати без усмішки «акторську» серйозність Джулі чи вислуховувати палкі тиради Тотті про те, який має бути в кота хвіст).

— У них все непідробне!— захоплювався Том.— Ані краплини манірності!

І коли я, згадавши раптом, що Трайби підохочували Тома до піжонства й прищеплювали йому зневагу до школи, натякала йому, що його нові друзі частенько таки легковажать, і не лише в амурних, а й у своїх фінансових справах, Том буквально шаленів. Нехай Тотті розлучилася з чоловіком, а Пру живе з актором, який має дружину, нехай їхня матуся позичає гроші у першого-ліпшого, хто переступить поріг їхнього дому,— байдуже! Головне, казав мені Том, головне, що Трайби —«навдивовижу чесні» люди!

69

І головне, не зважаючи на холод чи пізню годину (хіба, може, тільки на дощ, якого ні я, ні Том страх як не любили), дійшовши до надбережжя, ми, не змовляючись, переходили на інший бік, аби ще трохи пройтися берегом. Так, сміючись і перекидаючись словами, ми могли гуляти з годину, згадуючи все, що було у Трайбів і дивуючись з їхнього чудернацького життя, нітрохи не схожого на нашу буденність, захоплюючись їхньою дивовижною здатністю перейматися тим, чи треба котові нявчати, чи, навпаки, він повинен говорити людським голосом, і головне,— чи має він при цьому ворушити хвостом. Спершись на поручні, ми дивилися вниз на воду, стежачи за яскраво-жовтими гадючками, що неквапом звивалися під ліхтарями, які бовваніли на мосту (ці гадючки то втрачали свої хвости, то знов їх собі відрощували), і Том раз у раз повторював, що Трайби над усе йому подобаються за їхню байдужість до грошей, політики, кар'єри та людського поголосу,— їм на це начхати.

Я була з ним цілковито згодна, і не дивно, що, підходячи до наших дверей, ми підсвідомо вповільнювали кроки,— і нарешті знову повертали у протилежний бік. На серці в кожного з нас було весело й легко, і не лише тому, що Трайби так щиро кохалися у мистецтві, а й тому, що наші власні почуття були зараз надто загострені, і цю витонченість сприйняття подарували нам саме вони, Трайби. Отже, тепер ми просто не могли, не мали сили повернутися до нашого «чарівно» пофарбованого дому, до нашого доброчинного, буденного життя-буття.

Цей особливий душевний стан і кожний візит до Трайбів, кожні відвідини їхнього «артистичного» кола — все це належало мені й Томові, то була виключно наша з ним спільність. Ми наче ввійшли з ним у таємну змову.

І ось одного разу, коли над містом уже залягла глибока ніч, ми, традиційно перейшовши на той бік вулиці, аби ще раз поглянути на річку, раптом помітили у моїй спальні світло. Зрозумівши, що Честер уже вдома (він повернувся на день раніше, ніж ми його чекали), Том відразу ж попросив, щоб я не говорила, де ми були. Це мене здивувало.

— Але чому? — спитала я.— Хіба для нього новина, що ти приятелюєш з Трайбами, і що іноді до них у гостину разом з тобою ходжу я?

— А раптом він захоче скласти нам компанію? Для тебе ж не таємниця — він не дуже їх шанує.

— Нічого. Він все одно буде з ними приязний.

— Саме тому я й не хотів би його там бачити. Терпіти не можу, як він ото раптом починає награвати, вдаючи з себе добрягу.

— Награвати? Ти сказав недобре, це у нього не напускне, він справді швидко захоплюється людьми... Це, так би мовити, його талант... Саме тому він такий заповзятий промовець.

— То ж бо й воно... І це, либонь, найстрашніше.

— А тобі не спадало на думку, що всі оці речі про нього ми говоримо з чужого голосу? Ти ніколи не думав про те, що ми несправедливі до нього? Адже тобі добре відомо,— він справді вірить у необхідність робити людям добро,— звісно, там, де це можливо, де для цього є умови. Добре ставитись до людей стало для нього своєрідною релігією.

— О, так, я знаю. У нього на все є свій стандарт.

Хай вас не дивує, що ми з Томом говорили про Честера у такому тоні. Це сталося якось мимохіть,— очевидно, тут позначився вплив газет, про нього писали тепер чи не щодня. І не дивно,— Честер став уже доволі значною для нашої громадськості постаттю.

70

Добре, що цього разу я не пообіцяла Томові мовчати, бо першим же питанням Честера, тільки-но я піднялася до своєї кімнати, було (цей епізод запам'ятався мені в усіх подробицях):

— Ну й куди ж ти ходила? Звичайно, до цих чудернацьких Трайбів з Тіпет-стріт?

І зразу ж (не сказавши більше ні слова про Трайбів) переключився на урядову кризу (його, мабуть, те тільки й розсердило, що, повернувшись додому, він не застав мене,— не було кому розповісти всі новини), яка змусила його достроково повернутись у Лондон. До нього докотилася чутка, що кілька членів кабінету уклали потайну угоду з комітетом оборони й хочуть внести законопроект про надзвичайні асигнування (значно збільшені) на озброєння. Власне, кабінет завжди складався з кількох угруповань, кожне з яких мало свої погляди на ті чи інші речі, і ці угруповання, звичайно, вели між собою постійну боротьбу, «промацували» одне одного, намагаючись завербувати якомога більше прибічників,— перше ніж зважитись на вирішальний крок. Честер не любив, коли я згадувала про цю їхню таємну дипломатію, але, якщо говорити правду, він і сам промацував кожного зі своїх колег і тепер достеменно знав, що деякі з них змовилися взяти курс на збільшення воєнних асигнувань, а це змусило б «миротворну групу» (тобто його самого, Морлі, Джона Бернса та ще кількох міністрів) подати у відставку.

Він уже давно підозрював про існування цієї змови, і тепер був такий збурений, такий сердитий, що цілу ніч не міг склепити очей,— усе ходив по кімнаті й повторював:

— Нікому не можна вірити, нікому! Може, тільки Греєві, та й той, либонь, сучий син, при першій же нагоді продасть. Зараз він, скільки я знаю, до цих інтриг не причетний, але в нього запевне існує якийсь свій особистий план. Спробуй вгадай, що в нього на думці.

Справді, розмови про війну точилися вже не перший день, одностайності серед членів кабінету не було, і Честер страшенно нервував з цього приводу; саме тому я й намагалася по змозі нічого не приховувати. І ось раптом на великдень Том урочисто повідомляє, що хотів би відкрити мені якусь надзвичайно важливу для нього таємницю,— але за однієї умови: я мушу дати йому слово, що мовчатиму як риба.

— Але, Томе,— сказала я,— ти ж знаєш, я не люблю таємниць, вони дуже ускладнюють життя. До того ж рано чи пізно будь-яка з них втрачає свою таємничість.

— Як хочеш. Але в такому разі я нічого тобі не скажу. Не можу. І взагалі, щоб ти йому не згадала про це навіть натяком! Якщо прохопишся хоч одним-однісіньким словом, мені все зразу стане зрозуміло. Досить одного татового погляду і, скажімо, фрази: «Добридень, Томе,— о, яка на тобі сьогодні гарна краватка!»— і я непомильно можу сказати, що йому насправді страшенно не подобаються мої краватки, що він взагалі давно бачить мене наскрізь, але не вважає за потрібне говорити про це вголос.

— Ох, Томе, так не можна. Все це тобі тільки здається. Ти несправедливий до батька.

— Можливо,— так само поважно відповів Том.— Але здається, тут уже нічого не вдієш. Отже, ти обіцяєш мовчати? Я гадаю, краще пообіцяй, у тата це називається «зробити рішучий крок».

Мавши надію на те, що хлопчик і так звірить мені свій секрет, я не поспішала з відповіддю. Принаймні досі він од мене нічого не приховував. Легкий на язик та веселун, він майже не вмів критися.

Проте минув тиждень, а Томові ніби заціпило. Помітивши, що він уже почав сердитися на мене, я зрозуміла: треба згодитись на його умову, інакше він нічого мені не розповість. А завдавати собі на плечі такий тягар мені, щиро кажучи, не хотілося. І справді,— не могла ж я, мати, не поцікавитись тим, що там трапилося з моїм сином.

У такій ситуації мені доводилося бути ще вдвічі обережнішою, аби не втратити Томової довіри (згадаймо, Честер був йому не зовсім рідний батько). Тож я заприсяглася, що мовчатиму, після чого хлопчик, зітхнувши з полегкістю, розповів мені, що вони заручилися з Джулі Трайб. При першій же нагоді він залишить коледж, який нічого йому не дав, і піде актором на сцену.

Наскільки я могла зрозуміти, Джулі повинна була одержати якусь спадщину,— після того як їй сповниться вісімнадцять років,— і на одержані гроші планує набрати власну театральну трупу, запросивши на режисера якогось там Гевіна Маркера. Джулі поставила собі за мету популяризувати в Англії п'єси зовсім невідомого у нас шведа Стріндберга.

Том пояснив: Стріндберг нещодавно помер, і то страшенна ганьба для всієї Англії, що п'єси цього видатного драматурга тут іще ніколи не виставлялися.

Я була задоволена з того, що мені вдалося вивідати у Тома його таємницю. І ми з ним уклали угоду: він обіцяє мені закінчити коледж, а я — підтримаю його перед Честером, коли надійде час розповісти йому про заручини з Джулі.

Я постійно підкреслювала, яка то важлива річ для справжнього актора — одержати гарну освіту; хвалити бога, Джулі підтримала мене в цьому. У такий спосіб було домовлено, що Том повернеться в коледж,— принаймні ще на один рік.

71

Та незабаром я на власному досвіді переконалася, яка то небезпечна витівка — намагатися що-небудь приховати від Честера. У нього було забагато вивідувачів. Не те, щоб Честер доручав комусь конкретно шпигувати за нами (так само як не запрошував Бутема на посаду платного шпика,— він просто вважав корисною інформацію, котру Бутем йому постачав), але навколо нього завше крутилося багато охочих доповісти йому як не одне, то інше. Подібно до кожного державного діяча, Честер мав чимало знайомих, котрі залюбки тримали його в курсі всіх справ. Одні бачили в цьому свій обов'язок перед урядом, інші робили так, щоб набити собі ціну, а найчастіше люди йшли на це просто задля власної втіхи,— втіхи поговорити з великою людиною, повідомивши їй щось дуже для неї цікаве.

Тож не минуло й тижня, як отака добра душа доповіла Честеру, що ми з Томом у його відсутність провели декілька вечорів у Трайбів. І одного разу він,— так, ніби ненароком,— кинув мені:

— Невже Том і справді вчащає до цієї сімейки акторів?

— До Трайбів?

— Так, до цієї жіночки, яка швендяє в сукнях із старих порт'єр, та до її товстих наквацьованих дочок.

— Здається, він там буває. Зрідка. Вони завжди запрошують його.

— Дивина, та й годі. Геть непідходяща для Тома компанія. Надто якщо зважити на його нехіть до праці.

— Справді, в них є щось від богеми. І все одно, я тобі скажу, дівчата вони непогані.

— Мабуть, Том сидить у них і оце зараз. Не зайве б тобі піти й перевірити. До речі, ти, здається, теж приятелюєш із ними?

— Сьогодні Том вечеряє з тітонькою Леттер і Джімом.

— Еге ж, то він так каже...

Я знала, що відвідини тітоньки часто-густо служать Томові ширмою, коли він хоче вирватися з дому й посидіти ввечері з Трайбами. Та мені забракло сміливості признатися Честерові — довелося б і справді негайно йти до Трайбів, а потім доповідати йому, що саме там було. Честерові кортіло знати від мене все якомога детальніше.

На щастя, я раптом згадала, що сьогодні він снідав з Вілфредом, і поспішила спитати, чи не одержав він, бува, од нашого кузена якої-небудь нової «інформації». Честер відповів ствердно,— йому вже поталанило розпродати частину акцій, та ще й з великим зиском. Звісно, я відразу ж привітала його з таким набутком, натякнувши, що непогано тепер було б купити нову машину, відповідну до його нового становища (одну ми вже недавно придбали, але вона була маленька, застарілої моделі). Він засміявся й назвав мене «марнотратницею» (втім, якщо говорити відверто, йому подобалось так мене називати, він, за його словами, любив у жінках екстравагантність, і думка про те, що він нарешті може дозволити собі мати таку «дорогу дружину», завше гріла йому серце), потім посадовив до себе на коліна й сказав, що бачить мене наскрізь і розуміє мій натяк з півслова,— я хочу одержати діадему. Звісно, нічого схожого у мене й на думці не було, Честер сам марив коштовностями. Незадовго перед тим (одержавши від кузена Вілфреда вигідну інформацію) він на радощах купив мені намисто й сережки.

Саме з цього приводу «Тарбітонська газета» надрукувала тоді злобний опус, де було сказано, що я з'явилася в опері «у славетних діамантах Німмо та паризькій сукні вельми ризикованого крою». Ці славетні діаманти я одержала на день народження, а сукню Честер вибирав сам, на власний смак,— йому страшенно подобалось, коли я носила сукні «ризикованого крою»,— всі тоді звертали на мене увагу.

Часом я просто не знала, що мені робити з туалетами, які він сам вибирав для мене, а Честерове бажання бачити на мені відразу всі коштовності, навіть коли це був несмак, траплялося, змушувало мене червоніти. Та хіба я могла не виконати прохання такого щедрого чоловіка? Він залюбки робив мені подарунки: йому було приємно, що це мене тішить.

Я не любила, коли до нашого інтимного життя приплутувалися питання політики; у родинних справах своя політика, з якою і без того вистачає клопоту. Почавши з Честером розмову про курс акцій, я відвернула його увагу від Трайбів, але дурити його (і самій наражатись на небезпеку) мені було неприємно. Я знаю, навіть найніжніші чоловік та жінка повинні вивчати одне одного й одне до одного приноровлюватись,— справа доволі складна й неоднозначна. Криючись із чимось важливим, починаєш відчувати себе шпигункою; боїшся, що одного чудового дня тебе викриють і кинуть тобі в обличчя ганебне слово.

І все одно, звичайно, мені довелося застерегти Тома, переказавши йому мою розмову з Честером,— інакше ми обоє з ним могли б ускочити у халепу. Але одна брехня тягне за собою іншу. Тож не дивно, що назавтра хлопчик у присутності Честера сказав, що хоче відвідати тітоньку, і, навіть не заїхавши до неї, цілісінький вечір просидів у Трайбів. А коли я намагалася пояснити йому, як необачно він поводиться, він сказав, що тітонька страшенно люта на Честера і з радістю допоможе нам дурити його. Гірка правда полягала в тому, що віднині мене було втягнуто в липку павутину брехні та крутійства, і я назавше втратила спокій.

72

Десь за місяць (Том уже поїхав до коледжу, і я сподівалася, що, переключившись на футбол, він охолоне до Джулі Трайб) до мене додому несподівано заявилася місіс Трайб і спитала, чи знаю я про ці чудернацькі змовини між Томом та Джулі. Я відповіла: дещо знаю,— проте обіцяла бути німою наче риба.

— Впізнаю свою дурненьку Джулі! — вигукнула місіс Трайб.— Розуму ні на гріш! Проте найдужче мене дивує ваш Том!

— Мені завжди здавалося, Джулі — дівчина досить розважлива.

— Якби ж то! — посміхнулася вона своєю невинною, лагідною усмішкою.— Джулі — дитя, справжнє дитя, порівняно з нею Том — чоловік досвідчений.

— Побійтеся бога, місіс Трайб, Том іще підліток і вчиться у школі, а ваша Джулі вже кілька років грає на сцені. Важко повірити, що вона у вас така наївна.

— Дитя, справжнє дитя,— вуркотіла місіс Трайб, посміхаючись так само лагідно. (Вона ніколи нікого не слухала; мабуть, життя з дочками, які постійно сперечалися між собою, привчило її стояти на своєму).— А ось ваш Том і справді поводиться трохи дивно...

Коротше кажучи, Том «скомпрометував» Джулі та ще й позичив у неї п'ятдесят фунтів. А Джулі саме викликають у суд за борги.

— Якщо дійде до суду,— виспівувала вона,— все це потрапить у газети. А сенсація, самі знаєте, це їхній хліб. Якби не було скандалів, вони залюбки вигадували б їх самі!

Я не хочу сказати, що місіс Трайб (звісно, я подаю її тут під вигаданим прізвищем) мене шантажувала. Щоправда, Том навідруб од усього відмовився, заявивши, що не брав у Джулі жодного пенні й винен їй лише п'ять фунтів: заборгував за квитки на балет, що їх вона брала. Не виключаю, що й Джулі могла ввести матір в оману. Бо, зрештою, що таке шантаж? І хто може сказати, де кінчається звичайна дружня пересторога і де починається шантаж?

Хай там як, а я радісінька була спекатися її, віддавши двадцять фунтів і пообіцявши повернути решту негайно після того, як Том визнає цей борг; мене починало лихоманити на саму думку, що прізвище Німмо потрапить у газети.

Все це сталося того шаленого тижня, коли, наче грім серед ясного неба, або, якщо хочете,— серед веселого балу,— на нас звалилася контрактова афера.

73

Контрактову аферу часто плутають із справою «Марконі», хоча між ними немає нічого спільного, не кажучи вже про відстань у три місяці. Схожі вони лише в одному — хоч я й не маю наміру витягати на світ божий цю давню історію, мені хочеться показати, в чому саме полягає їхня схожість, бо досі ніде про це не сказано.

Коротко суть справи «Марконі» ось у чому: три міністри, які мали на руках акції компанії «Марконі», не визнали за потрібне признатися про це,— і потім, коли почалися балачки про корупцію, їм довелося давати пояснення. Бо громадськість, звичайно, вирішила: мовчать — отже, хочуть приховати щось нечисте.

Але я переконана в іншому: вони так довго таїлися з отими своїми акціями (не вчинивши нічого лихого!) лише тому, що боялися. Боялися, що, попри всю законність їхніх дій, до них, як до власників акцій, все одно поставляться упереджено. І тоді будь-який раптовий спалах сліпої ненависті остаточно підрізав би їхню репутацію.

Споконвіку повелося так, що удачливій людині страшенно заздрили, і навряд чи знайдеш серед славетних такого, кому б сучасники не зичили зла. І не тому, що він справді вчинив щось негідне, а просто так, бо його ім'я надто часто мелькотить в газетах. Та й хіба не від заздрощів навіть порядні й чесні люди так полюбляють плітки про королів і взагалі про державців,— один лише бог знає, звідки беруться всі оті паскудні анекдоти. Вони ніби випаровуються з якихось шпаринок на тілі людськості,— як отруйні випари з кратера вулкану, на перший погляд, давно згаслого.

Саме така заздрісна людська ненависть мало не занапастила тоді Честерової кар'єри. Довколо нього порозпускали плітки, у які дехто ладен вірити й досі, хоч усе те — суцільна вигадка. Чого варта, приміром, байка, яку я почула на тому тижні: розуміючи, що рано чи пізно Честерові махінації «випливуть на поверхню», він своєчасно вжив належних заходів —«сховав кінці у воду».

Насправді, йому не було чого критися; відносно ж прогнозу про неминучу «кризу», то все було навпаки. Коли той депутат, дрібнота з числа консерваторів (я навіть прізвища його не пригадую), зробив у парламенті запит про компанію «Бенкс ремз», зажадавши назвати імена акціонерів та кількість акцій, якими вони володіють на сьогодні — і якими володіли три місяці тому, Честер навіть не підозрював, чим це йому загрожує.

«Бенкс ремз» була приватна фірма (і, отже, у Честера не було підстави одмовлятися від місця її директора), що постачала електроустаткування іншій фірмі, «Вестерн девелопмент», яка щойно підписала контракт на виготовлення великої партії радіоапаратури. Бездротовий телеграф (так тоді називали радіо) був останнім криком моди: компанія «Марконі» розсилала свої депеші по всьому світові, і всюди лише й мови було, що про цю новинку. Той контракт усі вважали дуже вигідним, на нього претендувало кілька акціонерних товариств, і Честера звинуватили в тому, що він, володіючи контрольним пакетом акцій «Бетвел інджінієрінг» (боюсь, декому це видасться надто складним, та ділові взаємини взагалі складні й переплутані між собою, майже як родинні зв'язки), знав: якщо контракт одержить «Вестерн девелопмент», тобто фірма Вілфреда, то «Бенкс ремз», від якої залежать поставки «Вестерн девелопмент», а також «Бетвел інджінієрінг», від якої залежать поставки для «Бенкс ремз», зароблять купу грошей.

І справді, вже через місяць після підписання контракту Честерові за його акції «Бенкс» пропонували вчетверо більше.

Не заперечуватиму, що Честер прикупив тоді акцій «Бенкс», але то вже чистісінька брехня, ніби він скористався приватною інформацією про можливий контракт чи навіть натиснув на когось, аби той контракт одержати. Честер елементарно розраховував: якщо контракт одержить «Вестерн девелопмент», акції «Бенкс ремз» дуже підскочать у ціні. Як сказали тітонька Леттер і Джім (Честер не поділяв їхньої думки, будь-яку спекуляцію він завжди засуджував), то була гра,— ризикована, але чесна.

Одверто кажучи, Честер узагалі вмів дуже вигідно вкладати гроші, але це ніяк не було пов'язано з його здатністю одержувати додаткову інформацію. Я скажу інакше: він був доволі спритний бізнесмен і розумів, з чого можна мати зиск.

На щастя, кузен Вілфред, один з директорів фірми «Бенкс ремз», дізнався через приятеля, що одна консервативна газета щось рознюхала про ці операції і прагне зчинити навколо цього бучу. Того ж вечора першим поїздом він приїхав у Лондон і попередив Честера. Телеграфувати йому він не ризикнув. Честер одразу ж поспродував (звісно, не сам, а через своїх агентів) придбані останнім часом цінні папери; і коли у парламенті було зроблено запит у зв'язку з цією справою, він, таким чином, міг заявити, що протягом року не купував нових акцій «Вестерн девелопмент», і навіть більше,— у нього взагалі стало набагато менше акцій компаній, пов'язаних з електроіндустрією. У своєму виступі він заявив, що уряд сьогодні дуже зацікавлений у розвитку радіомережі, і він, Честер, хоче запропонувати, щоб усі міністри, навіть ті, чия діяльність не пов'язана з наданням усіляких контрактів, припинили будь-які контакти з електричними компаніями. Він, зі свого боку, ладен відмовитись від своєї частки у «Бетвел інджінієрінг», де він є акціонером ось уже одинадцять років. Його заяву присутні зустріли гучними оплесками; було визнано, що Честер цілком і повністю себе реабілітував.

Звичайно, ви можете сказати, що таке моє тлумачення подій, м'яко кажучи, не до кінця правдиве, і якби не Вілфредове попередження і не винятковий талант Честера-промовця, йому навряд чи пощастило б отак легко виплутатися. Але від подібного припущення я й зараз миттю скипаю гнівом. Тому що правда була (і залишається) ось у чому: Честер ніколи не користувався ніякою потайною інформацією і не зробив нічого такого, чого не зробив би на його місці будь-який інший кмітливий бізнесмен,— котрого, до речі, за це всі тільки похвалили б.

Проте політика має свої закони, і люди здебільшого сприймають політичних діячів упереджено, ставлячи їм на карб найменші їхні прогріхи, а при нагоді ще й безсоромно обмовляють. Отже, то була б Честерова помилка, якби він розповів історію з акціями «Бенкс ремз» у всіх подробицях,— правда лише заплутала б ситуацію. І внаслідок цього сталася б величезна несправедливість — Честеровій кар'єрі був би кінець. Так, я знаю, це дуже складне питання — що можна говорити людям, а про що краще помовчати; тут усе залежить від того, на що вони у даний момент націлені (багаторічний досвід дружини міністра переконав мене, що принаймні кожен десятий у нас — як не дурень, то божевільний; але саме ця публіка сидить сьогодні у перших рядах, саме вона зчиняє першою веремію довкола кожного такого випадку,— через що й має найбільший вплив на громадськість). Але хто не знає, що навіть найшляхетніші, кришталевої чесності люди, перш ніж щось сказати, ретельно зважують кожне своє слово. Хто ж це, приміром, зважиться заявити в критичну хвилину: «У нас нема армії, наша оборона нікуди не годиться!» — адже така, з дозволу сказати, правда, вб'є у людях бажання захищати свою країну. Безглуздо вдавати, ніби політичні проблеми можна вирішити єдиним помахом пера: вони так міцно переплелися з людськими переживаннями й забобонами, що доводиться вдаватися до найризикованіших засобів, аби примусити людей робити, що треба, і думати, як треба (інакше довелося б їх розстрілювати, а в демократичній країні це немислимо).

І коли Честер витлумачив у своїй заяві факти таким чином, що люди повірили в його чесність, то він, поза будь-яким сумнівом, мав рацію, оскільки справді не мав за собою гріха. Бо жодних «кінців», які треба було «ховати у воду»,— так, як це розуміли Честерові вороги,— не існувало.

Перепрошую, що надто докладно спинилась на цій уже явно задавненій історії (втім, контрактова афера й справді увійшла в історію — лише тлумачать її геть неправильно!), але я вже давно переконалася, що люди не ймуть віри навіть правді. Та ось вам приклад: лише на тому тижні я розмовляла про це з однією досить кмітливою оксфордською дамою (вона приїхала до мене взяти якісь дані про діяльність тогочасного уряду). І помітила, як вона посміхнулася, коли я їй щось таке сказала. Вочевидь, вона вирішила, що я сама себе обманюю (втім, наслухавшись про мене всякої всячини,— я для неї була чимось на зразок Честерової Даліли,— вона, мабуть, вирішила, що я просто необ'єктивна) , а Честер — справжній «шахрай» (якщо вдатися до цього неприємного сучасного слова) і «вискочив на сухе» лише тому, що зумів «убрати в шори» своїх викривачів.

Я так розгнівалася тоді на неї, що мало не назвала її обмеженою паскудницею,— хоч у всьому іншому вона здалась мені щирою та порядною жінкою, а дурниці верзла виключно лише про «політиків» (і в цьому мадам не виняток, так чинять й інші, незалежно від міри їхнього інтелекту),— нібито всі «політики» неодмінно мають бути негідниками, якщо беруться «керувати» людьми. Хотіла б я бачити, що сталося б з людством, якби ніхто не ризикнув взяти на себе провід, і якби всі матері одного чудового дня вирішили говорити дітям своїм одну тільки правду, правду без будь-яких прикрас (наприклад, не приховувати від тупаків, що вони — тупаки), не дбаючи про їхні нерви, настрій, примхи й жалі.

Я пишу свою книжку зовсім не з метою зробити з Честера святого (та це й неможливо — після всього, що про нього понаписувано). Але я хочу показати: всупереч усьому негідному, що про нього виходило друком, Честер був таки «хорошою людиною» (і дай боже, аби так можна було сказати про більшість людей). Він був хороший, наскільки це можливо в його становищі, принаймні — кращий за багатьох інших, чиє становище було менш складним.

Я щиро переконана: політики (звичайно, доброчесні) заслуговують на значно більшу пошану, ніж святі. У політика і робота важча, і «рятувати лише власну душу» — для нього замало.

Та я, мабуть, відхилилася від теми (почасти через оту інтелектуалку, котра, можливо, одного чудового дня й справді засяде за свою історію; а ще більше через тих, хто ніколи не ніс ніякої політичної відповідальності, хіба що брав участь у виборах, та й то знічев'я, бо йому не запропонували на тоді партію в гольф чи квитка на концерт,— а тепер вони, бач, клянуть бідолашного Честера на всі заставки, наче духа тьми!), тобто відхилилася від розповіді про скандал, пов'язаний з контрактовою аферою, і від того, як усе це відбилося на Честеровій кар'єрі. Бо хоч він і довів усім істинну правду, хоч і зумів, як я зазначила вище, дати вичерпні пояснення (відмовившись від посади члена правління фірми, посади, яка давала йому понад тисячу фунтів на рік), чимало людей і далі вважали його шахраєм,— лише тому, що самі вони у цих справах нічогісінько не тямили.

І хоч прем'єр-міністра цілком вдовольнили Честерові пояснення, напади на нього не вщухали. Важко й переказати, скільки в них було ненависті й озлоблення. Честера таврували як запеклого злочинця. У багатьох листах, особливо анонімних, була сама лише брутальна лайка, складалося враження, що їх писали божевільні, і я починала вірити тітоньці, яка вважала, що добряча половина населення земної кулі зсунулася з глузду, і світ лише тому ще остаточно не загинув, що кожен божеволіє по-своєму. Одні скажені собаки гризуть інших.

Що ж до Честера, то він хоч і тримався на людях добре, насправді був страшенно пригнічений, і ми таки боялися за його здоров'я. Куди й поділися Честерові апетит і сон, ночами він ходив туди-сюди по кімнаті й переконував мене, що вкласти гроші у справу — то ніяка не спекуляція; адже він не продавав би акції, якби вони не подорожчали, а подешевшали! Найлютіше говорив він про екстремістів, про ліве крило його власної партії,— ось хто, на його думку, спав і мріяв про те, як збити його з ніг і викинути з політичної арени.

Йому вже запропонували відмовитись від посади члена Бетелівського комітету у Тарбітоні (той комітет збирав пожертви на світських проповідників); зауважу, що найлайливіші з одержаних нами листів були підписані нонконформістами.

74

Містер Гулд неодноразово писав Честерові, що йому давно вже не подобається все, що той робить. Він звинувачував Честера в тому, що той зрадив власні переконання (особливо коли Честер проголосував за підвищення кредитів на будівництво військово-морського флоту). Майже слідом за Честеровим виступом у парламенті Гулд несподівано примчав у Лондон і вельми перелякав мене, зателефонувавши й зажадавши негайного побачення зі мною сам на сам.

Гулд процвітав. Але фізично за останні роки дуже підупав — посивів і казна-як розтовстів, але традиційно продовжував носити чорні костюми найтоншої вовни. Опасистий, бундючний і самовдоволений, він скидався б на розбагатілого крамарчука — якби не голова. А голову йому ніби приставили від іншої людини. Сухеньке обличчя, скуйовджене, як у божевільного, волосся і такі ж безумні очі. Було таке враження, ніби він постійно забував причесатися: волосся стирчало, наче колоски на збитому бурею полі,— тією бурею, що надала якогось чудного вигляду його очам: у них ніби причаївся панічний жах.

Мені здається, містер Гулд і справді нічого так не боявся, як власного успіху та його можливих наслідків. Очевидно, він належав до тих людей, котрі не розуміють (чи бояться зрозуміти), «як у них все це вийшло». І справді, колись, ще зовсім молодим євангелістом, він запекло таврував людську суєтність, зажерливість та інші гріхи. Тепер (виїхавши з батьківського дому, який прилягав до крамниці,— ще дідової, якою Гулд так пишався) він мешкав на Чорлок-роуд у зовні потворній височенній віллі псевдоготичного стилю, котра била в очі своєю позірною пишністю (хоча це просто був великий будинок) — крикливий фасад з вазонами для квітів на підвіконнях, простора вітальня, нові меблі від Меплса, покоївки у фірмових фартушках і — сад, де росли бросливи й виноград. Ну й, звісно, на першому плані — Дейзі, вся в діамантах, вбрана за останньою паризькою модою (її дванадцятирічна донька завжди хизувалася у шовкових спідничках зі шлярочками),— Дейзі, котра щодня їздила по крамницях у своєму блискучому ландо, запряженому парою баских коней.

І вілла, і ландо, і діаманти — все це «вийшло само собою». Якщо вірити Гулдові, то у новому домі «просто було зручніше», а на ландо, враховуючи всі його поїздки, він навіть «заощадив», і Дейзі (у що я охоче вірю) анітрохи не соромилася цих витрат. Кожного разу, коли ми з нею зустрічалися (приїжджаючи у Лондон, Дейзі неодмінно тягала мене за собою по всіх крамницях, а коли мені траплялося бути в Тарбітоні, вона й там не відставала від мене ні на крок), я переконувалась, що вона й надалі так житиме — на лезі невтримних веселощів і панічного жаху перед чоловіком. Вона здригалася від кожного його погляду — і зухвало підсміювалася над Гулдом за його спиною. І щоразу жалілася мені: «Боже ж ти мій, боже, ну хай би він хоч раз вчинив по-моєму!»

Проте я мала нагоду спостерегти, як Дейзі домагалася від Гулда нової коляски; тоді вони ще були барбітонцями й мешкали у старому домі. Почалося з того, що Дейзі одного разу (при мені, я була потрібна їй для куражу) раптом сказала:

— Як шкода, що у нас тільки одна ця тарадайка. Піде дощ — і вся сукня забрьохана. Та й трясе в ній просто жахливо: так можна й зуби собі повибивати.

Гулд відповів щось на зразок такого: коляска, мовляв, ще справна, бо нею їздила і його матінка, і жодної скарги від неї він ніколи не чув.

— Я й не прошу купити іншу,— зітхнула Дейзі,— я просто кажу: «Як шкода!»

А після того — пішло-поїхало. Всі її туалети раптом промокали до рубця (іноді вона навіть примудрялася порвати їх), а з коляскою весь час бувала якась халепа: то вона перекидалася у кювет, то налітала на перший стрічний шарабан. Варто було Дейзі виїхати з двору, як з нею неодмінно траплялося якесь лихо. У всьому, звичайно, була винна «оця стара тарадайка, що розсипається на очах — ну просто не знаю, що з нею робити».

Я не мала сумніву, що поступово Дейзі й сама почала вірити у свої вигадки. Вона зненавиділа свою «тарадайку» і мріяла про нове ландо. А вже коли Дейзі чогось, бувало, заманеться (як дитині цукерок), вона віддавалася своїй забаганці всіма чуттями й помислами. До всього іншого їм було зась — книжок Дейзі не читала, мистецтвом і спортом не цікавилась, так само як і не мала потреби у тому, що заповнює побут всіх нормальних жінок: не прибирала, не прала, не марнувала часу на балачки з сусідками на базарі й таке інше. Отож їй лишалось одне: жалітися на те, що стара коляска не відповідає її новому становищу, і їй конче потрібна нова. Тому вона по-хвацькому їздила в своїй тарадайці з відчайдушним передчуттям неминучої катастрофи, і не дивно, що коляска надто круто зрізала повороти, перекидалася на узвозі й нарешті врізалась у браму. Вона таки допекла своєму Гулдові, й він купив їй нову коляску. Але не для Дейзі,— пояснював він. Нічого подібного. Просто стара коляска віджила своє, а нова «нагодилася» по слушній ціні (і Гулд, безумовно, вірив, що так воно й було насправді).

Що ж стосується Дейзі, то коли я приїхала у Тарбітон, і ми з нею почали кататися в її славетному ландо по місту, вона почала запевняти мене, що це ландо — чудо, яке «наче з неба звалилося».

75

Як завше, Дейзі тішила мене оповідями про свого повелителя, і ми з нею так голосно реготали, що перехожі з подивом і явно несхвально озиралися на нас. Найбільше вона любила оповідку про те, як одного разу покоївка в готелі, зазирнувши до їхнього номера, заскочила Гулда в ліжку Дейзі («Останнім часом, розумієш, він поклав собі за звичку займатись цією справою зранку, коли мені так солодко спиться! І борони мене, боже, відмовити йому, він ладен тоді з'їсти мене живцем!») і як, рятуючи ситуацію, він зірвався з ліжка, але зачепився сорочкою за нічний столик і розірвав її від пупа донизу.

— Можна сказати, опинився голяка... чистий Адам!.. та ще й, розумієш, саме у розпалі жаги... боженьку мій боже... Дівчина так перелякалася, що мало не впустила тацю із сніданком на підлогу...

Дейзі ось уже стонадцятий раз починала розповідати мені цю історію, але так і не могла довести її до кінця; на неї від сміху нападала гикавка. Та варто було їй згадати, що ми на кілька хвилин запізнюємося до чаю, вона аж затрусилася від страху й доки ми їхали назад, стогнала, скаржачись то на бідних коней («повзуть, як черепахи, але про автомобіль Тедові і не затинайся!»), то на візника («ніколи не зробить як я йому кажу!»). Той страх виявився аж ніяк не надуманим, бо, під'їжджаючи до дому, ми ще здалеку помітили Гулда: він з поважним виглядом прогулювався уздовж фасада, тримаючи в руці годинник. Обличчя йому пашіло від люті: він не терпів, коли зневажали його гідність.

— Ти знову запізнилась? Жодного разу за тиждень не приїхала вчасно!

Скрививши жалюгідну міну, Дейзі підвела на нього маленькі оченята й наморщила низенький червоний лобик.

— Ох, Теде, у всьому знову винні коні...

— Вигадала б щось нове.

— Але то щира правда, Теде. Вгору вони ледве повзуть...

Гулд увіпхнув її в дім, і я чула, як він розпікав її, піднімаючись слідом по сходах. А коли вона трохи згодом спустилася вниз, до вітальні, аби пригостити мене чаєм, її очі та ніс були набряклими від сліз. Мені навіть здалося, що велика червона пляма, яка з'явилася на її лівій щоці, була наслідком добрячого ляпаса, що його заробила моя люба Дейзі. Втім, не виключено, що я тоді помилилась, бо якби він пригостив її ляпасом, вона б неодмінно розповіла мені про це. Вона всім і кожному любила розповідати про свої справи і про те, як вона боїться Теда. Але вже тоді вони почали прибудовувати до вілли новий флігель (будинок щороку розбудовували й перебудовували, починаючи з нової кухні, бо стара була непридатна навіть для того, щоб приготувати в ній сніданок Тедові),— а вже наприкінці року Дейзі їздила на власному автомобілі. Отож не докоряймо Гулдові, якщо він іноді втрачав терпець і міг мазонути по кругленькій фізіономії своєї жіночки, по її рум'яному личкові, такому простенькому (свята простота!) на перший вигляд; насправді ж то була тільки машкара, за якою ховалися підступність і потаємна сила.

76

Саме тому, що Гулд одверто виявляв таку неприхильність до мене і мав у Тарбітоні великий вплив, я завжди намагалася заради Честера (і задля власного спокою) ставитись до нього підкреслено приязно. Того вечора я мала квитки на чудовий концерт, про який вже давно мріяла, але я сказала Гулдові, що, звичайно, відкладу всі справи й неодмінно прийму його — з великою радістю, бо давно вже мрію про цю зустріч.

Здається, я таки передала куті меду: ще не встигши зачинити за собою двері, Гулд накинувся на мене з такими палкими компліментами, що я мало не розгубилась. Я вже казала, що він був трохи схибнутий, отже будь-які взаємини з ним неодмінно мали присмак напруженості, навіть подеколи істерії. Ось і тепер, потискаючи мені руку й запевняючи, що ніхто краще за нього не розуміє, як багато я зробила для Честера, він раптом помітив на моєму обличчі не знаю вже там що: пудру чи зайвину фарби (поглянувши згодом у дзеркало, я переконалася, що й справді поклала цього разу пудру надто густим шаром),— Гулд затявся на слові і скривив таку міну, ніби з'їв кислу-прекислу ягоду. Звичайно, він миттю осадив себе, знову взяв мою руку й зворушливим (але водночас і сердитим) голосом почав запевняти мене, що він добре бачить, яке велике місце я посідаю в Честеровому житті і який значний вплив маю на нього. Він сказав, що давно вже від щирого серця схвалює наш шлюб, бо, взнавши мене краще, зрозумів: така вродлива й освічена жінка, як я,— неабияка допомога Честеровій кар'єрі.

Насправді, слова його означали: я занапащаю Честера, бо живу лише самій собі на втіху. Проте досі він жодного разу не висловлював своєї недовіри у такій компліментарній формі,— мені навіть стало ніяково: він говорив так поважно й так одверто намагався завербувати мене у свої прибічники.

І далі, ніжно потискаючи мені руку, він сказав:

— І ви, Ніно, і я,— ми обоє з вами знаємо: якщо людина занапастила свою безсмертну душу, її не замінять ніякі земні блага.

Мені не хотілося ображати бідолаху, і замість відповіді я тільки спитала (не заперечувати ж йому: Честер привчив мене, що це найкращий спосіб суперечки з «важким» дискутантом),— невже він і справді вважає, що Честер «занапастив душу»?

Містера Гулда аж пересмикнуло; здавалося, він зараз заволає, та він лише спитав:

— Невже ви не бачите, як він змінився за ці роки?

Тоді я у свою чергу спитала, чи не здається йому, що ми всі потроху змінюємося з плином часу,— особливо якщо переїздимо в інше місто і починаємо нову справу.

— Так,— погодився він і додав.— Це Лондон занапастив його, високе лондонське товариство.

Він помилявся, ми не належали до «вищого світу», то тільки так здавалося. Звичайно, нас приймали у вищому лондонському товаристві, у вишуканих домах (наприклад, леді Уорвік, що дотримувалася доволі радикальних поглядів, була з нами у дуже дружніх стосунках), та я не належала й не могла належати до цього кола, бо там у мене майже не було рідні, крім кузена Порті, котрий, на жаль, зовсім не виїздив у світ, бо для цього він був надто ледачий. Я, одверто кажучи, дякувала богові, що ми не буваємо у вищому світі,— приналежність до вибраних накладає на вас обов'язок бути людиною «компанійською», ви повинні ублажати там навіть вельми нудних людей, а їх задосить і в нашому політичному колі.

Звісно, Гулдові (який був переконаний: кожен, хто має титул лорда, тим самим вже належить до вищого світу) я не могла цього пояснити. Тому я тільки поцікавилась: чи він уважає, що нам не слід влаштовувати прийомів? Та він лише вирячив на мене свої божевільні очі й відповів, що коли маєш справу з дьогтем, не можна не закаляти рук своїх.

Мені стало щиро шкода бідахи, який не мав змоги,— і тут уже нічого не вдієш,— знатися на тому, чого він не міг осягнути розумом, а був він людиною геть неосвіченою і майже про все мав хибне уявлення. Тож я лише зауважила, що подібні звинувачення Честер сприймає дуже вразливо. На це Гулд розповів, що підстав для переживань незабаром побільшає, бо рада радикалів загрожує позбавити Честера своєї підтримки і хоче висунути на його місце іншого кандидата, «котрий буде представником істинних християн і підніме свій голос проти ворогів наших, які, жадаючи крові людської, хочуть ввергнути Європу у війну».

77

Ці його слова дуже мене стривожили і, не дочекавшись повернення Честера, я зателефонувала йому на роботу й попередила про Гулдову появу та про його погрозу. Честер відповів мені спокійним тоном, що чекав цього візиту і що Тед ніколи й уявлення не мав, що таке справжня політика.

Останнім часом мені було дуже тривожно за Честера. Енергійний та ще міцний з вигляду, він тепер швидко втомлювався, а у пригніченому стані впадав в апатію або вередував,— чисто як мала дитина, яка повернулася з гостини надто збудженою і тепер не може вгомонитися. Того вечора, покінчивши зі справами, Честер повернувся додому надто похмурий, відмовився від вечері, а коли я нагадала, що Гулд намірявся зайти до нас іще раз, голосно застогнав.

Яка ж я була здивована і як зраділа, коли кількома годинами пізніше Честер увійшов до моєї кімнати веселий і бадьорий (він ішов навшпиньки, а то свідчило, що він гарячково обмірковує якийсь важливий хід) і несподівано сказав:

— І все одно всупереч усьому Тед залишився моїм вірним другом.

— Сподіваюсь, він говорив з тобою пристойно, не так, як зі мною?

— Антивоєнні настрої — велика сила, особливо на периферії, і той, кому вдасться мобілізувати її, зможе вважати...

Він замовк, бо саме знімав сорочку.

— Хіба ти не вважав ці настрої украй небезпечними?

— Хіба існує щось небезпечніше за війну? Ну й, нарешті, ми називаємо себе християнами...

Він витримав ще одну паузу, а потім розважливо сказав, що люди чомусь починають забувати саму сутність християнства, його велику істину,— під істиною він, звичайно, розумів істину практичну, себто таку, яка приносить безпосередню користь. Хіба хто наважиться сказати, що християнські мученики жертвували своїм життям не для загального добра?

Задумавшись на якусь мить, він уже зовсім іншим тоном (і з тим виразом обличчя, з яким чоловіки звичайно обговорюють із своїми жінками домашні справи) скінчив:

— Він хоче, щоб я подав у відставку на знак протесту проти військово-морських кредитів.

І засміявся, побачивши, як це мене ошелешило.

— Та не дивись на мене з таким жахом! Гулд запевняє, що не мине й року, як я повернуся, але вже прем'єр-міністром.

— А якщо почнеться війна, і ми її програємо?

— Тоді, якщо вірити Тедові, я стану першим президентом Британської республіки.

Я розгубилася й не знала, що сказати. Коли Честер «увіходив у раж», він буквально пульсував ідеями, і мені в такі хвилини було нелегко йому підігрувати. Найнеймовірніші думки й почуття змінювалися в нього з такою блискавичною швидкістю, що здогадатися, на чому він спиниться, було майже неможливо.

І, перше ніж я спромоглася бодай що відповісти йому, Честер, кинувши на мене суворий погляд, мовив:

— Ти вважаєш, що я верзу казна-що, але Тед не такий вже й дурень. Якщо ми програємо війну, Британія справді може стати республікою. І коли прем'єр-міністр, хай то буде Ллойд Джордж або хтось інший,— а з ним і всі його військові міністри вийдуть з гри, мої шанси прийти до влади будуть чи не найбільшими. Хто ще може мати такі шанси?

Я поспішила запевнити Честера, що вибір, безумовно, повинен упасти лише на нього. Проте йому не так легко було догодити. Він уривчасто кинув:

— Гаразд! Облишмо пустопорожні теревені! (Це означало, що Гулд не такий, як я, він вірить у його, Честерове, майбутнє). Треба негайно взятися за Тарбітон. Рушаю туди відразу ж — аби тільки не спізнитись на нічний поїзд. Можеш зібрати мені валізу?

Ось за яких обставин я вперше дізналася, що Честер «узяв круто ліворуч» у 1913 році, уперше познайомившись з його «маккіавелівською» тактикою, через яку його трохи згодом почали називати «втіленням підступності й лицемірства».

Я щойно процитувала опублікований минулого тижня відгук на книжку «Мемуари міністра», де наводяться рядки з Честерового листа, у якому він пише, що «має намір поставити на пацифізм», бо хоча й досі «можна лише гадати», чи вдасться уникнути війни, чи ні, деякі впливові й добре згуртовані кола виборців, безумовно, настроєні проти будь-яких військових приготувань.

Рецензент називав ці визначення безсоромною відвертістю. На мою думку, він був несправедливий до Честера,— або просто не розумів поточної ситуації. Протягом двадцяти років я провела в оточенні політичних діячів (не почуваючи до них особливої шани), і до сьогодні переконана, що «лицемірства» та «маккіавелізму» серед них набагато менше, ніж серед представників так званого простого люду.

Зрештою, хіба політика не є щось аналогічне війні (адже й зараз у багатьох країнах багатьох переможених політичних діячів розстрілюють і навіть піддають нелюдським тортурам)?! І, звичайно, люди, яким доводиться воювати за своє місце в житті (принаймні за місце в політиці), дивляться на речі не зовсім так, як ті, хто лише працює та їсть.

Нікому й на думку не спаде звинувачувати солдатів, коли вони вдаються до будь-яких хитрощів, аби лишень врятувати своє життя або знищити свого ворога. І я не вбачаю нічого злочинного в тому, що люди, які збиралися в нашому домі, обговорювали (як на мене, то навіть частіше, ніж слід), як їм «обійти» консерваторів, пообіцявши їм «якусь дещицю, котра ні до чого нас не зобов'язує». До речі, це нерідко пропонували навіть «глибоко порядні» люди, ті, що, поза всяким сумнівом, ніколи не принижувалися до наперед обміркованої брехні.

Та й взагалі, мені здається, справжнього лицемірства тепер уже не стрінеш. Образи Тартюфа та Пексніфа завше здавалися мені трохи надуманими, принаймні нежиттєвими. Для чого людям лицемірити, коли вони без особливих труднощів можуть примусити себе повірити в те, у що їм вигідно вірити?

78

Якось, коли Джімові було сімнадцять, він підкликав мене й запропонував покататися на ялику майора Фрієра; сам майор кудись поїхав, але (сказав Джім) нам дозволено взяти його ялик.

Надворі був березень, холодно й навіть штормило, рибалки й ті пригнали свої човни у гавань. Вони ж і попередили Джіма, що вітер дужчає, пахне добрячим штормом, і тільки божевільний ризикне за такої негоди вийти у відкрите море.

Однак у цьому застереженні рибалок Джімові вчувся «виклик», а Джім, засліплений пихою та гордощами (або, вірніше, своєю ослячою, як вважала тітонька, впертістю), ладен був ліпше піти назустріч смерті, ніж відмовитись від свого задуму. До того ж саме сьогодні в нього кінчалися канікули, а вдруге такий шанс міг йому не трапитись.

Від самої лише думки про катання на ялику в таку негоду, не кажучи вже про вихід в Атлантику, мене пересмикнуло. Та Джім з притиском сказав, що він один не може розірватися — мусить же хтось стояти на шкотах, коли він вестиме «цю стару неповоротку шаланду». І мені не вистачило духу відмовитись. Я лише промимрила щось собі під ніс про шторм і про майора, який ніколи не дозволяв нам брати ялик у негоду. На це Джім відрізав, що у старого майора просто слабкі нерви, і взагалі, якщо я боюся намокнути, він охоче візьме з собою кузена Монка, а цього хлопчиська я ненавиділа усім єством. Звісно, я, не роздумуючи, відповіла, що вийду з ним у море, що просто палаю бажанням зробити це якнайшвидше.

Та не встиг наш вітрильник повернути за косу, як ми переконалися, що рибалки та майор мали рацію. На наше суденце обрушились різкі пориви вітру, які мало не поклали його набік. Хвилі перекочувалися через палубу від носа до корми.

Ми спробували повернути назад, у гавань, та було вже пізно; і скоро стало ясно (нас дуже швидко відносило у море), що до берега нам уже не пристати. І тоді у мене (я була не на жарт перелякана) вихопився відчайдушний крик:

— Ми не зможемо повернутися назад!

— Назад? — умить відгукнувся Джім.— Ти гадаєш, ми вийшли з Лонгуотера, щоб туди й повернутись?

— А куди?

— У мене зовсім інший план. При такому погожому вітрі саме час іти у Каллакомб.

Каллакомб — маленьке рибальське селище миль за десять від нас, якщо йти вздовж узбережжя, і ми справді мали намір якось там побувати, звісно, не за такої погоди. Каллакомб оточували скелі, небезпечні і під час припливу, і під час відпливу, там була дуже незручна гавань з кам'янистою мілиною та вузеньким проходом.

Я сказала, що нам ні за що у світі не вдасться увійти у Каллакомб при такому штормі, навіть якщо ми доберемося туди,— нас розтрощить на мілині об каміння.

Але Джім, який уже розвернув ялик за вітром, спокійно відповів:

— Шторм? Де ти бачиш шторм! Не мели дурниць! При такому вітрі саме йти на Каллакомб.

Я розуміла, що він повернув у протилежний від Лонгуотера бік лише для того, щоб остаточно не втратити моєї поваги після того, як не зміг би увійти у лонгуотерську бухту, і Тепер, намагаючись вивернутись із доволі скрутного становища, Джім запевняє мене, що кращої погоди для поїздки у Каллакомб годі було й бажати.

І справді, тепер (тобто через дві хвилини після того, як Джім розвернув ялик за вітром) у нас уже не було вибору. Нам лишалося тільки тримати ніс за вітром і спробувати йти туди, куди несли нас хвилі, що перекочувалися, або, точніше, неслися по палубі (як це завше буває на буряному морі, коли вітер змінює напрям чи раптово дужчає), сягаючи самої щогли або принаймні бізані.

Я вже говорила, що не люблю моря. Я визнаю тільки таке плавання під морськими вітрилами — теплого літнього дня покататися по затоці Лонгуотер, коли віє приємний легкий вітерець, зручно вмостившись десь на кормі й наперед тішачись упевненістю, що в належний час неодмінно вип'єш свою чашку чаю. Тепер можете собі уявити, що я пережила того вечора, потрапивши в цей скажений буревій (нічого жахливішого в своєму житті я не спізнала), та ще й на такому нікчемному човникові. Навколо непроглядна темрява; вітер виє так несамовито, ніби на ванти здерлася зграя переляканих котів; шторм скаженіє, зусебіч тебе січуть льодяні згустки, що б'ють по вітрилу, наче картеч; а навколо стоїть суцільний рев (кажуть, море дійсно реве, але щоб отак!); завивання, свист, дзеленчання (наче оскаженіла юрба трощить вікна), шипіння та гуркіт, від якого от-от, здається, трісне голова; човен жбурляє і крутить з такою силою, що втриматися на ногах неможливо, щомиті ризикуєш опинитися за бортом.

У кабіні, невеличкому приміщенні для стернового (про те, щоб вийти на палубу, не могло бути й мови!) мене кілька разів шварконуло об днище; оскільки ми були мало не по шию у воді (вона мала виливатися сама, але прибувала надто швидко й стояла майже по віконце), я щоразу захлиналася й ледве не віддала богові душу в самому човні. А одного разу Джімові довелося витягати мене з води за коси, і він, лаючись, кричав, що мороки зі мною багато, а користі — чортма; та я була надто приголомшена всім, що діялося навколо, і ніяк не реагувала на його лайку. Я справді була вкрай жалюгідна.

Втім, переляк переляком, а я таки виконувала Джімові команди, коли він (вчепившись обома руками у румпель) кривив рот у мій бік і рвучко підсмикував голову, що означало «попускай» чи «вибирай» линву.

По кількох годинах такого страхіття (а, може, минула тільки одна година) вдалині нарешті забовванів каллакомбський маяк, і коли висока хвиля здіймала нас угору, ми бачили внизу вогні селища.

Намагаючись триматися на хвилі, Джім (він таки був гарний стерновий) узяв курс на ці вогні, і незабаром ми підійшли до входу в затоку і здавалося, що увійти туди дуже просто.

Ми йшли тільки під двома вітрилами, на фок-щоглі та бізані (зовсім маленьке трикутне вітрильце), та мчало нас уперед із швидкістю кур'єрського поїзда, і кожна друга хвиля (з тих, які минали палубу), проходячи під кормою і могутніми ривками здіймаючи нашу посудину вгору, несла нас на каміння, наче легеньку тріску.

По ліхтарях на молу було видно, що приплив починає спадати, і там, де мілина, води значно поменшало. Хвилі перекочували через той перекат на всьому його обширі і, з гуркотом розбиваючись, здіймали вгору бризки й шумовиння не менш як на двадцять футів. За якусь мить ми вже були там, на перекаті.

— Кінець! — майнуло у мене в голові.— Зараз нам буде кінець. І нащо я, дурна, погодилась? Джім свого домігся — він таки доконав мене.

Тепер наша загибель і справді була неминуча.

І раптом у нас з'явився шанс — один з мільйона. На тому місці, де недавно розбився моторний човен, я помітила велику нафтову пляму і — о щастя! — нас винесло просто на неї! Ялик з величезною силою бабахнуло об каміння (він затріщав і лопнув по швах; тієї ж ночі він, точніше, його залишки, затонули біля самісінького причалу, і, щоб відшкодувати майорові збитки, тітонька Леттер змушена була виплатити йому мало не сто фунтів!), але дві наступні велетенські хвилі, наздогнавши, не знищили нас, а винесли на гребінь і двома могутніми поштовхами, перенісши через мілину, викинули на берег затоки.

Тут я вже остаточно розкисла, і до готелю мене довелося нести на руках (а була я, між іншим, як на свої чотирнадцять, дівиця нівроку). Там нам дали підігрітого бренді, і власник готелю негайно послав повідомлення береговій охороні. Мабуть, уже встигли оголосити тривогу, і всі берегові пости й поліція були попереджені.

І тепер, коли, загорнувшись у теплу ковдру, я сиділа біля каміна й дудлила бренді (досі пам'ятаю, як воно тоді шибонуло мені в ніс), кожною шпаринкою свого тіла блаженно усвідомлюючи, що я живу, і не просто живу, а з честю склала важкий іспит (хай там як, я не до кінця втратила голову, виконуючи роль «команди»), я раптом збагнула (тепер, коли піді мною був надійний фотель, що лише Джімова брехня, ніби все відбувається саме так, як він задумав, дала мені змогу «вистояти» (до певної міри — всупереч самому Джімові). Коли б не це, я переконана, ми з ним у перші ж п'ять хвилин пішли б на дно.

І тепер ця його брехня перетворила нашу небезпечну подорож на сміливу пригоду! Бо навіть якщо він і дурив мене (а я знала це з першої миті), вже одна думка про те, що пустопорожню Джімову хвалькуватість і наші нікчемні спроби вижити ми зможемо перетворити на подвиг, докорінно змінювала справу.

Не можу поручитися, що все це я до кінця тоді збагнула, та мене повнило почуття захвату і чогось схожого на вдячність і відданість Джімові.

Але тут я почула його сміх і наче незнайомий голос. Ніколи раніше не помічала я за ним такої манери говорити (і зрозуміла, що то був Джім у чоловічій компанії — цілком новий Джім!):

— Коли б не ця нафтова пляма, був би нам каюк! Вважайте, ми повернулися вже з тамтого світу! Побачивши, що до Лонгуотера нам нема шляху, я зрозумів — діло швах!

І в такому ж іронічному тоні Джім розповідав далі, який він був настраханий і як на ходу змінив свої плани. Наш порятунок він назвав «божим везінням».

І я відчула себе обманутою і страшенно ображеною, особливо коли він почав брати на глузи мене, мелючи казна-що: він, мовляв, щохвилини чекав, що «дівчисько от-от зомліє», але воно, тобто я, трималося,—«очевидно, з переляку».

Лише на другий день я зрозуміла, як гарно, що мені не треба повторювати всіх отих фантастичних вигадок, нібито ми вирушили у Каллакомб із заздалегідь обдуманим наміром.

79

Нікому й у голову не зайде обізвати Джіма лицеміром лише за те, що він у розпал бурі почав удавати — переді мною і перед самим собою,— ніби ми діємо доцільно й розумно. Так само не можна обзивати лицеміром і Честера, чия фантазія була вдесятеро багатшою за Джімову,— лише за те, що він у розпал політичної бурі (а в таких бурях минуло все його життя, він ніколи не знав, що таке «тиха гавань»— такого поняття у політиці нема!) теж удавав, ніби діє, так чи інакше керуючись певним задумом, тоді як насправді він хапався за першу-ліпшу ідею, вбачаючи у ній «вихід із скрути».

Істина ж полягає у тому, що такі люди, як Честер, обдаровані могутньою фантазією і позначені особливою здатністю вгадувати чужі думки й почуття, майже завжди щирі.

Отож на відміну від Джіма, який ніколи не знав, що значить «мати чітку позицію» (Джім міг би вважати себе за крайнього торі, будь він хоч трошечки політиком; але всі його вчинки були підказані йому інстинктом чи переконаннями), Честер мусив твердо вірити у те, чого домагався, вірити у власну щирість; будь-який сумнів у доцільності своїх дій неодмінно завадив би йому так переможно «сягати вершин». У щирості (він це знав!) і полягав секрет його успіху як промовця; усі оті несподівані «віртуозні» розливи-переливи голосу, метафоричні порівняння, до яких він часто вдавався, виразні й патетичні жести — були наслідком (як у більшості видатних проповідників та святих) його «натхненної» віри.

Найлегше йому було виявляти свою щирість у Тарбітоні. Наприклад,— він сам мені потім про це розповів, безпосередньо перед зборами нонконформістів, де вія мав виступити з програмною промовою,— кілька місцевих «святих» зажадали з ним зустрічі за чашкою чаю, щоб з'ясувати його позицію щодо проблеми озброєння. Всі знають, що ці нонконформісти — страх які безцеремонні у своїх репліках, і перший-ліпший з членів конгрегації вважає за можливе ставити міністрові ідіотські питання, з якими в англіканській церкві посоромилися б звернутись навіть до наймолодшого помічника парафіяльного священика. Одне слово, ці люди поставили Честерові питання руба: як він може, вважаючи себе християнином, голосувати за збільшення ролі армії та флоту? Честер відбувся звичними аргументами, які б у Лондоні звучали дуже переконливо. Але у Тарбітоні люди рішуче відмовилися розуміти, як можна повторювати шосту заповідь, вірячи в господа нашого Ісуса, який заповідав нам прощати ворогам своїм,— і одночасно голосувати за озброєння.

Звичайно, це справило на Честера велике враження (не слід забувати, що він перебував тоді у важкій депресії, бо становище його в кабінеті міністрів і справді було хистке, а преса вже писала про можливі «зміни», натякаючи на те, що Честер, очевидно, «вилетить»), і взагалі останнім часом він став занадто вразливим.

І коли всі гуртом помолилися, Честер сказав:

— Усе це глибоко мене зворушило. Я й справді прозрів, панове. І до останніх днів життя буду надзвичайно вдячний Тедові, який допоміг мені зрозуміти, яка палка та щира ваша віра. Ви істинні християни.

А вже по тій зустрічі, виступивши перед виборцями на мітингу, Честер довів їм, що він їхній однодумець і виявив перед ними свою «палку переконаність». Насправді ж, він пішов набагато далі, ніж йому здалося (і то зайвий раз потверджує Честерову щирість!), і потім сам був здивований, побачивши, що його промова викликала такий ажіотаж, що парламент одержав багато запитів, і навіть дехто з уряду почав допитуватися, від чийого імені виступав Честер,— від свого чи від імені кабінету, коли Честера, нарешті, звинуватили в тому (як ми тепер знаємо,— небезпідставно), що своїм «мирним курсом» він грає на руку німецьким мілітаристам.

Але на ту пору Честер ще не міг передбачити всіх наслідків свого виступу: надто хистка й непевна була політична ситуація. Поки що він просто переживав етап «духовного оновлення».

Звичайно, й оновлений, він залишався Честером, тобто «політиком»; після такої шаленої реакції на його виступ він одразу ж почав міркувати, яку з того всього можна мати вигоду. Висловлюючись саме так, а не інакше, я лише хочу підкреслити, що для такої людини, як Честер, у якого політика переплелася з релігією, а релігія стала невід'ємною часткою політики, скрута, в якій він опинився, не була чимось незвичайним,— він знав, де і як шукати «вихід». Честерові нітрохи не заважало бути «істинно віруючим» те, що для загального добра він міг «використати» і свою «істинну віру».

80

У такий важкий для нього час (чомусь завше саме так і трапляється) Честер і дізнався про мій обман і «зраду»,— але не від місіс Трайб, котра погрожувала мені прикрощами, а зовсім з іншого джерела. Ще від часів сумнозвісної поразки старої гвардії у тітоньки Леттер виробилася звичка постійно дратувати Честера. Вважаючи себе за його друга і майже щодня відвідуючи нас, вона проте не пропускала нагоди покритикувати його погляди й публічні виступи, на кожному кроці підкидаючи йому якусь «безкорисливу пораду», як-от: «А тепер вам слід заприязнитися з місіс такою-то, вона має вплив на такого-то міністра».

Честер ненавидів усілякі балачки про «впливи» й «протекції» (принаймні завжди заявляв про це прилюдно), хоча, якщо вже пішло на відвертість, більшу частину наших прийомів ми влаштовували саме з цією метою. Він міг, скажімо, доручити мені зіграти партію у бридж із такою-то дамою, бо вона, ходили чутки, приятелює з прем'єр-міністром (звісно, вищезазначена дама за будь-яких умов мала виграти!) і таке інше. Втім, я вважаю, і міністри повинні хоч що-небудь знати про людей, яких вони влаштовують на ту чи іншу посаду (не візьму ж я у дім куховарку, попередньо не поцікавившись нею у господині, якій вона служила до мене), але розмови про подібні «акції» чомусь жахають навіть людей цілком розважливих і глибоко порядних. А вже в наших правовірних «провінціалів» найменший натяк на «потайні пружини», до яких вдавався Честер, викликав мало не шок.

Коли я робила спроби вгамувати тітоньку, вона пояснювала, що ненавидить «кляте Честерове лицемірство» або що вона, даруйте, не помітила гостей. Насправді ж, її підштовхував якийсь дух перекірливості,— саме він змушував її злоститись на всіх, кому вона бодай чимось допомогла; і що більше вона робила добра конкретній людині, то дужче на неї гнівалась.

Тепер мені здається, що тітонька була просто дуже й дуже нещасна жінка, яка з гордощів одмовлялася навіть од людської дяки. Але треба врахувати, як багато праці й здоров'я поклала тітонька на людей, на їхню користь, одержавши від них таку мізерію, що й сором казати; та й ніхто з нас по-справжньому її не любив. Минали роки — і вона ставала дедалі самотнішою і нещаснішою. Щоб заплатити за Джіма його картярські борги, їй довелося продати Палм Коттедж і піти у прийми до родичів, з якими вона давно пересварилась, або тулитися у тісному помешканні неподалік од нашого дому. Тітонька почала частіше зазирати в чарку й зовсім себе занедбала.

Відверто кажучи, лікарі ще торік попередили нас, що її не можна лишати саму. Ми навіть мали намір найняти їй економку (від якої вона, поза будь-яким сумнівом, неодмінно відмовилася б), і почали вже були домовлятися про це з родичами, але тут сталося майже неймовірне. Тітонька раптом кинула пити, поприбирала у своєму помешканні, накупила собі дорогого й не дуже скромного вбрання (орієнтувалася вона при цьому на «високий» смак десятирічної давності, через що її туалети були такі ж вульгарні, як у Дейзі) і почала виходити на люди. І всі раптом побачили, що тітонька — доволі неординарна жінка. Про неї почали розповідати різні анекдоти, а деякі її ексцентричні вирази стали афоризмами. І, звісно, всі відразу згадали, що це вона «зробила» Честера. Проте найдужче вона всім подобалася тепер за те, що посварилася з ним і брала його на кпини, говорячи про нього різні дурниці, приміром: «О, Честер людина незрадлива — ніколи себе не зрадить». Або: «У Честера сумління таке чисте, таке кришталево-прозоре, ніби його й зовсім нема».

Всі ці шпильки вона посилала на Честерову адресу з такою насолодою і подаючи їх так уїдливо, що всі починали їх повторювати й залишалися від них у веселому, піднесеному настрої. Дивовижа, та й годі,— казали вони,— як ця стара жінка, що добре знає, почім ківш лиха, вміє радіти життю. І все одно навряд чи хто був здивований з усього того дужче, ніж ми з Честером.

Але хутко все стало на свої місця,— після виходу друком книжечки одного журналіста, який побував в Африці й відвідав Датчинлугу. Він описував Джіма (під ініціалами) та його діяльність серед племені луга, подаючи його яко «взірець британського адміністратора, що живе серед первісних народів». Книжечку відзначили вельми схвально, особливо в лівій пресі, яка миттю заповзялася боронити первісні народи від «експлуатації». З'ясувалося, що тітонька, взявши за горло одного журналіста, розповіла йому деякі подробиці з Джімового життя,— це наштовхнуло його на думку побувати у Датчинлузі й «розхвалити» діяльність Джіма. Іншими словами, книжка була витвором тітоньчиних рук та її гордістю.

Коли Джім приїхав у відпустку, у всіх салонах його почали вшановувати як героя, і вони з тітонькою, кожне на свій лад, пишалися своїми успіхами. Такий поворот у Джімовій долі потішив і мене. Мені й справді було приємно, що тепер, коли він розміняв п'ятий десяток, його важка праця й щира відданість своїй ідеї нарешті одержали визнання, і я дуже розлютилася на Честера (запідозривши, що він просто заздрить Джімові), коли той одного разу сказав, що тітоньчина вигадка має свій негативний зворотний бік. Людям, що посідають значні державні посади, заявив він, слід якнайретельніше уникати людського поголосу.

— Але чому,— обережно запитала я,— чому можна вихваляти всіх, кого не ліньки, крім тих, котрі чесно віддаються справі, кому найважче?

Відповівши, що на це є свої причини, Честер почав мені пояснювати: якщо, мовляв, урядовці здобудуть «популярність», вони, чого доброго, одержать надто велику владу над справжніми «обранцями народу»,— і так далі, і таке інше. Я його далі вже не слухала, міркуючи собі, що Джім з будь-якого погляду моральніший за багатьох «обранців народу» і служить державі чесніше, ніж усі вони разом.

Джімова поведінка після того, як він раптом зажив такої слави, лише підтвердила мою думку. Він поводився дуже скромно й невимушено,— всупереч лестощам, якими повсюдно його стрічали.

— Чом я поїхав до Нігерії? — питав він.— Бо мені потрібна була робота, і те, що мені там запропонували, цілком мене влаштовувало.

Та його скромність лише заохочувала дам до ще більшого захвату. Якось-то я заскочила його в одному з салонів, оточеного зграйкою гарненьких дівчат. Вони, щебечучи, випереджаючи одна одну, розпитували Джіма, як він може терпіти цей жахливий африканський клімат, усіх отих бридких тамтешніх комах, а найдужче — самотність,— ситуація, в якій більшість чоловіків почувають себе ні в сих ні в тих. Але Джім із своїми старожитніми манерами з честю витримав іспит, відповівши на всі питання, як у школі («клімат, міс, не такий уже й кепський,— якщо, звісно, пити в міру»). Дівчата згодилися на тому, що він трохи зануда, але взагалі нічого, і коли Джім від'їздив з Педдінгтонського вокзалу, щоб сісти на африканський пароплав, його проводжала ціла юрба.

Та не минуло й місяця,— Джім за нашими підрахунками вже мусив прибути у Датчинлугу,— як надійшла раптова звістка: район, де живе плем'я луга (гірська місцевість) об'єднують адміністративно з іншим районом, а Джіма призначають резидентом, і тепер він має переїхати в селище, розташоване внизу, в заболоченій та паркій долині, кілометрів за п'ятдесят від його любих дикунів.

Для Джіма то був великий удар, але він поставився до цього несподіваного рішення без найменшого подиву. Джім лише черконув десь у пресі, що «все це робота хлопців з Айк-скверу (щось на зразок Даунінг-стріт чи Вашінгтона Нігерії)». «Їм кортить звести мене зі світу,— писав він,— я для них надто незалежна людина. А потім, здихавшись мене, вони візьмуться за моїх луга. У такий спосіб вони вже занапастили старого Брауна,— загнали у малярійне болото, а за півроку й поховали».

Ця новина наче громом прибила тітоньку. Не минуло й півгодини, як вона вже сиділа у нас у Парейді і, тримаючи Честера за руку, втовкмачувала йому, яку безглуздість робить нігерійська влада, не кажучи вже про несправедливість.

Мене завше дивувало, як легко знаходили спільну мову ці двоє людей, які й на дух не зносили одне одного. Повернувшись із чергового рейду по крамницях, я була вражена, заставши тітоньку й Честера, які любесенько сиділи поруч, мало не в одному кріслі (Честер вмостився на підлокітнику); вони обмінювалися компліментами, наче два імпресаріо, або наче два посли на другий день після війни.

— Безумовно, люба тітонько,— говорив Честер (раніше він ніколи не називав її тітонькою),— я зроблю для Джіма все можливе. Далебі тут якась помилка. Я дуже радий, що ви звернулися саме до мене.

У відповідь йому тітонька почала на всі лади вихваляти Честерову винахідливість, з якою він «своїм виступом за мир розбив цих старих лібералів їхньою ж зброєю».

— А, ви маєте на увазі історію з клятим контрактом,— заохочував Честер.— Шкода, що я не зміг тоді порадитися з вами, ви були хворі (тітонька саме зловживала чаркою). І яка радість знову бачити вас у доброму гуморі, здоровою, як раніше.

Честерові й справді кортіло поновити дружні стосунки з тітонькою. Відтоді, як вибухнув контрактовий скандал, ми недорахувалися багатьох щирих друзів, особливо з числа тих, які й раніше не дуже нас любили. Честер і тітонька протеревенили тоді до пізнього вечора. Не знаю, чи справді вони відчули одне до одного якусь особливу приязнь, чи просто їм терміново забаглося обмінятися заставами щойно відродженої дружби, але Честер оповів тітоньці про останні партійні інтриги, а тітонька виклала йому все, що знала про Томове захоплення модерністським театром. Вона й розповіла Честерові, що Том мало не щовечора сидить у Трайбів, а вона, тітонька, лише ширма для тих відвідин. Вони з Джімом, сказала тітонька, переконані, що Трайби дуже погано впливають на Тома, підохочуючи в ньому несмак (Джім навіть дужче, ніж Честер, був обурений Томовими піджаками в талію та м'якими фетровими капелюхами) і потураючи його нездоровому захопленню театром.

81

Найдужче, звичайно, Честера обурив той факт, що я так старанно приховувала від нього Томові походеньки. У нього була блискуча пам'ять, і йому не важко було пригадати, як я одного разу запевняла його, ніби Том під цю пору не може бути в Трайбів, позаяк сидить у тітоньки. І Честер вдався до своїх шпиків. Наскільки я розумію, він зустрівся з одним членом парламенту (це показує, якими каналами пливла до нього інформація), власником кількох газет, який добре знав одного редактора, який у свою чергу знав журналіста, чоловіка Тотті Трайб. Так чи інак, але вже через двадцять чотири години Честер знав усе в подробицях, і я не встигла прилягти після ленчу, як він зайшов до моєї кімнати (я вже роздяглася) і ще з порога спитав, чи не забула я запросити на обід таких-то й таких-то панів. І зразу ж, без переходу, дивлячись кудись повз мене, додав:

— Послухай-но, а тобі не здається, що між Томом і молодшою дівицею Трайб щось є?

— Хіба?! (А що я могла йому відповісти?)

Він пішов до мене через усю кімнату, дивлячись так, ніби хотів сказати: «А ти дуже апетитна у негліже», і раптом кинув:

— Як ти гадаєш, чи не хоче вона, бува, підчепити його на гачок?

— Ні,— відповіла я, і щоб скерувати його думки в інший бік, простягла до нього руки.— Ходи-но сюди, сядь біля мене.

Він умить спинився, і, не дивлячись на мене, продовжив допит:

— Ти переконана?

Тепер я вже не мала сумніву, що деякі чутки до нього таки дійшли, і поспішила признатися. (Який чудернацький, очевидно, був у мене вигляд, і як по-дурному я себе почувала, сидячи так перед ним з простягнутими руками).

— Том дещо мені розповів, але просив тримати це в таємниці.

— Одне слово, ви з Томом давно вже мене ошукуєте.

— Честере, я дала йому слово.

— Не розумію, нащо була потрібна ця брехня.

І тут його понесло. Він запитав, чи усвідомлюю я, яка це для нього образа — дізнатися, що його дружина така ж, як усі, навіть гірша, бо моєї зради не можна виправдати нічим, зовсім нічим. Він сказав, що завжди намагався бути мені хорошим чоловіком, і бог свідок, давав мені цілковиту свободу. І як же я її використала? Дурила його й сміялася з нього. Слід гадати, в Лондоні всі, крім нього, давно знають, що його син розгулює по ресторанах з акторками.

— Вважаю за свій обов'язок сказати: ти занапастила хлопчика. Це ти навчила його брехати. Протягом останнього місяця,— заявив він,— я зазнав багатьох зрад, у різних варіантах, але ніколи не гадав, що найгірша зрада чигає на мене у власному домі.

Він поволі опустився на канапку і, затуливши обличчя руками, застогнав так, ніби заридав (але, здалося мені, саме «ніби»). І я подумала собі, що він трішечки «переграє».

Ми з Томом давно вже завважили, що після того славетного скандалу Честер почав усе частіше вдаватися до мелодраматичного тону, і став набагато збудливіший. Навіть удома він,— таке створилося враження! — «грав роль Честера». Але ми з Томом зійшлися на думці, що від людини, на котру щодня спрямовано стільки поглядів, годі й чекати, щоб вона поводилась, «як усі», і неправильно було б (та й несправедливо) звинувачувати його в постійному удаванні лише на тій підставі, що він навіть під час сніданку не «виходить з ролі». Головне в іншому,— кожної конкретної миті Честер поводився щиро, відповідно до свого душевного стану.

Ось чому я вирішила трішечки йому «підіграти». Ставши поруч з ним навколішки на канапці, я почала благати його простити мене, а головне, поберегти свої нерви,— увечері у палаті починаються важливі дебати, і він мусить мати ясну голову.

Але він відштовхнув мене (втім, делікатно,— він завше поводився з великою гідністю) і, підвівшись, сказав, що, звичайно, прощає мені, хоч, на його думку, я все одно неспроможна зрозуміти, як йому було боляче переконатися, що мені не можна довіряти навіть у такому життєво важливому питанні, як Томова доля.

Я ще раз покаялась, і він знову простив мене, і я вирішила, що інцидент вичерпано. Як правило, двох таких спроб завжди вистачало, щоб навіть у важчих випадках залагодити справу. Крім того, я добре пам'ятала тезу, якою Честер керувався у стосунках з людьми,— як у приватному житті, так і в політиці: «Забудьмо минуле й почнімо все спочатку». Якось я чула, він кинув комусь напівжартома: правила гри у політиці такі ж, як на біржі — «облиш невигідну справу» і «важливий лише сьогоднішній курс акції»,— іншими словами, він ладен пробачити кожного, хто може бути йому корисний.

Та я помилилась. Не врахувала зміни, що відбулась у Честерові після скандалу (який поселив у ньому страх за своє становище, подвоїв підозріливість і бажання надійної підтримки) та його «релігійного оновлення»; у ньому з'явилась якась неврівноваженість, знетямленість, що їх ми з Томом сприйняли спочатку тільки як «ламання». Я не подумала про те, що попри всю свою любов до пози та гучної фрази Честер справді кохав мене. Тут він нічого не міг із собою вдіяти. Ось чому моя «підступність» так його вразила,— він ніколи не міг мені цього подарувати. Треба ж було статися, щоб усе це трапилось у такий складний для мене й для Тома час!

82

Іноді Честерові ставлять на карб, що він нібито вбив у Томовій душі єдиний значний інтерес, найбільшу Томову зацікавленість, заборонивши йому й думати про театр. Та хто ж міг знати, що закоханість у сценічне мистецтво стане для Тома його «єдиною пристрастю»? Хлопчикові минуло тоді вісімнадцять. І Честер не різав по живому. Навпаки, він пішов зі мною на репетицію п'єси Стріндберга, і, скажу вам одверто, побачене там ошелешило не тільки його, а й мене. Якась графиня «віддається» конюхові, а потім кінчає життя самогубством. Коли ми, нарешті, вийшли звідти, Честер сказав, що ніколи не повірить, ніби цей Стріндберг «чогось вартий», та ще й у наші жахливі часи, коли цивілізацію підкопують зусебіч.

Але й того вечора Честер діяв дуже розумно. Коли Том повернувся додому, Честер визнав, що вистава його схвилювала, хоча він, признатися, ніяк не добере, чому цього Стріндберга вважають значним драматургом.

— Бо він пише правду,— пояснив Том.— І нічого не боїться.

Честер, який перед тим довго міряв кроками кімнату, спершу ніби задумався, але зразу ж заперечив, що так можна сказати і про Кріппена (відомого на ті часи вбивцю), і перш ніж Том устиг на нього образитись, додав із співчуттям у голосі:

— Але я у таких справах звичайний міщанин, нічого не тямлю. Поясни мені, будь ласка, у чому саме цей Стріндберг великий.

Том почав довго й плутано говорити про реалізм, про чесність митця, про необхідність спуститись на землю, про форму й самобутність вияву,— одне слово, виклав усе, що складало євангеліє для Трайбів. Честер слухав його з неослабною увагою, ніби говорячи при цьому всім своїм виглядом: «Так-так, зараз ми дійдемо до суті...»

Честерові на той час виповнилося п'ятдесят три роки, він уже геть посивів, а обличчя,— щоправда, й досі рум'яне та свіже,— прорізали глибокі зморшки. З першого ж погляду на нього ні в кого не лишалося сумніву: ця людина прожила життя у відчайдушній боротьбі за свої переконання і звикла брати на себе тягар відповідальності.

Говорячи про високе мистецтво солдатові, який боронить і себе, і життя інших людей, не так уже й легко знайти переконливі слова, але Честер почував себе на ту мить саме таким передовим бійцем, і це визначило хід їхньої розмови. Невдовзі Том почав збиватися з думки й нарешті зовсім заплутався. До того ж, коли говорити відверто, бідолашний так «обтрайбився» (вираз тітоньки Леттер), що й на краплю не сумнівався у справедливості всіх отих нісенітниць про мистецтво, яких йому наплели Трайби. Він взагалі навряд чи самотужки замислювався раніше над цими проблемами, і зараз уперше спробував з'єднати все докупи і пробитися до змісту.

Що дужче затинався Том, то співчутливіше слухав його Честер. З якою любов'ю та ніжністю дивився він на Тома! Як роздумливо повторював своє «Так, розумію...»! Проте вже в самому його тоні, терплячому й доброзичливому, було щось таке, від чого всі Томові аргументи ставали незрозумілими й плутаними, якими вони й були насправді.

Нарешті Том остаточно заплутався у тенетах своїх таємничих тлумачень і, почервонівши, раптом випалив:

— Найголовніше в Стріндбергу — його блискуча майстерність,— але ж ти у принципі не віриш у силу мистецтва.

Ясна річ, мій Честер мало не підскочив від обурення і сказав, що, навпаки, він ставить мистецтво дуже високо,— але йдеться про справжнє реалістичне мистецтво. Воно відіграє величезну роль у вихованні людини — розвиває інтелект, ушляхетнює наші почуття. Поза будь-яким сумнівом, Стріндберг теж прагне виховувати людей, поза будь-яким сумнівом, він належить до найвидатніших добродійників людства. Він, Честер, анітрохи не заперечує Стріндберга, він лише хоче його зрозуміти.

Й одразу ж зовсім іншим тоном і з іншим виразом обличчя (ніби злякавшись, що припустився нетактовності) вигукнув:

— Годі! Облишмо суху теорію! Чом би нам не випити перед сном чогось міцненького — пуншу або фірмового крюшону твоєї матінки?

Про Стріндберга більш не було мовлено ні слова. Честер добре відав, де треба ставити крапку. Том не мав жодної підстави ображатись на «втручання в його особисті справи». Звісно, він був трохи сердитий на Честера, але йому було соромно за те, що він сердиться, і я анітрохи не здивувалась, дізнавшись за якийсь тиждень чи два, що Том відмовився від ролі,— пояснивши, що боїться провалити її.

Честер був дуже задоволений, та й мені, признаюся, полегшало, коли я почула цю новину. Адже для нас було б великою прикрістю, коли б у такі важкі для Честера й усієї Англії часи Том залишив університет, промінявши його на якогось там декадента Стріндберга.

Ви можете сказати (і наймолодше покоління охоче це підтримає), що цивілізації споконвіку що-небудь загрожує, споконвіку вона переживає кризи: у всі часи батьки, єпископи й політики твердили й твердять, нібито мистецтву й літературі загрожує декаданс. Так, справді, декаданс — явище поширене, і чимало націй, так само як і їхні мистецтва, переживали свій декаданс. Але в такому випадку мусить же він десь щоразу починатися! Це правда, що Честер дивився Стріндбергову п'єсу, перебуваючи під впливом свого релігійного настрою, а я — у стані розкаяння та почуття провини перед Томом. Та все одно я вважаю цю п'єсу декадентською. (Іншими словами, хочу сказати: не мине й сотні років, як історики, я переконана, дійдуть висновку, що саме через отаких як Стріндберг усе й полетіло в цьому світі шкереберть!) І, на мою думку, нечесно нападати на Честера за те, що він думав тоді так, а не інакше,— і не крився зі своїми думками, як інші.

Що ж до іншого звинувачення, ніби Честер поламав усю цю історію з Томовими заручинами, то це вже чистісінька вигадка. Ми справді мали намір відвідати Тома в Істборо і поговорити з ним на цю тему (перш ніж щось почати, Честер мав звичку скінчити попереднє, і тепер він чекав, доки вирішиться усе із Стріндбергом; і водночас намагався якнайдалі відкласти оголошення про заручини), але на разі все відкрилося. Одного чудового дня пополудні відразу дві газети надрукували кореспонденції про Тома. В одній з них повідомлялося, що син міністра вугільної промисловості Томас Німмо заручений з міс Джулі Трайб і має намір присвятити своє життя театрові; у другій, популярнішій (у неї набагато більший тираж) було сказано, що «сімнадцятирічний Том Німмо, син відомого Честера Німмо,— чий покаянний звіт про те, куди і як він вкладає свій капітал, цілком переконав панів лібералів під час сумнозвісної афери з контрактами, ніби перед ними чистісіньке ягнятко,— готується до виходу на сцену. Але любий татусь каже йому: «Ні!» Татусь вважає: той, хто «грає відразу багато ролей, надто часто переграватиме».

На нас миттю посипалися запитання й численні листи, у газетах з'явилися нові повідомлення (плітка про заручини обійшла весь світ, і навіть через рік Том і Джулі ще одержували поздоровлення з таких далеких країв як Гонконг та Небраска),— одне слово, зчинилася неймовірна буча.

Раніше, коли ми з Честером радились, яку відповідь дати репортерам, Том лише посміхався. Але тут йому вперше стало не до сміху, він раптом усвідомив, що «новина», вирвавшись на люди, (крім того, що вона може вплинути на все його подальше життя), побіжить, як огонь по хмизу, і загасити його не зможе вже ніщо. Навіть якщо у тій «новині» не буде й словечка правди, її однаково повторюватимуть і сприйматимуть, як істину.

Збагнувши все з великим запізненням, Том почав нервувати, зателефонував Честерові й запевнив його, що вся ця історія потрапила на газетні шпальти не з його вини, і взагалі він тут ні при чому. Він над усе боявся, що новий скандал остаточно підріже Честерову кар'єру: саме тоді «кровопивці», як їх називав Том, намагалися знайти на Честера «матеріал».

Домовилися, що Том усе рішуче заперечуватиме, адже — як сказав Честер,— офіційно ще нічого не було ані вирішено, ані оголошено. Кожен, коли йдеться про кляту пресу, має право заперечувати навіть очевидне,— міністри роблять це мало не щодня.

Звісно, Трайби вирішили, що їх хочуть пошити у дурні (вони завше ставились підозріло до «всіх цих політиків»). Місіс Трайб пообіцяла подати на Тома в суд,— якщо він прилюдно не підтвердить, що заручини були, а Джулі хоча й заперечувала проти позову, висловила здивування, навіщо Томові знадобилася «така брехня».

Відтоді їхні взаємини почали псуватися. Коли під час Томових приїздів на канікули вони де-небудь з'являлися разом, люди пасли їх цікавими поглядами й навіть нишком фотографували. Том страшенно сердився, а Джулі така популярність лише тішила. Свою нову роль вона вважала дуже корисною для себе й охоче давала газетярам інтерв'ю. Щоправда, на питання про заручини вона не відповідала (незважаючи на свій надто владний норов, ця Джулі була славна й, по суті, цілком порядна дівчина), натомість довго розводилася про те, що англійці зовсім не знають Стріндберга, і що у неї є намір ставити його драми щосезону.

Власне кажучи, весь цей поголос довкола Джулі й відкрив їй шлях до нинішнього успіху; саме тоді її вперше помітили й запропонували роль покоївки у фарсі Пінеро в одному з театрів Вест-Енда. Вона почала користуватися успіхом у чоловіків, значно досвідченіших за Тома, котрий ображався й дуже її ревнував. Він став частіше наїздити до Лондона з Істборо (це категорично заборонялося), щоб заскочити її на гарячому,— і, звичайно, провалився на іспиті. На довершення всіх лих якось бідаха спізнився на останній поїзд, спробував потрапити до своєї кімнати через вікно, його спіймали й виключили з коледжу.

Ми благали ректора дозволити Томові скінчити семестр (до кінця якого лишилося всього тижнів зо два), щоб піти з коледжу без скандалу і без тавра на все життя (прийшли ми до нього в супроводі трьох членів опікунської ради, один з цих трьох був герцог!),— марно, ректор не захотів і слухати. Він заявив, що Томові не можна цього подарувати ще й з тієї причини, що він староста. Справжня ж причина, звісно, полягала в іншому: бідолаха Том був сином Честера Німмо, і ректор боявся, що його звинуватять у тому, що він потурає синові міністра.

Лише наші «друзі при дворі» допомогли нам тоді перевести сина в Оксфорд. Авжеж, зараз ви скажете, що ми «вдалися до наших впливових зв'язків». Так, вдалися! І я вважаю справедливим, що Томові вдалося хоч раз у житті використати Честерове становище,— становище, яке досі приносило йому самі лише прикрощі.

Та злигодні переслідували його й в Оксфорді. Тільки-но він туди прийшов, як довкола нього склалася специфічна атмосфера: всі студенти розділились на його друзів і ворогів. Студенти з передовими поглядами, шанувальники мистецтва, сприйняли Тома як мученика за ідею (вони вважали, що Честер розбив їхню спілку з Джулі й заборонив йому грати «аморального» Стріндберга), а «джентрі», студенти з кіл дрібномаєтного дворянства, відразу ж його зненавиділи. Проте всі вони — друзі та вороги — ніколи не забували, що Том носить прізвище Німмо.

83

Найбільшим моїм бажанням було побачити Тома щасливим; проте минав час, а мені все частіше починало здаватися, що життя не подарує йому й крихти щастя. Та й сам він це дуже добре розумів (він завше серцем відчував мої тривоги), і це ще дужче нас зблизило.

Але між нами йшлося не тільки про духовну спорідненість — нам завжди було добре удвох, ми любили ходити разом у театр і на концерти; нас глибоко єднало ще й те, що ми обоє з ним були Німмо. І Том, і я,— розуміли, що значить бути членом Честерової родини; ми не раз помічали, як зразу міняється атмосфера, коли Томові друзі, навіть найближчі, зачинять за собою двері, і ми лишаємося у колі сім'ї. У нас не виникало відчуття (як це буває в інших родинах), що ситуація розрядилася, що стало вільніше (й трохи буденніше); навпаки, над нами знову нависало щось тривожне й похмуре, нас ізнову долала та гризота, про яку ми забували у колі сторонніх людей. Власне кажучи, нас постійно щось гнітило, і ми бувало перепитували одне одного: «Ну що там?» — і йшлося у таких випадках не тільки про політичну ситуацію, від якої завжди залежало Честерове становище (а ситуація була вкрай тривожна: напади на Честера не припинялися), а й про наші родинні справи; про що навпошепки говорили між собою Бутем та Гулд, якої думки Гулд про Томове майбутнє і таке інше. Щоправда, удвох з Томом ми гостріше відчували свої тривоги й клопоти, але це тільки збільшувало наше бажання бути разом, відволікати одне одного від усього лихого, розважати.

Переобтяжений справами, Честер рідко бував у Оксфорді, а я на прохання Тома їздила туди частіше. Він приїздив по мене на вокзал у шикарному кабріолеті й відвозив мене до готелю,— наче закоханий юнак, що хоче похизуватися перед своєю любкою. У номері на мене неодмінно чекали квіти й шоколад (Том знав, що я їх люблю); потім він частував мене своїм улюбленим, особливим сортом дорогих сигарет. Якось він навіть хотів їздити зі мною на вечірки, але тут я вже рішуче відмовилась: гарний я мала б вигляд у своїх сорок років, протанцювавши цілісіньку ніч із двадцятирічними кавалерами.

Кажуть, ніби Том був на ті часи мій єдиний «просвіток», і ми веселилися з ним на відчай душі, але то все плітки — їх можуть поширювати лише ті, хто зеленого поняття не має про тогочасне життя. Так, ми справді щовечора їздили на прийоми та бали, проте навряд чи хто з вас назвав би їх веселими - там було надто багато формального, церемонного. Після таких балів Том частенько скаржився, що йому довелося цілу ніч танцювати «казна-що» з якимись манірними дурелями, котрі на те тільки й годні, щоб дригати ногами, і шкодував, що не лишився вдома. Йому доводилося робити й офіційні візити: квіти для господині, те та се,— і Том зітхав,— краще б їх зовсім не було. Втім, якщо говорити відверто, він ніколи не відмовлявся від таких запросин, і, збираючись на вечірку чи бал, пильно стежив за тим, щоб циліндр, у якому він їде, був наймоднішого фасону.

І все одно, хоча ті бали й вечірки частенько бували нудні, а світські церемонії жахливо набридали, у самій свідомості того, що «соціальний механізм» працює, а ми з Томом — його гвинтики, було щось надзвичайно приємне. Кажуть, ніби я заохочувала Тома до бунту (інтелектуали Трайби з їхнім гаслом «вільного мистецтва» вважалися бунтівниками), але при цьому забувають, що мистецтво посідало у цьому механізмові досить значне місце. Сьогодні мене чекали на виставці якогось молодого художника, котрого неодмінно «треба підтримати», завтра я мусила купити квитки на аматорську виставу, де хтось із моїх знайомих грав лакея чи покоївку,— і так увесь час!

Мушу признатися, тільки громадські справи привели мене одного разу до студентів-випускників, де їхній театральний гурток «Бурлеск» давав свою програму; я не знала, що Том також бере участь у виставі. Вони проспівали кілька пісень і показали скетч під назвою «Проктор і леді».

Том у костюмі П'єро, але у шапочці та в мантії, грав проктора (щось на зразок університетського поліцейського), котрий, заскочивши студента у товаристві юної леді (її грала повновида Мей, я бачила її в ролі Кота з Трайбової пантоміми), намагався відбити її у нього.

Публіка, що складалася в основному з матерів і сестер, була у захваті від вистави (хоча пісеньки, щиро кажучи, були не на висоті); далі — вечеря з шампанським, ми пили вино й поздоровляли акторів. Усе це, так само як і танці, концерти й пікніки, всім здавалося тоді цілком природним, нікому й на думку не спадало, що, показуючи проктора, Том «підриває основи».

То були дні, позначені (незважаючи на «поганий» ліберальний» уряд) стабільністю та спокоєм. Це не значить, що у нас і гадки не було про війну, всі без винятку розуміли, що війна неминуча; і, отже, у тій певності, в якій ми постійно тоді перебували, таїлося щось незбагненне. Скоріше ми просто підсвідомо відчували, що життя завше варте того, щоб жити. Лагідністю були напоєні ниви й мальовниче містечко, лагідно плескотіла вода під човном, безтурботно мерехтіли численні річки, коли ми дивилися на них з таких же численних мостів, але спокій і злагода були не в них, а в нашій душі. І тому наші скромні розваги — прогулянки в університетському парку, просто так, знічев'я, щоб помилуватися квітами й похвалитися новою сукнею, чи подорожі до пристані, де стоять екскурсійні баржі, коли ми простували туди по алеях, обабіч яких росли могутні дерева,— були нам величезною втіхою. Та й самі ці баржі (палаци на воді, збудовані у формі суден, всі різні, всі оздоблені гербами й іншими прикрасами), яскраво розмальовані, з прапорцями, що майорять на вітрі, з юрбами матерів і сестер на палубах (жінки були вбрані по-літньому барвисто, і здалеку баржі скидалися на старовинні весільні букети з дрібненьких, міцно притулених одна до одної голівок айстр, фіалок, гвоздичок та резеди),— врочисто й розмірено, як флотилії у розгорнутому строю, здавалося, пливли за течією зі швидкістю милі на годину (насправді, вони стояли на місці) назустріч якомусь чудовому водному святу.

На палубі добряче пекло, і нам нічого було робити під час годинної перерви між запливами (кожен з яких тривав не більше кількох хвилин). Ми сиділи під парасолями, обмінюючись враженнями про те, хто у що вдягнений, або просто розглядаючи усіх цих чиїхось синів і дочок. Над річкою стояв гомін жіночих голосів, що звучали, як це завжди буває на воді, навдивовижу чисто й дзвінко. Небо здавалося нам неосяжним, а час — безмежним; сьогодні такий відпочинок видався б декому вкрай нудним. А тоді я сиділа на твердій лаві, витягнувши вперед трохи затерплу ногу, і слухала Томову розповідь про комедію, яку ми з ним дивились (він частенько виривався у Лондон, і ми з ним ходили тоді на ранкові вистави, а потім, настроєний вельми критично, місяць або й два Том честив якого-небудь Пінеро [15] чи Баррі [16]), і мене повнила тиха радість, що бог дав мені стільки щастя, коли будь-яка гонитва за ним була б зайвою; я могла тішитися усвідомленням величезного багатства, не завдаючи собі клопоту витрачати його.

І справді, все навколо було пронизане цим глибоким спокоєм та щастям. Дівчата, перегнувшись через поручні, стежили за сонячними зайчиками, що неквапом рухались у величному менуеті по лискучій поверхні води, і навіть у лінії рук, у тінях від дівочих вій, що застигли на зашарілих щоках, читалося усвідомлення чогось дуже важливого, що відбувалося тут.

Хоч воно й дивно, але тільки цей світ здавався мені справжнім, реальним. Звичайно, я чудово розуміла важливість Честерової роботи у Лондоні за наших тривожних часів; знала я й інше,— що канікули триватимуть лише тиждень (а для мене — тільки два дні, на довше мені не вдавалося вирватися). Й однаково мені не ввижалося, що я втекла зі справжнього світу у світ казки чи гри. Навпаки, я відчувала, що грою було саме життя у Лондоні (важкою, стомлюючою, але все одно грою), а тут, де гуляла молодь, де хлопці й дівчата фліртували одне з одним під пильним наглядом старших братів і матерів, голосно сперечаючись про перегони, теревенили про майбутні плани, екзамени та бали,— тут діялося щось справжнє та значне. Я переконана — щастя на світі є, воно справді існує. Заради нього ми й живемо. І коли Том, паленіючи від захвату, розважав якусь страховиду відмінницю і був моїм кавалером (весь час при цьому підсміюючись з мене), в тому було щось дуже й дуже важливе, таке, на що ніхто не смів зазіхати.

Я дуже зраділа, коли Тома разом з його друзями й цією Мей запросили до участі у великому благодійному святі нарівні з професійними акторами. Том це кілька разів підкреслив, і я раділа, бо бачила його в такому захваті. Досі не можу забути, як він прибіг того вечора до мене, тримаючи в руці листа з запрошенням.

— Чула, який сюрприз? Може, вони пожартували?

— Які тут можуть бути жарти! Напевне, ти й не уявляєш собі, як добре ви граєте свій бурлеск.

— Ти й справді гадаєш — треба погодитись? А газети? Вони не зіпсують нам справи?

— Яким чином?

— Ну, «Тарбітонська газета» вже намагалася пришити до політики навіть мого сірого капелюха.

— Дуже добре, що концерт благодійний, на громадських засадах, татові це може сподобатись.

— Знаєш, там буде весело, і навіть дуже. До того ж мені страшенно хочеться познайомитися з театральними зірками. Аби тільки татові не забігло раптом у голову приїхати на нашу виставу.

— Тут уже нічого не вдієш. Звісно, можна йому нічого не казати, але, гадаю, то було б ризиковано.

Том погодився: справді, Честерові доведеться про все розповісти.

— Воно якось ніби й негаразд із нашого боку — хотіти, щоб він не прийшов. Він так добре до мене ставиться... Але...

— Знаєш, я таки спробую зробити так, щоб він не прийшов.

— Розумієш, дуже неприємно, коли він сипле компліменти, а я знаю, що в глибині душі йому на все це начхати.

Вистава театру «Бурлеск» мала на святі великий успіх, і студенти одержали після цього багато запрошень на виступи,— їм навіть запропонували турне по Англії. Ця ідея з тривалими гастролями, признатися, мене дуже стривожила; я хотіла, щоб Том скінчив університет і заходився біля чогось серйознішого, пішов би по дипломатичній лінії або (Честерове бажання) став адвокатом.

Але Том був у шаленому захваті від цієї пропозиції і запевняв мене, що гастролі анітрохи не завадять його студіям, у чому я дуже сумнівалась. Не пощастило уникнути й розмови з Честером. Хоч ми щодня стукали по дереву, аби в нього все було гаразд, з нашого стукання, за висловом Честера, було «як з цапа вовни». Якось-то він поцікавився, що, власне, являють собою Томові «публічні читання» (ми спинилися саме на цьому терміні, звичному для Честера: «читання» відбувалися навіть на молитовних зібраннях), і я, нічого не уточнюючи, сказала, що Том «бере участь у кількох скетчах» (перше, що спало мені на думку), додавши, що Том, звісно, не надає цьому ваги.

Честер вислухав мене майже ласкаво, проте зауважив, що йому, Честерові, напевне, слід було б теж «вставити це у свій календар».

— Не обов'язково,— сказала я.— Том знає, який ти завантажений. Мені навіть здається, він би не хотів, щоб ти приходив на виставу. Чому? Ну, це для нього таке незначне, таке другорядне...

— Звідки він узяв, що я проти цих його театральних вправ? Ні, все-таки він до мене несправедливий.

— Та не про це йдеться,— І я почала оповідати Честерові, як малий його шанує, наголосивши, що лише з цієї причини він почувається у Честеровій присутності трохи скуто. Честер уважно мене вислухав, і я помітила, що кожне моє слово було йому наче медом по губах. І все одно він повторив, що Том марно вважає, нібито він, Честер, проти мистецтва. Навпаки, він ставиться до митців з глибокою повагою.

84

Нам до певної міри пощастило: Честер останнім часом і справді був такий завантажений,- що навіть не встиг поцікавитись, де саме й коли «Бурлеск» показує свої вистави. Він одержував стільки запрошень виступити з промовою, що не зміг би скористатися навіть четвертою частиною з них.

Найдужче обурювало Честера, коли йому закидали (я вже казала, все це пояснюють надто примітивно і тому вульгарно), нібито він «підняв на прапор» пацифізм з єдиною метою,— хоч якось применшити враження від афери з контрактом, бо сподівався повернути собі в такий спосіб утрачений партійний авторитет. Усе склалося для нього і справді якнайкраще. Його поїздка по західних графствах на самому початку 1914 року несподівано дала чудові наслідки. Тепер ми почали одержувати безліч листів уже іншого, цілком протилежного змісту, і хоча скандалу з контрактом Честерові вороги йому не забули, у нас з'явилося багато нових друзів, передусім серед побожних бідняків. Вілфред і тітонька погодились на тому, що своїм, як вони говорили, спритним маневром, своїм несподіваним поворотом ліворуч Честер обернув учорашню халепу собі на користь: тепер він міг подати все інакше, пояснивши, що напади на нього — провокація з боку військових, консерваторів та правого крила лібералів, які, мовляв, сплять і бачать, як його обмовити. І тут він не грішив проти правди — хіба вони дійсно не намагалися всіляко його обмовити?

Націю на той час охопила величезна тривога, до якої спричинилися військові приготування Німеччини, і у пацифістів з'явилося багато прихильників. Війни боялися всі, і всі намагалися відвернути її. Дехто виступав за підготовку до війни, щоб налякати цією підготовкою німців; інші вважали, що це їх лише роздратує. Честер несподівано для всіх став одним з найвпливовіших у палаті; подейкували навіть, що під час відомої таємної ради він цілком міг би розпустити кабінет — і очолити новий. Тепер і це йому ставлять на карб: він, бачите, «грався з вогнем і політиканствував», коли нація перебувала у небезпеці!

Проте ніяких заздалегідь обдуманих намірів щодо тієї ради у Честера не було. Лише одна я знаю, як він тоді катувався, які вагання долали його в ті тривожні часи.

Як завжди в аналогічних випадках, все почалося з невинних на перший погляд «дрібниць», і лише згодом виявилося, що ці «дрібниці» дуже вплинули на перебіг подій. Якось у Брістолі до Честера звернулись троє місцевих депутатів: вони попросили його головувати на зборах західників-радикалів, що виступали проти воєнних приготувань. На ці збори, запевняли вони Честера, має приїхати принаймні сто впливових осіб, що протестуватимуть проти «хибного плану відправки англійських солдат на війну до Франції». Він — єдиний міністр, казали вони, якому ще досі вірять добрі християни. «У питанні про реальну мирну політику ваш голос матиме вирішальне значення. Зважившись на таку акцію, ви станете першою людиною у державі. Країні потрібен вождь».

Честер рішуче відмовився, пославшись на те, що він, як міністр, не може відверто виступати проти уряду (досі його виступи, навіть найбільш войовничі, були спрямовані проти «джінго» [17] та «військових магнатів» — безпосередньо уряду Честер ніколи не зачіпав.

Сама вже ця пропозиція страшенно обурила Честера, і він ще довго не міг прийти до тями,— навіть у ліжку.

— За кого вони мене мають?— раптом скрикував він у найризикованіший момент, коли політика, здавалося, мусила його найменш цікавити. (Втім, політика, я й сама це давно помітила, пронизує геть усе. Вона як та стічна канава — ви гуляєте в саду, а сморід висить у повітрі, ви не можете позбутись його навіть у квітнику; ви нюхаєте троянду, а від неї відгонить асенізацією).

Того разу мені довелося якусь хвилю подумати, перше ніж сказати щось у відповідь, аби якось його заспокоїти:

— Вони вбачають у тобі вождя.

— Так? Але ж, дитино моя, прем'єр-міністр, не роздумуючи, ту ж мить викине мене з кабінету!

— Він не ризикне. У тебе надто багато прибічників. Твоя відставка могла б призвести до розколу кабінету.

— Старі байки! Газети тільки й мріють, щоб міністри подавали у відставку,— та ще й з принципових міркувань. Проте, коли доходить до діла, міністри чомусь не відмовляються від своїх посад,— теж, либонь, з власних принципових міркувань.

І зразу ж — ображеним тоном (на відміну від нього, я не могла робити дві справи зразу, і мій бідний Честер був явно розчарований):

— Мабуть, я тобі вже не потрібен...

Звісно, я поспішила виконати свій обов'язок. Слід сказати, що з літами наш подружній ритуал трохи ускладнився. Спиняюсь на цьому лише з огляду на подальший розвиток наших взаємин; до того ж (люди не завжди це розуміють) наші стосунки благотворно впливали на Честера, відсвіжуючи його мозок і гамуючи йому нерви.

Наше спілкування, звичайно, вже не було для Честера таким же «хвилюючим таїнством», таким же «одкровенням», як колись (наші взаємини мінялися, як мінялося все у нашому житті), але тепер у ньому було більше тепла. У всякому разі, ми обоє знали, що то був єдиний для нього засіб позбутися нервового перенапруження і стати на якийсь час самим собою, не дбаючи про те, що плестимуть довкола нього інші (розчаровуватися в ньому могла тільки я, а він знав, що я ставлюся до нього дуже прихильно й задля його спокою ладна на все); він буквально світився злагодою та вдячністю — почуттями, які дають людині чималу снагу. Але того вечора (дуже показово для його нервового стану!) він не заснув у моїх обіймах, як це було завжди, а хвилин за двадцять збудив мене вигуком:

— Розколоти кабінет! Ні, наші кабінети міцніші, ніж вони собі гадають! Набагато міцніші!

Вочевидь, думка про те, що він міг би очолити пацифістів, не давала йому спокою.

Зауважу, що з роками Честер ставав дедалі нестриманіший, і все частіше потребував моєї підтримки. За останній рік у нього виробилася звичка шукати мого товариства у найбільш несподіваний для цього час (він міг, скажімо, перервати будь-яку справу лише для того, щоб з'ясувати мої нові плани, чи повідомити мені чергову новину, чи поскаржитись на чергову «зраду»). Мені ставало все важче прокручувати свої власні справи. Якось у суботу Том і його друзі давали концерт у Ронсі, містечку, розташованому за двадцять миль від Лондона, і Том прислав мені листа, в якому попросив, користуючись тим, що він так близько, викроїти зайву годину й приїхати подивитись їхню програму.

Спершу це видалося мені неможливим. Будь-яка моя вигадка була б вельми ризикованою, Честер неодмінно вистежив би мене. Може, я на це й не зважилася б, але трапилася щаслива оказія — його раптом запросили виступити на зборах пацифістів кудись у провінцію. В мене з'явилися чотири вільні години, і я не втрималась від спокуси скористатися з такої рідкісної щасливої нагоди. За мить я вже була на вокзалі і їхала в Ронсі, розраховуючи повернутися до обіду.

85

Я вже не раз їздила на їхні вистави, і завжди це приносило мені велику насолоду. Актори були такі молоді, такі натхненні, наче осяяні успіхом, між ними були такі гарні та щирі взаємини. Томова трупа й справді мала повсюди успіх майже карколомний, а Том, і, можливо, Мей Бонд, наскільки я можу довіряти своєму враженню, раптом виявили себе як надзвичайно обдаровані в цьому жанрі актори. Вони були вроджені міми й мали особливий талант на всілякі «номери»— про це й досі згадують чимало тодішніх театральних рецензентів.

Але найприємніше і, либонь, найпривабливіше у всьому було те, що вони, розігруючи свої кумедні й гострі скетчі, безперервно імпровізували. Чого тільки вони не вигадували! Вони сміялися з ранку до вечора, а з ними разом і я. Очевидно, ці веселощі таки запаморочили мені голову, бо коли вони попросили мене залишитись у них і на вечірню виставу, я махнула на все рукою і погодилась. Одверто кажучи, в мене просто не вистачило снаги сісти в поїзд і розлучитися з ними. Я почувалася ніби на дуже вдалому вечорі, коли не хочеться, щоб він кінчався. Одне слово, я дала Честерові телеграму: «Затримаюсь. На обід не чекай».

Але Честер (як і слід було сподіватись) уже встиг мене вистежити. Він зателефонував до готелю, де ми спинились, безпосередньо перед зборами,— просто так, щоб, за його висловом, «почути мій голос»; дізнавшись, що я поспішила на вокзал, він наказав Бутемові негайно мене розшукати. Той обдзвонив усі станції і наштовхнувся у Ронсі на концертну трупу, яка давно вже була в нього на замітці.

І ось у розпалі вистави, яку грали перед невеличкою, але дуже емоційною аудиторією, знадвору долинув якийсь дивовижний гамір, а згодом із-за лаштунків висунулась голова полісмена. Він кинув якесь розпорядження, і Мей, котра саме була на сцені, урвала мову на середині монолога. Завіса впала, відчинилися двері у залу для глядачів, і Честер у супроводі трьох місцевих чинів та величезного натовпу, який заповнив усі порожні місця і навіть проходи, продефілював у партер.

Мені здалося, що він був у чудовому настрої; увесь аж сяяв од задоволення, посміхався на всі боки й вітав усіх, піднісши вгору руку. Любесенько поцілувавши мене, він присів поруч, але, вибравши зручну хвилину (коли публіка, що була повставала, намагаючись дізнатися, чому припинили виставу, тепер знову займала місця), спитав у мене пошепки, сердито блиснувши оком:

— Чому ти мене не попередила, що їдеш сюди?

— Я сподівалася вчасно повернутись.

— Виходить, тебе Томова гра цікавить, а мене ні? Я теж хочу на нього подивитись. Ти приїхала сюди одна — це можуть неправильно витлумачити. Люди можуть подумати, ніби я погано ставлюся до Тома чи взагалі не полюбляю таких видовищ...

— Ніхто ж не знав, що я тут.

— Я не знав, де ти! Треба негайно повернутися, негайно! Я одержав телеграму з міністерства. Бутем зовсім уже з ніг збився.

Одне слово, мені дали зрозуміти, як безвідповідально й егоїстично я вчинила. Він, Честер, сушить собі голову, як йому знайти вихід з кризи, від якої залежить не лише його майбутнє, а й доля всієї країни, де там — цілого світу; а я — треба ж таке уявити! — втекла з дому і розважаюсь на концерті в курортному містечку. І я навіть не мала права сердитись на нього за те, що він зіпсував Томові вечір.

Честерова поведінка була бездоганна. Коли нарешті підняли завісу, і Мей знову вийшла на сцену, він осліпив усіх білозубою усмішкою, не кажучи вже про те, що й слухав дуже уважно, сміючись у потрібних місцях і гучно плескаючи в долоні (надто гучно, до того ж піднявши руки над головою: хай всі бачать, як подобається йому вистава!), і люди, що юрмилися в проходах (головним чином ті, що відпочивали тут на курорті) дивилися більше на нього, ніж на сцену. Спершу вигляд у них був дуже здивований, ніби вони не вірили, що Апостол Миру (так іноді називали Честера) може бути такий компанійський хлопець, такий рум'яний, може так славно реготати, коли на кін виходить дівча в коротенькій спідничці і співає не дуже пристойну пісеньку про якусь жіночку з готелю. Помалу-малу всі вони почали сміятися в тих місцях, де сміявся Честер, і аплодувати там, де аплодував він,— і скоро в залі панувала атмосфера легкого нервого збудження. Кожен, очевидно, міркував собі приблизно так: «Цей вечір назавше залишиться в моїй пам'яті, хоч я й не доберу, весело мені зараз чи страшно».

Нервове збудження охопило й виконавців; Мей, якій завжди треба було себе накрутити (вона любила перед виходом на сцену перехилити скляночку-другу віскі), провела свій номер бездоганно. Її маленькі оченята бешкетно блищали, голос звучав краще, ніж будь-коли. Том у першому виході теж був чудовий, особливо у монолозі, якого він сам собі написав (і котрий, на мою думку, був набагато кращий за всі його пізніш написані скетчі, широко відомі). Він виходив у костюмі П'єро, у німецькій касці й з вусами а ля кайзер, щоб виголосити довжелезну промову — вітав господа бога, якому дали чин фельдмаршала.

Цей номер,— як на мене, кращий у програмі,— я бачила, може, разів з двадцять. Том постійно вдосконалював його, доки не перетворив на блискучий зразок сатиричної мініатюри. Але того вечора, незважаючи на гарний початок (Честер голосно крикнув йому: «Браво, Томе!»), у його виконанні відчувалася якась скутість, і водночас — надто багато блазнювання. Щоразу, коли глядачі, котрі вже встигли у всьому розібратися і з задоволенням стежили, як бурхливо Честер радіє успіхові сина, починали аплодувати, особливо ж тоді, коли Честер кричав «браво», Том «натискав» дужче. І хоч по закінченні номера йому довго й настирливо гукали «біс», повторити його він не захотів.

Оплески не припинялися, але я бачила, що він чудово розуміє свій провал, і йому не хочеться виходити на поклони. Я дуже боялася, що він словом чи порухом видасть свій справжній стан, але Том лише всміхався (щоправда, трохи силувано) і кланявся (щоправда, трохи скуто), доки оплески не вщухли.

Тим часом на вулиці зібралася величезна юрба, і коли ми вийшли надвір, нас зустріли вигуками: «Нім-мо, про-мо-ву!», «Хай живе Німмо!» та «Геть війну!» Честерові не лишилося нічого, як здертися на заднє сидіння відкритої машини (яку він позичив у приятеля, щоб якнайшвидше доїхати сюди) й виголосити промову.

Я тихенько пішла, щоб попрощатися з Томом,— і раптом опинилася біля входу у залу, в оточенні акторів. Вони голосно перемовлялися між собою, збуджені успіхом і аншлагом, і касирка подавала їм з віконця склянки з якимось напоєм.

Том у накинутому зверху костюма П'єро пальті підхопив мене під руку й промовив, сміючись:

— Вип'ємо за нову виставу?

— За яку нову виставу?

— Татову! Сподіваюсь, свою роль він зіграв краще, ніж я свою.

— Але ти грав дуже добре.

— Ти сама знаєш, що дуже погано.

Лише тепер я помітила, що обличчя йому пашить, і що від нього відгонить віскі. Помітивши мій погляд, він сказав:

— Не бійся, я не п'яний. Отже, ходімо?

— Може б, ти переодягнувся?

— Ні, я хочу послухати його промову. Люблю стежити за ним, коли він виступає. Ось хто — справжній актор!

Йому справді хотілося послухати Честера. Він поспіхом провів мене крізь натовп, який стояв так щільно, що через нього не можна було пропхатися, і підвів до високого ганку на другому боці вулиці. Ми піднялися по сходах.

— Сюди,-- сказав він.— Будемо як у бельетажі.

І справді, звідти, поверх голів, нам усе було добре видно. Хтось узяв з рундука гасову лампу й підніс її над автомобілем, наче смолоскип, і, отже, весь той час, доки Честер говорив, він був яскраво освітлений (хоча полум'я миготіло на вітрі).

Я боялася, що шум міста, гамір ярмарку (він був майже поруч) і морський прибій, досить гучний того дня, заглушать Честерів голос. Але, як завжди у таких випадках, голос його став удвоє дужчий, і ми виразно чули майже кожне слово. То була промова, з якою він звичайно виступав у невеликих містах — у ній він обстоював свободу совісті, протестував проти військової повинності та проти збільшення армії. І захищав пацифістів, доводячи, що саме вони сьогодні належать до числа найхоробріших людей.

Зараз усе це вже звучить як обридлий фарс, але тоді Честерів виступ надзвичайно схвилював слухачів. Головна його ідея полягала в тому, що пацифісти повинні боротися проти зла, але — не вдаючись до зброї. Хай вони вийдуть усі разом проти ворога і стануть перед ним, спинять його рух. Так, вони приймуть смерть, але їхня кров упаде на голови тих, хто розпалює війни і хто завинив у загибелі братів своїх.

І коли він своїм добре поставленим голосом говорив, що обов'язок кожного християнина — жертвувати собою заради ближнього свого, і що наша релігія — найвеличніша з усіх релігій, які знало людство,— релігія самозречення й жертовності, а потім — нагадував про жахливу загрозу, яка нависла над Європою, загрозу, породжену егоїзмом, зажерливістю й пихою, я відчувала, що хай би які були мотиви, котрі спонукали Честера приїхати того вечора у Ронсі, його слова справді прекрасні, і під їхнім знаком усе, що я говорила, робила й чим жила протягом останнього тижня, особливо ж усе, що я думала про війну, було надзвичайно дріб'язкове й недалекоглядне.

Я навіть забула про Тома, хоч він і далі тримав мене під руку. Лише коли Честер скінчив свою промову і натовп вибухнув зливою оплесків, люди кинулися до машини, а поліція почала їх стримувати, до мене дійшов Томів голос:

— Як завжди, блискуче!

— Так, він особливо гарний, коли імпровізує!

— Тут усе залежить від голосових модуляцій. І від пауз, які він чудово обігрує.

— Я не змогла перешкодити його приїздові.

— Авжеж. Він правильно зробив, що приїхав. Хіба можна не використати такої нагоди виступити перед публікою?

— Він вірить кожному своєму слову.

— О, звичайно. Він абсолютно щирий. (Завжди, коли нам ставало ніяково, ми з Томом наввипередки починали переконувати одне одного, що Честер, незважаючи на свою вимушену «політичну гру», насправді щирий серцем і чесний). О, так,—зітхнув Том. — Все, про що він говорив,— значне й важливе, мене справді взяло за живе. Я мало не пустив сльозу.

Я поспішила сказати, що він теж грав сьогодні непогано. Та він лише засміявся й кинув:

— Дякую...— Потім, помовчавши якусь хвилю, спохмурнішав і додав.— Знаєш, я почуваюся наче той блазень. Втім, на більше я, вочевидь, і не заслуговую.

На цих словах він легенько стиснув мою руку, і мені раптом стало дуже шкода його,— так шкода, що все моє збудження вмить спало (хоча голос Честера, як і досі, стояв мені у вухах).

— Облиш такі настрої, не треба їм піддаватися. Ти повинен жити своїм життям.

— Своїм життям? А в тебе воно було?

— Я — зовсім інше, я — жінка.

— Не розумію, про що ти.

— Крім того я не здатна ні на що видатне.

Том нічого не відповів, і лише коли ми у темряві підійшли до театру, пробираючись між гуртами людей, які й далі збуджено ділилися враженнями, вимахували капелюхами й кричали бозна-що, він раптом сказав:

— Мей набирає трупу й хоче привезти «Бурлеск» на гастролі в Лондон. Вона вже одержала запрошення від свого агента.

— Вона це заслужила.

— Що ти сказала б, якби я кинув Оксфорд і поїхав з нею?

Це був жахливий удар, і я розуміла, що Честер сприйме його куди болючіше. Я ладна була заволати: на бога, хіба можна міняти Оксфорд на такий дріб'язок?

Та з власного досвіду я вже знала (мабуть, через це рано чи пізно проходять усі матері), що всі родинні трагедії трапляються з нами зненацька, коли їх найменше чекаєш. До них слід бути готовою щомиті — ніжачись у ванні, лежачи в ліжку чи дрімаючи на засіданні чергового комітету.

Я відчувала, що хлопчик от-от зірветься. Про це свідчили кілька його фраз, а ще більше — те, яким тоном він говорив про пропозицію Мей,— так, ніби сам був ладен посміятися над її безглуздістю. Тому я швидко опанувала себе, сказавши, що сама ідея видається мені цікавою: ця Мей, як я подивлюся, доволі заповзятлива дівчина.

— І ти вважаєш, їхати мені з нею — ідіотизм?

— Та ні, чому ж... Якщо ти переконаний, що це саме те, чого тобі бракує, що може тебе повністю задовольнити...

На цих моїх словах Том чомусь спалахнув і дуже роздратовано кинув:

— Я знав, я знав, що ти так скажеш! Як же я можу переконатися, що мене задовольнить, та ще й повністю, доки не спробую! А тут і нагода така! Та звісно ж, це неможливо, тебе шокує сама лише думка про те, що твій син стане коміком!

Побачивши Тома в такому збудженні, я почала запевняти його, що згодна з ним, комедія — велике мистецтво!

— Згадай хоча б Мольєра, Шекспіра, та й навіть Дена Лено [18].

Я говорила щиро. Розпач і розгубленість, що охопили Тома (достоту як раптові релігійні напади, яким був підвладний Честер), змусили мене вийти за межі моїх «вузьких поглядів», і на ту мить мені справді вірилося, що «коміки»— великі митці і відраджувати його від такої чудової кар'єри було б глупством і помилкою. Я почала переконувати його серйозно подумати над пропозицією Мей — це певний шанс пробити собі дорогу.

Том ані слова не сказав, але трохи згодом кинув мені з такою злістю в голосі, наче кидав виклик недоброзичливому критикові:

— Комусь же треба смішити людей, чи не так?

А далі крутнувся й зник у холі. Того вечора я побачила його вже тоді, коли він прийшов попрощатися зі мною і поздоровити Честера з «блискучим виступом». Незабарно я вирішила відіслати йому листа, де написала, що, можливо, його участь у виставах «Бурлеска» стане для нього гарним першим кроком самостійного життя, і якщо він обере для себе цей шлях, я підтримуватиму його, чим тільки зможу.

Однак у розпалі гастролей Том вийшов з трупи і поступово взагалі відмовився від наміру стати актором,— раптом кинув Оксфорд (проваливши кілька іспитів) і подався до художньої школи. Особливих здібностей до малярства він не виявив, і я не певна, що воно справді його тоді захопило. Принаймні часто, коли ми вважали, що Том працює в студії, він собі дармував із друзями у барі, розводячись про міжнародне становище (на мою думку, дуже на той час непевне), або виїздив до кого-небудь у гостину за місто. Друзів у нашого «принца-наступника» тепер значно побільшало і, що було найістотніше,— його залюбки приймали в ділових та парламентських колах: Том справді був милий і зворушливо кумедний, та ще й, на правах Честерового сина, вважався за «важливу персону».

Кажуть, Томова доля — типовий приклад того, як може занапастити себе й спитися юнак, митець за покликанням, приневолений жити в «атмосфері релігійного мракобісся», де ніхто не зацікавлений в плеканні його таланту. Це неправда. Ми як ніхто співчували Томові, наполягаючи, щоб він продовжив свої художні студії. Але він сам ставився до них трохи шалапутно. Не знаю, може, він був не дуже зосереджений на малярстві, недостатньо заглиблений в себе, у свій внутрішній світ,— тобто, може, йому бракувало певної обмеженості, без якої любов до живопису, на мою думку, неможлива. Бо треба бути крайнім егоцентриком чи просто фанатом, щоб віддаватися хореографії, літературній базгранині чи малюванню картин, коли на землі стільки лиха й людству загрожує така небезпека. Ви можете заперечити, що митці, мовляв, змінюють світ. Якщо це й справді так, то роблять вони це дуже й дуже повільно, та ще й невідомо, у який бік вони його змінюють: на краще чи на гірше? Том був надто добрим і надто порядним для того, щоб стати художником. Якщо ж говорити про те, що він нібито «спився», то п'яницею Том ніколи не був, а бувши під чаркою, поводився чемно й лагідно. Щоправда, його таки затримали одного разу в нетверезому стані за порушення порядку (звісно, газети закрутили довкола цього он яку веремію, створивши легенду, що Том — алкоголік), і як на гріх, сталося це саме тоді, коли відбувалася таємна рада кабінету. Того вечора його дуже стривожила політична ситуація (і небезпідставно), от він і випив зайве, а потім, коли їхній гурт опинився на вулиці, його втягли у ризиковану політичну суперечку. Річ у тім, що біля них у барі крутивсь якийсь зайда, котрий не знав, хто такий Том; він почав молоти бозна-що про Честера, як це часто тоді робилося: мовляв, уся його боротьба за мир — лише «черговий трюк» з метою повернути собі втрачену популярність; назвавши базіку брехуном, Том кинувся в бійку,— і пішло...

86

Не дивно, що бідолашний Том не міг спокійно студіювати малярство (штука, до речі, нелегка й прісна) у дні, коли життя перетворилося на безперервну низку карколомних подій. Уся країна говорила про те, що кабінет розколовся на дві частини, і новим прем'єр-міністром от-от стане як не Ллойд Джордж або Черчілль, то вже неодмінно Честер.

І коли для вас нісенітниця, що Честер міг стати прем'єром, то ви просто не знаєте, як у нас стають прем'єр-міністрами і якими сірими здаються нам претенденти на це крісло, доки їх випадково туди не посадять.

Мітинг на захист миру, власне, і став однією з таких нагод. Честер не мав наміру виступати на ньому, хоч йому й обіцяли підтримку мало не сто членів парламенту. А коли я зауважила, що все це тривожно, бо діється потай від уряду (принаймні такий був план), Честер лише посміхнувся:

— Нічогенька таємниця, якщо на ці збори з'явиться сто членів парламенту! Уявляєш, як усе це розпишуть репортери у вечірніх газетах!

Честера піддали великому громадському тискові, щоб змусити його піти на мітинг, і він, як ви знаєте, пішов туди. Проте тільки тому, що в останню мить Честерові зателефонував якийсь доброзичливець і повідомив, що на збори прибуде ще один міністр (прізвища якого я не хочу розголошувати); після цього дзвінка Честер сказав мені: якщо цей позбавлений будь-яких моральних принципів честолюбець ухопить весь новий і такий важливий рух у свої руки, якщо він його очолить — усе пропало, Англія опиниться перед національною катастрофою. Втім, хто зна, може, Англії справді поталанило, що Честер приїхав на мітинг перший (другого, до речі, й не було, Честер був там єдиний міністр) і що учасники мітингу одностайно висунули його на лідера. Членів парламенту було там загалом вісімдесят (а не сто п'ятдесят, як іноді писали), і всі вони (може, тому, що вважали своє зібрання глибоко засекреченим) верзли з трибуни бозна-що і, нарешті, остаточно зсунувшись з глузду, ухвалили резолюцію, яка заперечувала проект нового бюджету. Пояснювалося це, на думку Честера, тим, що більшість рядових радикалів була вкрай незадоволена урядом. Так уже ведеться, що рядові члени партії протягом перших же місяців діяльності нового уряду зневірюються в ньому і не повстають проти нього лише за браком одностайності, а об'єднатися вони не можуть, бо ненавидять один одного ще дужче, ніж уряд. І тепер, коли нарешті з'явилося щось таке, з приводу чого вони мали більш-менш спільну думку, вони так розходилися, ніби робили двірцевий переворот. Усі вимагали Честерового виступу. Оскільки зібрання було, так би мовити, неофіційним, а їхній запал, їхній ентузіазм не міг лишити Честера байдужим, він, зрештою, вийшов на трибуну й сказав усе, що думав: про уряд і про підготовку до війни. Про його виступ негайно ж стало відомо, і перш за все від самих учасників мітингу. Вони навмисне розповсюджували текст Честерової промови: адже то були люди, котрі вважали, що уряд має їх за ніщо, а тому й не боїться їх, і треба змусити його з ними рахуватись.

Все це й призвело до «знаменитої» липневої кризи (гай-гай, хто сьогодні пам'ятає про неї?), коли протягом тижня здавалося, що кабінет неминуче піде у відставку, і Честер, очоливши новий Кабінет Миру, сяде у крісло прем'єр-міністра. Причиною такого рішучого повороту подій стало те, що Честерова клятва ніколи не увійти до складу Кабінету Війни одержала підтримку не лише членів кабінету, а й усього народу.

Але поки одні міністри гаяли час, намагаючись «виждати, куди повіє вітер», а інші марудно шукали «формули», котра дозволила б їм прийти до «компромісного рішення», почалася війна.

87

Містер Раунд, покійний редактор «Кур'єра», ще зовсім недавно писав про Честера: «Ми не можемо співчувати злигодням лорда Німмо. З повною відповідальністю за кожне своє слово я стверджую: ця людина, що так швидко втратила свою моральність, ця негідна людина — одна з головних причин нашого завтрашнього занепаду. Йому мало було продати власну честь за владу й гроші,— він не вгамувався, доки не звів нанівець нашу велику справу. Ми й сьогодні пожинаємо плоди його діяльності. Це йому ми завдячуємо тим, що політику позбавлено моралі, що всі християнські цінності знецінилися, що невтримно й безсоромно торжествує нахабний матеріалізм, що люди будь-якого стану й звання відверто стали на шлях визиску, й усюди панує філософія грабунку».

Тисячі людей підпишуться під цими словами, і певний час я сама вірила таким звинуваченням, мало не зненавидівши Честера — дужче за старих євангелістів, таких, як бідолашний містер Раунд.

Я вже говорила,— мене завжди жахала сама думка про те, що я можу легко піддатись власним емоціям і зненавидіти Честера. Знати, що існує на світі справді негідна людина, якій «усе сходить з рук», нестерпно. Все навколо зразу починає хитатись, і, жахнувшись, розумієш, що доброчесності як такої в світі не існує, що наше щастя залежить виключно від самого талану: поталанило ж, приміром, тарбітонській дівчинці, яка лише тому не загинула разом з братами й сестрами під час катастрофи, коли будинок, де вона мешкала, обвалився,— що на ту страшну мить випадково гралася в кухні під столом.

Та зараз я хочу сказати тільки одне: ніхто не має права ненавидіти Честера. Запевняючи, що їм нічого не треба, що вони прагнуть лише простісінького життя в мирі й злагоді, люди насправді (принаймні так завше пояснювала мені тітонька) вимагають забагато. Бо прагнути нормального простого життя — все одно що сперечатися про вибір безпечнішого шляху, сидячи у звичайнісінькій кареті, яка в густому тумані стрімко мчить з гори; коні вже закусили вудила, і якщо ніхто не візьме в руки віжки (а це й означає вибрати шлях), бісова карета неодмінно полетить шкереберть, і тоді кінець і пасажирам, і коням.

Може, Честерові й справді дещо «сходило з рук», і він «звів нанівець нашу велику справу», але будь-який вождь (тобто людина, яка взяла в руки віжки), будь-який реформатор змушений щось руйнувати. Адже він починає будувати новий світ, нове життя. А згодом це нове життя виявляється не таким уже й гарним (або не таким уже й новим), як сподівалися, і тоді найбільш незадоволені, яких можна назвати «передовим загоном» борців за реформи, починають шаленіти. І, відколовшись від основної маси, створюють нову партію (бо не існує такого в природі, що могло б усіх задовольнити). І якщо я інколи визнаю деякі докори на Честерову адресу, то лише тому, що тільки так можна пояснити, чому і як люди Честерового штибу (тобто обдаровані політичним «генієм»), раптом збуджують загальну до себе ненависть.

Передусім хочу розповісти про «велику зраду» (як любили говорити містер Раунд і його колеги), коли Честер «зламав своє слово».

На початку війни я відпочивала в Гулдів, вони щойно придбали маєток Чорлок і тепер мурували гараж для своїх нових «роллс-ройсів», заразом перебудовуючи дещо і в самому домі. Дейзі запропонувала мені пожити у них тиждень-другий, начебто для того, щоб зі мною порадитись, а насправді — хотіла похвалитися. Я вже казала, що Дейзі ще жодного разу не послухала нічиєї ради. І ось того дня, коли уряд оголосив своє рішення вступити у війну, до моєї кімнати зайшов Гулд. Вимахуючи лондонськими газетами, він закричав, чому серед міністрів, які виступають проти війни і заявляють про свій вихід з кабінету, немає Честерового прізвища. Я сказала: мабуть, як завше, кореспонденти щось пропустили. Мені тоді й на думку не спало, що Честер може залишитися у Кабінеті Війни! Адже він присягнув ніколи не брати участі у військовому уряді, і, на мою думку, такий «курс» був найбільш перспективний; рано чи пізно його відставка принесла б йому політичний капітал. Мені закарбувалися в пам'яті Честерові слова, що останнє військове правління — уряд консерваторів — розпочавши війну, само себе занапастило, і вже, очевидно, навіки. Ніхто й гадки не мав, що цей уряд може повернутися до влади.

Гулдова поведінка змусила мене вдатися до рішучого тону. Він істерично кричав, що в разі, коли Честер знову вирішить «перекинутись у чужий табір», хай ставить на собі хреста — його миттю викинуть з парламенту, і про це подбає саме він, Гулд. Всі порядні люди його підтримають — увесь англійський народ підніметься проти такого хамелеона та Іуди.

Старий так розпалився, що на нього страшно було дивитися. Він уже кілька місяців ходив з підвищеним тиском, і хоч як я його запевняла, що Честер і на думці не мав «перекидатись», що я взагалі не розумію, як йому й у голову могло таке зайти,— нічого не допомогло. Виявилося, що й інші тарбітонські радикали «ставлять питання руба». Телефонні дзвінки не припинялися — всі допитувалися про справжню Честерову позицію — і так цілісінький день! Мені довелося давати запевнення від Честерового імені його довіреній особі, половині комітету й репортерам обох місцевих газет.

Секрет полягав у тому, що ці люди панічно боялися бодай найменшого натяку на нову війну. Насмілюсь заявити, що проти війни виступала тоді більшість англійців. А вже євангелісти — ті здригалися на саму лише думку про те, що їм доведеться послати своїх синів убивати (інакше це не називалося) синів таких же, як вони, християн. Вони міркували так: якщо ми, християни, не повстанемо проти війни і дозволимо втягнути себе у це масове вбивство, ніхто й ніщо не зможе перешкодити війні стати світовою, поширитись по всій земній кулі, і людство перестане бути християнським. Цивілізація загине.

Сьогодні всі ці аргументи ми сприймаємо як дитячий лепет. Люди позвикали до воєн, а пацифізм таврують як прояв глупоти й боягузтва. Але тоді від часів останньої війни минуло понад п'ятдесят років, і навіть її вважали за безглузду, викликану тільки пихою Наполеона.

Ось чому Честерів довірений був вражений і ошелешений поведінкою свого патрона, і ми з ним не відходили від телефону, намагаючись з'єднатися з Лондоном. Я була пере-

конана, що сталося непорозуміння. Проте нам постійно відповідали одне: Честера немає вдома, він виїхав за місто. Наступним же поїздом я виїхала в Лондон, щоб негайно розшукати Честера («зразкова дружина політичного діяча!») й розповісти йому про переполох у Тарбітоні. Та не встигла я зайти в дім, як із кабінету до мене вийшов Честер, а з інших кімнат — Селлі й Том; виявляється, вони давно вже на мене чекали. Честер — з таким металом у голосі, ніби зачитував мені обвинувальний акт,— сказав, що прочитав заяву, зроблену мною в «Кур'єрі».

Цієї заяви — кількох рядків, що їх записав за мною по телефону містер Раунд,— я сама ще тоді не бачила. Я сказала тоді Раундові, що «не маю підстав гадати, ніби містер Німмо змінив свій намір вийти з військового уряду».

Я поспішила пояснити Честерові, чому саме містер Раунд попросив мене сказати кількох слів для преси, і розповіла, який жахливий переполох стався у Тарбітоні.

— Ти собі не уявляєш, як вони тебе честять. Там чимало таких, хто вимагає скликати загальні збори, на яких примусити тебе подати у відставку.

— Може, пройдімо до кабінету? — спитав Честер і, пропустивши всіх уперед, щільно причинив за собою двері.

Бутем, побачивши нас, підвівся, щоб вийти. Однак Честер з тим самим урочисто-суворим виразом обличчя дав йому знак лишитися.

Щиро кажучи, все це здалося мені дивним і підозрілим. Тільки зараз я почала розуміти, що накоїла чогось недоброго,— бо стояла перед своєрідним сімейним трибуналом. Примостившись у куточку дивана, Селлі дивилась на мене тим серйозним і переляканим поглядом, яким діти завше дивляться на винних у чомусь батьків.

Честер спинився біля вікна (його улюблене місце; наші обличчя — яскраво освітлені, його — затінене).

— Переполох у Тарбітоні! — нарешті кинув він.— Очевидно, тарбітонці ще нічого не знають.

Я почала пояснювати, що вони чекають на його заяву.

— Містер Гулд каже, що ти ризикуєш втратити надзвичайно щасливу нагоду. Зараз ти міг би повести за собою всю націю. Містер Тек вважає, що ти втратив на цьому кілька тисяч голосів. Містер Браун вийшов з комітету.

—

88

Честер і далі дививсь у вікно. На разі він рвучко повернувся до нас і перебив мене:

— Повести за собою? Але куди? Ось у чому питання!

Він нахилився вперед, і на мить мені здалося, що він тицьне в мене пальцем,— прийом, до якого він з таким успіхом вдавався на мітингах. Натомість він лише скинув голову (вочевидь спіймавши мій погляд і збагнувши, що я сприйму цей жест як надто театральний для сімейної розмови) і повторив, підвищивши тон:

— Куди? Саме про це ми й радимось — Том і я.

Том, як завше, нервово ходив туди-сюди по кімнаті, не випускаючи з рота сигарети, попіл з якої сипався на килим. Мені здалося, що він дещо збуджений (на ньому був потертий старий костюм; пізніше я дізналася, що він чергував цілий ранок біля міністерства оборони, бажаючи записатися добровольцем, і йому пообіцяли, що наступного дня його візьмуть). Том посміхнувся Честерові й сказав:

— Тільки без мене, тату. Роби, як знаєш, як тобі хочеться.

— Не як хочеться, а як буде краще.

На це Бутем сказав з властивою йому багатозначністю:

— Даруйте, сер, але йдеться про моральний обов'язок! Народ чекає від вас лише знаку!

Я ніяк не відреагувала на Бутема, надто він був мені осоружний; сам же Бутем кинув на мене суворий погляд, ніби застерігаючи: «Думай, перш ніж сказати!» й додав:

— Прем'єр-міністр запропонував містерові Німмо очолити міністерство промисловості — чудове місце!

— І цілковита свобода дій! — промимрив Честер.

І зразу ж, ніби випереджаючи мої заперечення, підсів на диван до Селлі й спитав, обійнявши її за плечі:

— А що нам скаже наша дівчинка?

Селлі знітилася, щоки їй запаленіли, вигляд у неї був переляканий. Проте вона швидко опанувала себе й мовила:

— Я вже сказала, тату: звісно, ти мусиш лишитись у кабінеті й воювати з німцями.

Я знала, що подібне звертання до Селлі нічого не варте. Вже давно (хоча Селлі минуло чотирнадцять лише у травні) Честер почав звертатися до неї,— точніше, вдавати, що звертається,— за порадами, так само, як звертався колись до Тома, радячись із ним як з дорослим. Такий хід по відношенню до Селлі, дівчинки практичної і прискіпливої, завжди давав плідні наслідки. Вона була кмітлива й обожнювала Честера.

І все одно цього разу я здивувалася. «Такі вистави він розігрує, тільки коли це йому дуже потрібно,— думалося мені.— У чому ж тут річ?»

Я вже розуміла, що Честерові кортить зайняти обіцяне «чудове місце», яке забезпечувало йому «цілковиту свободу дій». Річ, як на мене, аж ніяк неможлива: не міг же він і справді зламати присягу й «перекинутись у ворожий табір», особливо після того, як чотири інші міністри, що теж виступали проти війни, вже подали у відставку! І я зауважила, що Селлі, очевидно, не дуже добре уявляє собі, який настрій панує в Тарбітоні (натякаючи на те, що цього не уявляє собі й Честер!), і який загальний стан речей.

Честер зірвався з місця й метнув на мене такий лютий погляд, ніби я була його запеклим ворогом.

— Який загальний стан речей? Жахливий! Нічого подібного ніхто й уявити не міг! Але зваж на мою ситуацію! Прем'єр-міністр сказав мені: «Це поклик батьківщини, замінити вас не може ніхто!» Бутем має рацію, це мій обов'язок, мій моральний обов'язок — переглянути свою позицію, не боячись можливих ускладнень і не зважаючи на те, що деякі безвідповідальні писаки на зразок Раунда по-зрадницькому ускладнюють ситуацію, яка й без їхнього втручання — критична.

Сказав — і пішов до виходу. Побачивши, як розлютила його моя «зрада», я почала виправдовуватися: таж я повторила Раундові його, Честера, власні слова, сказані ним лише тиждень тому, Честер спинився біля дверей.

— Хіба може твій Раунд зрозуміти, що це буде особлива війна,— роздратовано кинув він.— І триватиме вона кілька років, а весь цей газетний галас забудуть через шість місяців.

Він вийшов, і більше того дня ми з ним не бачились (він уникав мене — достеменна ознака того, що моя поведінка надзвичайно його обурила),— до самого від'їзду на всім відому конференцію у Сассекс до лорда Г., власника кількох газет, де вони гуртом виробили Честерову заяву для преси. З цієї заяви я дізналася вперше про Честерову «зраду». Він пояснював, що «глибоко помилявся», бо не міг собі й уявити, що цивілізовані люди здатні зробити замах на саму цивілізацію, релігію та свободу, основа яких — незламність слова, що його дає людина. І тому, хоч як це для нього боляче, він змушений,— і кожен, хто хоч трохи його знає і хто шанує його ім'я, зрозуміє,— він змушений, підкоряючись голосові сумління, стати на бік справедливої справи, на оборону миру й свободи,— виступити проти агресії, для якої немає іншого визначення, крім «диявольська».

Досі не можу забути того здивування, з яким я читала Честерову заяву. У всіх на очах Честер справді одверто «перекинувся», і при цьому вийшло, що він вчинив совісно, ба навіть благородно, щиро визнавши помилки. Слова його дуже мене тоді зворушили, мені довелося визнати (як і багатьом його прибічникам, котрі щойно були вельми обурені з його вчинку), що я недалекоглядна, обмежена й «політично незріла» людина.

І поступово я переконала себе в тому, що Честер направду не міг передбачити підступного нападу Німеччини на Бельгію, що у військовому кабінеті він незамінний, і що його святий обов'язок, як він сам про це сказав,— відмовитися від слова, яке він давав цілком за інших обставин; у житті, мабуть, не завжди можна дотримуватися своїх обіцянок.

І це справді так. Спробуйте довести, що, зламавши слово (і поставивши на кін власну честь!), Честер не вчинив подвиг! Гадаю, він і сам у це тоді повірив (якщо при всіх його життєво важливих громадських обов'язках у нього лишався час думати взагалі про такі речі). І вже, звичайно, повірив у це потім.

Щоправда, я однаково не могла позбутися якогось неприємного відчуття (якщо не помиляюсь, цим до певної міри я й намагалась пояснити свою подальшу «легковажну й нерівну поведінку»), але спричинилося до цього не Честерове «ренегатство», а зовсім інше — його погляд і тон, яким він сказав мені: «Вся ця метушня скоро забудеться». Важко було відігнати думку, що за цими словами стояв тверезий політик, який чудово все розрахував,— вони означали тільки одне: «Так, я можу безкарно зламати слово, бо у стрімкій зміні світових подій все швидко перетреться». Не хочу сказати, що я тоді багато думала про це: я надто була стривожена долею Тома, надто заклопотана, щоб знову й знову повертатися до питання, чому ця фраза так міцно засіла мені в голові і чому вона мені така неприємна.

Годі й казати, що Честер не помилився у своїх розрахунках. Уже не за шість місяців, а за шість тижнів (правда, за ці шість тижнів німці підійшли до Парижа) навіть я здивувалася, дізнавшись, що Раунд написав у «Кур'єр» про велику зраду, а Гулд вивів Честера з кількох релігійних комітетів. Я не могла зрозуміти, як вони можуть бути такими сліпими. Вся метушня навкруги «зламаного слова» стала такою ж давньою історією, як атаки Піля [19] на парламент за відміну хлібних податків.

89

Ці перші тижні видалися мені вічністю. Чомусь вважають, що за спокійного життя час минає повільно, але це не так. Ніщо так не уповільнює час, як постійні турботи, загальна нервозність та різка зміна подій. Честер працював день і ніч, іноді навіть не лягав спати; траплялося, подрімає півгодинки на канапі не роздягаючись — і знову до роботи. Том місив грязюку у військових таборах і набував солдатського досвіду. Перший цепелін уже скинув свої бомби, а я намагалась поєднувати свої громадські обов'язки (як місіс Німмо, дружина одного з військових лідерів, я мала очолювати чимало всіляких комітетів і щоденно відвідувати госпіталі) з клопотами по господарству, а за нових і надзвичайно важких умов це було нелегко. То були часи воєнного лихоліття, і люди йшли до нас чередою — з раннього ранку (вже вдосвіта біля наших дверей сиділи солдати-відпускники, хто з важливим повідомленням, хто зі скаргою, а хто просто так, бо залишився без грошей) до пізньої ночі (коли на таксомоторах з'їжджалися Честерові колеги з секретарями). Усіх їх треба було нагодувати, до того ж з'являлись вони зовсім несподівано. Були вони здебільшого люди чужі, незнайомі — Томові приятелі по табору, мільйонери, що одержували від Честера вигідні контракти на поставки сировини, генерали, що намагалися пропхати свої плани військових дій — народ непоганий, але дуже різний, звести всіх разом було важко. Може, тому вони й поводилися в нашому домі, як у готелі. Хоча політика відкритих дверей ішла від Честера (він був переконаний, що найціннішу інформацію дають йому офіцери, які прибули безпосередньо з передової, і навіть солдати). Сам він сидів угорі, зачинившись у себе в кабінеті, і навіть мені не дозволялося приводити до нього абикого,— крім кількох довірених осіб з «особливого списку»: там був газетний магнат лорд Г. та кілька найвпливовіших міністрів. Втім, Честер дуже сердився, коли до нього не міг прорватися котрийсь із тих, хто прибув з Франції.

Я не могла скаржитися на нові порядки в нашому домі. Людина, яка завдала собі на плечі тягар турбот військового міністра, варта того, щоб їй забезпечили твердий робочий режим; така людина — наче ціла установа, яка не зможе існувати без чіткої організації. Тому іноді мені доводилося впродовж цілих годин займатися візитерами, і наші видатки, передусім на спиртне, неймовірно зросли. Дякувати богові, вже на другому році війни Честерові акції почали давати прибутки, і ми нарешті хоч якось зводили кінці з кінцями. Я переконалася в тому, що велика людина, у всякому разі, державний діяч, який стоїть біля керма, має неодмінно бути багатієм. Звичайно, прем'єр-міністрові держава дає все необхідне для ведення домашнього господарства, і навіть оплачує його слуг; у нас нічого такого не було, крім Честерової щомісячної платні та полісмена, котрий мав стежити за тим, щоб анархісти чи ірландці не прирізали, бува, нас у ліжку.

І все одно якось хтось кинув у вікно їдальні бомбу, котра лише випадково не вибухнула. Але на такі інциденти ми вже не звертали уваги (кому з міністрів тоді не погрожували!): саме тоді почалася битва біля річки Соммі [20]. Том уже вислужився на офіцера (а бути офіцером утричі небезпечніше, ніж простим солдатом), і ми самі не розуміли, як могли в такі страшні часи їсти й спати, не кажучи вже про прийоми гостей та вибір нових капелюшків.

Але з часом ми переконалися: в цій новій для нас ситуації життя тривало так, ніби нічого й не сталося,— незважаючи на всі драми, так само як і на героїзм, до якого теж усі помалу-малу звикли. Адже пароплавом кермують однаково — і коли він іде річкою, де найбільша глибінь п'ять футів, і коли він виходить в океан, де глибина п'ять миль.

90

На другому році війни Раунд звинуватив Честера у заздалегідь запланованому вбивстві юнака на прізвище Броум.

Ось коротко суть справи: цей хлопчина організував страйк, у нього забрали бронь і відправили на фронт, де він першого ж дня помер від серцевого нападу. Очевидно, мав хворе серце і був непридатний до військової служби.

Відверто кажучи, той Броум завдав нам чималого клопоту (то були часи, коли містер Ллойд Джордж розпочав «кампанію» за поліпшення військової бази, і кожен страйк означав нові жертви серед наших солдатів), а Честер, звичайно, не міг знати про його хворе серце. Йому доповіли про це лише після того, як Броум помер. Медична довідка про стан його здоров'я загубилась у морі інших не дуже термінових і нікому не потрібних паперів.

Висновки про терміновість і важливість будь-якого папірця робив не Честер, а його численні секретарі. Щиро кажучи, можна було б нагадати багато випадків, прикріших за історію з Броумом, навкруги яких, однак, ніхто не зчиняв галасу: міністрові хоч не хоч доводилося бути «безсердечним», не міг же він втручатись у кожну дрібницю. Міністри існують не для того, щоб вирішувати проблеми окремих людей, у них на це немає часу, вони заклопотані проблемами цілих «класів» та «прошарків».

Честерові друзі всі в один голос радили йому викинути «цю нещасливу Броумову справу» з голови; і справді, якби Честер дозволив собі брати близько до серця кожну таку історію, вбачаючи в ній щось більше, ніж рядовий «випадок» і чергові неприємності для себе, він тільки псував би собі нерви й не зміг би працювати на такій відповідальній посаді.

Я була дуже сердита на Раунда за його несправедливі напади на Честера. За місяць після цієї історії, коли Честер давно вже дав усім вичерпні пояснення щодо справи Броума, в нас був званий обід. Я саме переодягалась, власне, збиралася надягнути сукню (до речі, вельми гарненьку; на цьому етапі війни ми вже не «вбирались», як раніше, але Честер наполіг, щоб того вечора я була у найкращій сукні) — і раптом почула якісь вигуки з вулиці. Спершу я не звернула на них уваги — на думці в мене було зовсім інше. Жінка, як правило, подумки вирішує водночас добрячий десяток справ,—і, старанно водячи пушком по щоці (Честер не зносив і натяку на пудру), я згадувала Тома, тривожилася за Джіма, від якого вже понад два місяці не було жодного рядка, і благала бога, щоб обід смакував сьогодні гостям (у нас тоді саме почалася «криза з обслугою») і злостилася на взуттєву крамницю, котра досі не прислала мені нові черевички. Підвівшись, щоб одягти сукню, я нарешті звернула увагу на галас за вікном, але перш ніж узяти сукню з рук покоївки, вирішила визирнути у вікно й переконатися, що «наш» полісмен розчистив доволі місця для проїзду гостей.

Натовп зібрався не дуже великий, і ніякими неприємностями нам це не загрожувало (не було тієї маси «професійних» роззяв, котрі неодмінно позбігалися б сюди, якби інформація про званий обід потрапила у пресу). А причиною галасу стало те, що «наш» боббі, бажаючи розчистити вхід, відштовхнув од дверей якогось літнього джентльмена; над ним схилилась якась блякла жінка з височенним чолов'ягою у старомодному капелюсі; вони кричали, щоб поліцейський не чіпав старого. Старий теж кричав щось незрозуміле, його циліндр валявся на бруківці, і жінка, піднявши його й почистивши рукавом, намагалася начепити той циліндр старому на голову. Раптом я впізнала в цій жінці Дейзі і зрозуміла, що старий джентльмен — це Гулд, а високий чолов'яга — Раунд.

Я не на жарт перелякалась (не дай бог зчиниться скандал, який потрапить потім у газети, для Честера це була б велика прикрість) і, швидко влізши в сукню, побігла вниз. Містер Гулд розпалився і не хотів нічого слухати, а Дейзі ще й досі намагалась одягти на нього циліндр. Я пояснила полісменові, що це наші друзі, і запросила містера Раунда в дім, але він демонстративно заявив, карбуючи кожне слово, що це неможливо.

— Надто пізно, місіс Німмо! Нам тричі відмовили у прийомі, а тепер ще й спустили на нас оцього цербера!

— Але ж, містере Раунд, полісмен просто не знав, хто ви.

Раунд підвищив голос (звертаючись більше до натовпу, ніж до мене):

— Хіба ви не знаєте, що через отой ганебний лист містера Німмо, адресований у «Лілмут стандарт», містер Гулд змушений був зняти свою кандидатуру до ради графства?

— З якої ж такої причини, містере Раунд?

— Ой лишенько! — заголосила Дейзі, яка, як завжди, нікого й нічого не слухала.— Примусьте його одягнути капелюха. У нього цілий тиждень нежить, не вистачало, щоб він застудив легені, тоді вже зовсім зляже.

— Справа в тому, місіс Німмо, що ваш чоловік ударив ножем в спину свого старого друга, і, можливо, вбив його.

— Ой лишенько! — верещала Дейзі.— Хай би вже хутчій приїхала машина!

Містер Раунд, котрий намагався тримати себе в руках, але раз у раз вибухав гнівом, тут же виголосив промову, в якій накликав усі земні кари на голови зрадників, що продали і свій клас, і свою ідею, перетворившись на лютих і мстивих гнобителів, що переслідують чесних людей, які насмілились мати власну думку й боронити її. Отже, я не менше за Дейзі зраділа, коли нарешті під'їхала їхня машина, і Гулд зробив спробу влізти до неї. Він так знесилів, що Раундові довелося припинити свій монолог і допомогти нам підсадити старого, а потім, уже в кабіні, підтримувати його за плечі, щоб той часом не випав. Гулдове тіло раптом на якусь мить обм'якло, і я, жахнувшись, подумала, що він от-от сконає.

Тим часом Дейзіному спокоєві можна було тільки позаздрити. Побачивши мій переляк, вона поцілувала мене й почала втішати своїм пестливим голосом:

— Сердешненька ти моя! Треба ж було, Ніночко, щоб це сталося саме тоді, коли в тебе обід! Але що ти хочеш від тарбітонців! Викинь їх з голови, іди собі, дорогенька, у тебе свій клопіт.

І справді, Гулдова неміч і Раундові монологи про якийсь лист у лілмутську газету так вибили мене з колії, що я забула про час. Я заклякла, розгублена, знетямившись так, ніби мене вдарило — і раптом побачила, що стою посеред юрби, яка з величезною цікавістю вивчає мою вечірню сукню. Мені стало ніяково й гидко, я жахнулася і цих людей, і (як не дивно) самої себе. Огида, ніби нудота, підступила мені до горла, і, підхопивши спідницю рукою, я метнулася сходами нагору.

91

Лють безпорадної людини, очевидно, тому така жахлива, що мимоволі починаєш думати: скільки ще є на світі тієї кривди, і як легко вона може впасти На твою голову і розчавити вже тебе, а не когось іншого. Мені й досі ввижалися зойки старого Гулда, а перед очима стояло його набрякле кров'ю обличчя і ноги, що дрібно тремтіли, як у лихоманці, коли ми з Дейзі пхали його в машину, щоб нарешті змусити змовкнути (нам це вдалося лише завдяки тому, що він був надто старий і кволий). І коли я підіймалась у вітальню, в мене самої тремтіли коліна,— так, ніби я щойно врятувалася від чогось неймовірно страшного.

І як же я здивувалася, коли, увійшовши до вітальні, побачила Честера в його улюбленому велюровому піджаку; він стояв, спершись ліктем на камін, а поруч, наче два охоронці, стовбичили Бутем з величезною купою паперів (не сумніваюся, що то все була макулатура, але Бутем вважав, що з паперами він має солідніший вигляд) і Селлі.

Селлі недавно звільнили від школи, щоб вона могла «вносити свою пайку у справу війни»; дівчинка була тепер уже вища за мене на голову. Тепер уся ця трійця поглядала на мене зверху вниз: на обличчі Селлі читався серйозний, але трохи поблажливий докір, у Бутема був чисто баранячий погляд, дурний або пихатий,— залежно від того, як до нього ставитись; а Честер стежив за мною з тим іронічним виразом обличчя, який він засвоїв ще з часів моєї «зради» на початку війни, той погляд означав: «Ану, що там ще вигадала наша люба леді?»

Уже давно, від часів моєї «зради», я не дозволяла собі критикувати Честера — в жодній формі, навіть натяком. Він був невисокої думки про мої розумові здібності, але варто було мені хоч трохи розбігтися з ним у поглядах, як він одразу починав сердитись. Віддамо Селлі належне: вона не раз брала на себе важкий обов'язок повідомляти Честерові неприємні новини, як-от, приміром, коли ми дізналися, що його водій продає газетам секретну про нього інформацію.

Я анітрохи не ображалася на Честера, чудово розуміючи, що сюди домішуються його почуття до мене (чи принаймні дещо характерне лише для нас обох,— для нього й для мене). І справді, коли я, на Честерову думку, часом не виявляла належного захвату щодо якогось його чергового політичного кроку, він частенько мстився на мені як на жінці, використовуючи для цього наші «інтимні взаємини». Не хочу вдаватися до подробиць, щоб довести це, та навряд чи знайдеться жінка, котра не знала б, як і в який спосіб сердитий, ображений чоловік уміє, ніжачи жінку, дати їй зрозуміти, що вона для нього — лише звичка, нудний подружній обов'язок, та й годі.

Однак зараз, може, тому, що я була така схвильована, а скоріше просто через те, що ці троє так на мене дивились, я, забувши про небезпеку, спитала Честера, чи він чув, що говорив про нього містер Раунд.

— Ти й справді написав про нього у лілмутську газету?

— Ти не гірш за мене знаєш, що Тед нажив собі капітал на минулій війні.

— Невже ти знову витягнув на світ божий цю стару історію? Це було так давно.

— Я тільки сказав, що людям, які нажилися на війні, не випадає так заноситися перед старими товаришами по партії,— лише тому, що вони по-різному розуміють свій громадський обов'язок! Зрозумій, Ніно, мені шкода Теда, але він сам мене спровокував на це. Він стає небезпечний — намагається розколоти партійні лави у своєму виборчому окрузі!

— Він постійно бере тата на глузи! — обурилась Селлі.— Не кажу вже про нетактовність! Влаштувати скандал саме сьогодні — це вже просто підло!

По тих словах вона наблизилась до мене, начебто бажаючи поправити намисто у мене на грудях, і зробила при цьому знак губами й очима, який, очевидно, я мала зрозуміти як прохання у жодному разі не дратувати зараз Честера.

Та я й сама зрозуміла, що вибрала дуже неслушну мить для такої розмови. Вже цілий тиждень Честер був у стані нервового збудження. Річ у тім, що Ллойд Джордж саме почав організовувати в парламенті опозицію (широкі кола ще не знали про урядову кризу), і Честерові разом з кількома іншими найважливішими міністрами належало тепер зробити вибір між ним та містером Асквітом. Ніхто не був певний, що Ллойд Джордж переможе, а в разі поразки йому та його прихильникам довелося б подати у відставку.

Як висловився Честер, на карту було поставлено не лише його майбутнє, а й наша перемога у війні. І наш сьогоднішній вечір (ми чекали газетного магната лорда Г. і трьох міністрів) мав поставити всі крапки над «і».

Більше я не промовила й слова. Тут саме почали прибувати гості, Честер умить змінив тон і почав демонструвати по відношенню до мене виключну галантність. А я все одно думала: «Хай мені буде зле, та я цього йому не подарую. Він не бачив, як старий упав на бруківку».

І поки за столом я слухала компліменти старого адвоката, що сидів праворуч од мене і вважав за обов'язок загравати зі мною, у голові моїй роїлися різні думки. Я зрозуміла, навіщо кілька тижнів тому Честерові знадобилися оті давні листи. Авжеж, він уїв Гулда, добре обдумавши свій намір! Витягти на світло старий скандал (ця історія сталася сімнадцять років тому!) з партією м'ясних консервів, яку відправили на фронт і яка отруїла, подейкували, багато наших солдатів! Звісно, історія жахлива, але коли це було! Та й Гулд, я переконана, не знав, не міг знати, що ті консерви зіпсувалися!

Я була вражена не так жорстокістю Честера, як тим, що він і не намагався її приховати. Бо найважче повірити не в те, що людина, яку поважаєш, вчинила щось негідне (це могло статися з нею мимоволі), а в те, що вона зробила це з холодним і цинічним розрахунком. Це видалося мені таким же неправдоподібним, як, скажімо, полум'я пожежі й купи попелу, які раптом виникли б у центрі нашої мирної кімнати, стіни якої при цьому провалилися б під землю. Я не зводила очей з Честера, з його обличчя між двома свічками; страшенно збуджений, він нахилявся то ліворуч, то праворуч (він любив говорити водночас на обидва боки), надто виразно жестикулюючи,— о, ці жести, якими він завше ілюстрував свої анекдоти чи зло передражнював чергову жертву! Мені раптом здалося, що я бачу цю людину вперше в житті (людину, з якою я прожила двадцять років!),— здатну, як виявилось, на жорстоку й лиху інтригу проти старого друга.

Я почала запевняти себе, що Честер всього-на-всього боронився, що життя в нього надто шалене, і він не обміркував як слід вибір зброї, вдався до першого-ліпшого засобу, аби лишень дійового!— щоб якнайпевніше поцілити ворога й нейтралізувати його вплив. Я всіляко переконувала себе, що насправді він анітрохи не жорстока людина: просто далася взнаки його страшенна заклопотаність, адже у нього так багато важливих і невідкладних справ, що він змушений приймати рішення відразу, на місці, не обмірковуючи їх; вже коли що вирішиш, треба виконувати! Але тут мені спливла на пам'ять гостра шпилька тітоньки Леттер, яка якось кинула, що я належу до жінок, які ладні виправдати будь-кого і будь-що, аби тільки самим уникнути прикрощів, і на душі мені стало гидко й тоскно.

92

Званий вечір пройшов на високому рівні. По вечері чоловіки відокремилися, і ми їх більше на бачили; усамітнившись, вони узгодили кілька головних моментів і виробили генеральний план повалення уряду Асквіта. Коли вже після другої години ночі Честер з'явився у спальні, його аж розпирало від захвату й радісного збудження. Іншими словами, він миттю настроївся на невимушений, навіть грайливий тон; і хоч, як це завше бувало з ним проти ночі, він ледве стояв на ногах від утоми, а очі йому знеможено блищали (крім усього іншого, винна була ще й порядна доза шампанського, бренді, віскі, а може, й ще чогось, що їх спожив нині Честер,— як і раніше, він майже не пив, проте ніколи не відмовлявся підтримати компанію,— отже, вино в домі текло рікою), він все одно пурхав по кімнаті метеликом, жестикулюючи й прибираючи ефектних поз.

— Сподіваюсь, ти розумієш, люба моя, що твоя вечеря матиме історичне значення? Тепер у нас буде новий уряд — справжній Кабінет Війни!

Він чекав од мене компліментів. Селлі та Бутем давно вже привчили його до лестощів, але в них це виходило так незграбно, що він лише посміхався, відбуваючись жартами. І все одно йому подобалося, коли його хвалили (лестощі завше приємні, особливо тим, у кого багато ворогів і недоброзичливців) ,— звісно, я теж наговорила б йому компліментів, якби не мій стан. Нажаханий погляд старого Гулда, коли Дейзі пхала його в машину, підштовхуючи коліном ззаду, досі стояв мені перед очима, я ніби чула його хрипке й уривчасте дихання, і мені думалося, яка то страшна річ — отак раптово відчути, що ти старий і нікому не потрібний.

Я похвалила Честера, що то, мовляв, було дуже розумно з його боку, коли він сказав цьому пихатому індикові лордові Г., що насправді він один править Англією.

— О ні, так далеко я не заходив, цей чолов'яга не такий простак,— заперечив Честер; після моєї «зради» він ставився з підозрою навіть до моїх компліментів.

— Звичайно. Але ти вельми тонко давав йому це відчути, раз у раз звертаючись до нього за порадою.

Честер поглянув на мене із своєю звичною іронічною усмішкою: мовляв, ви тільки подивіться, як вона старається!— і потім, ніби демонструючи, наскільки він великодушніший за мене, почав хвалити мене.

— На відміну від свого чоловіка ти мала абсолютний успіх, виглядала просто блискуче!

— Знаєш, я ніяк не могла збагнути, котрий з них Шеффілд, доки не надягла окуляри.

Честер знову глипнув на мене пильним оком; він ще посміхався, але я бачила — він сердиться.

— Що з тобою?— на разі спитав він різким тоном.— Ти цілий вечір не зводила з мене очей.

— Зі мною? Нічого.

— У Джіма знову якісь неприємності?

— Та ні. Якщо вірити останньому листу, його справи навіть покращали.

— Послухай-но, якщо ти про Теда Гулда, то я виявив до нього максимум терпіння!.. А що, як я виклопочу йому титул? Я давно про це думав.

Я не мала наміру говорити про Гулда — боялася. Але ця його фраза про титул мене страшенно обурила, і в мене прохопилося, що бідолаха, мабуть, дуже ображений на нього, Честера.

Честер визвірився на мене й запитав, чого я, нарешті, від нього хочу.

— А як накажеш чинити з такими як Раунд або Гулд, юродивими й шантажистами, що б'ють на жалість? Раунд і досі переконаний, що йому на роду написано бути прем'єр-міністром, хоч насправді він — справжнісінький йолоп, і ти це добре знаєш. Бо якби він був хоч трохи розумніший, то не мав би такої високої думки про свою особу.

— Колись ти казав, що найкраще — не звертати на таких людей уваги.

— Еге ж, казав, бо сам був дурень,— провінційний шмендрик, переконаний, що його дивоглядних талантів цілком стачить для того, щоб розігнати імлу. Тепер я порозумнішав. Ні, Раунд і його компанія — смертельна загроза для всієї нації. Найстрашніший з дурнів той, хто вважає себе за розумного. Він говорить з іншими дурнями їхньою мовою — і тішить їхню пиху!

Цю тираду було виголошено з притиском, прокурорським тоном; скінчивши, він зміряв мене довгим і лютим поглядом, ніби хотів сказати: «З тим усе ясно,— але що мені робити з тобою, уперта дурепо?»

Після того мені як заціпило, і це теж, з його погляду, був злочин. Я повинна була кинутися до нього, запевняючи, що він цілком має слушність. І хоч я була згодна з кожним його словом (та й хто, живучи під охороною поліції, не погодився б з тітоньчиною думкою про «цих скажених собак»?), мені забракло сили сказати йому про це.

Річ у тому, що в наших взаєминах, так гарно «організованих» і продуманих, не лише з його, а й з мого боку, від перших же днів війни виникло щось нове й не до кінця зрозуміле: так ніби в мене теж з'явилися «нерви», у них була своя, і досить химерна, політика.

Коли Честер мовчки ліг у ліжко й пригорнув мене, я сказала собі: «Ну що ж, карай мене, карай!», але винною себе не почувала. І подумала: «Невже я ненавиджу його? Ні, це було б несправедливо». Але десь у глибині мого єства, у тій його клітині, яку боляче вразила сьогоднішня сцена з Гулдом, причаїлося почуття ненависті.

93

Честер не випадково спитав тоді про Джіма. Він знав, що ми з тітонькою посилали запит про нього до африканського відділу міністерства у справах колоній.

Джім не міг оклигати від безлічі хвороб, а ми знали, що обидва його попередники померли на цій «штрафній станції» один за одним. Ми знали й те, що Джім швидше віддасть богові душу, ніж звернеться до лікарів і дозволить відправити себе в Англію. З його погляду, це було рівнозначне визнанню своєї поразки; він не міг полишити своїх луга напризволяще саме тоді, коли ризик утратити самостійність (яку вони боронили сотні років) був для них особливо великий. Англійці намірялися злити їх докупи з чужою для них народністю (то були мусульмани з долини), поставивши за вождя об'єднаного племені їхнього лютого ворога. Ну й, нарешті, через їхні селища мала пройти нова широка торгова траса.

Уже однієї цієї дороги, яка відкрила б доступ усіляким гендлярам та «гешефтмахерам», вважав Джім, було досить, щоб цілковито знищити самобутність луга. І він вирішив цього не допустити.

Ми зійшлися на тому, що тільки божевільний не спинив би Джіма; чи ж може одна людина встояти проти цілого уряду? Я обережно натякнула йому, що війна стала такою жахливою, як ніколи, і до всього іншого людям тепер байдуже. Тітонька послала йому ящик віскі. Ніколи ще вона не була на нього така сердита. Пообіцявши й пальцем більше не ворухнути заради «цього впертого віслюка», вона була страшенно роздратована, коли я сказала їй, що на відміну від декого не стоятиму осторонь і не дивитимусь байдуже на те, як убиватимуть Джіма.

— Але що, що ти можеш зробити для нього? Хоча й завше торочиш, що безвихідних ситуацій нема!

— Тоді чом би нам не послати запит міністрові у справах колоній? Зрештою, все, що вони роблять з цими луга — обурливо! І не просто обурливо,— злочин!

— А тобі не спало на думку, дурненька, що я вже про все подбала? Та віз і нині там, бо навколо цієї історії — сама лише метушня та галас. Ні, вони таки добре вибрали час. Джімові слід негайно тікати з Африки. Вони залюбки його відпустять, дадуть йому пенсію, а тоді вже хай він чихвостить їх собі на втіху.

Тепер тітонька знову жила у Бакфілді (для нас було великим сюрпризом, що вона виїхала з Лондона, злякавшись німецьких бомб) і знову марила Джімовою відставкою. Вона умовила Боба взяти його до себе управителем і вже почала навіть обладнувати кімнату своєму пестунчикові. І коли хто-небудь нагадував їй її ж власні слова про те, що маєтки типу Бакфілда — лише зайвий клопіт для господарів, тітонька миттю спалахувала й починала, оперуючи цифрами, доводити, що варто лише перетворити Бакфілд на справжню ферму й узятися як слід за господарство, маєток приноситиме великі прибутки. Правда полягала в тому, що після повернення з Лондона тітонька знову закохалася в родовий маєток (мабуть, у дитинстві вона зазнала там щастя), і думка про те, щоб віддати його в чужі руки, була їй неприємна. Вона жила новими планами (і навіть продала Палм Коттедж, аби придбати сучасне обладнання для бакфілдських корівень); отож тітонька й сердилася на Джіма за те, що він не хоче кидати служби.

І все-таки тітонька знайшла у парламенті людину, яка хотіла будь-що зажити слави, а тому й узялася за африканські справи. Вже за кілька тижнів (новий уряд саме набув чинності, і нових міністрів буквально засипали питаннями) він вніс запит про те, що коїться навколо утворення Лугаленда, чи не загрожує це війною з племенем луга, і чи не тому резидента заслали в іншу місцевість, що він перестеріг уряд?

Міністр у справах колоній стримано відповів, що ніякої загрози з племенем луга не існує, а капітана Леттера, чиї послуги уряд високо цінує, перевели в інше місце виключно у зв'язку з переглядом кордонів,— тільки це і ніщо інше вимагало перенести резиденцію до центральної частини району. З таким же успіхом він міг би додати, що «ці зміни призвели до розширення території, котрою керує капітан Леттер».

Слід було чекати саме такої відповіді, сказала тітонька, для неї це був зайвий доказ того, що Джімові справді час повертатись у Бакфілд.

Тітонька знову стала в свою улюблену позу циніка, так їй легше було пережити образу, але я була далека од цинізму. Спершу мені здалося, що міністр не все знає, але потім ні в кого з нас не лишилося сумніву,— про Джімову справу в міністерстві знали дуже добре, і тоді мені вже дійсно, як то кажуть, світ угору піднявся.

Хіба не дивина, що після історії з Боумом, після всього, що сталося з Гулдом та Раундом (не кажу вже про багатьох інших), я ще не втратила здатності дивуватися й обурюватися ставленням до Джіма,— ставленням, яке, між іншим, майже не виходило за звичні межі. Очевидно, головну роль тут відігравало не обурення, а мій страх за Джіма. Вперше я так чітко зрозуміла, що державна «машина» справді може розчавити його, бо він для неї — ніщо.

Що може бути мерзенніше й жахливіше за уряд, який, знаючи, що він чинить несправедливо й аморально, все одно продовжує свою ганебну практику,— вдаючи при цьому, ніби все йде як годиться і що інакше й не можна? Замість уряду я побачила раптом лютого звіра, страховисько, яке не має нічого спільного ні з людиною, ні з машиною,— побачила щось тупе й підступне, яке, шкірячи зуби, тишком-нишком готує над вами розправу.

Вперше я зрозуміла того бідолаху (звільненого зі служби поліцейського), котрий бігав попід вікнами урядових офісів і жбурляв туди каменюки, аж доки його запроторили до в'язниці; зрозуміла людей, що надсилали Честерові погрози (особливо після того, як він увійшов до складу Великої Трійці) підстрелити його чи спалити наш дім. Одного з тих навіжених, що просто-таки не давали нам жити, зрештою засадили до божевільні, і тоді ми сказали: «Ну звісно, він завше був божевільний». Але тепер я зрозуміла, що він став таким, божевільним його зробили людська байдужість і підступність цього страхітливого звіра.

Протягом кількох тижнів я була в нестямі, обмірковуючи, як примусити нігерійську владу надати справі луга розголосу.

Виявилося, що зробити це можна. Після зміни уряду, коли містер Ллойд Джордж звалив містера Асквіта, знайшлося чимало людей, прихильників колишнього прем'єра, котрі ладні були вчепитися за будь-яку нагоду, аби тільки виступити проти нового уряду. Як не дивно, нас радо підтримали навіть ті, хто вперше почув про цю справу. Незабаром виникла «партія луга», і коли 1917 року Джім поїхав у відпустку по хворобі, сімнадцять (!) членів парламенту (я вже не кажу про різні товариства, наприклад, Кларксонівська асоціація боротьби за права африканських народів) згодилися підписати листа, в якому вимагали урядового розслідування. Навіть більше — вони хотіли влаштувати на честь Джіммі обід у палаті громад.

Потім хтось запропонував скликати мітинг, і хоч ця ідея видалася мені дещо ризикованою, я не могла стати їй на перешкоді. Тому я поїхала до Саутгемптона зустріти Джіма й попросити його не давати надто поквапливих інтерв'ю репортерам. Порадившись, ми з тітонькою вирішили, що найкраще Джімові підійде роль добрячого служаки, «недипломата», довкола якого надто палкі прихильники необдумано зчинили галас.

Репортери, однак, не виявили до Джіма цікавості, та він і сам, ще до того, як я перестріла його у Саутгемптоні, телеграфом на ім'я членів парламенту рішуче відмовився від обіду в палаті громад (назвавши ініціаторів цієї акції «диваками й пацифістами»), погодившись, однак, на мітинг, якщо я гарантуватиму йому, що ніхто там не виступатиме проти Британської імперії.

Таку гарантію я йому дала. Незабаром виявилося, що ідея мітингу на захист політики довіри до тубільців Західної Африки користується великою підтримкою. До президії зборів мали увійти багато відомих політичних діячів, у тому числі й кілька екс-міністрів.

94

Усі ці приготування ми тримали в секреті від Честера. Він все одно не міг би прилюдно підтримати Джіма у його виступі проти уряду. І коли ідея мітингу остаточно оформилася, я дала Честерові слово, що не сяду в президію і не підпишу жодної колективної петиції. Ім'я Німмо не з'явиться на жодному папері.

— Роби, як хочеш,— сказав Честер.— А втім, не знаю, що вам дасть уся ця агітація.

— Хоча б те, що люди знатимуть, чого домагається Джім.

— А чого він домагається?

Це мене трохи спантеличило. Хіба Честер не знає, що Джім обстоює права тубільців?

— Розумієш, я не певен, що Джім може компетентно судити про те, що цим тубільцям треба. Авжеж, він зробив для них чимало, проте останнім часом Джім таки відстав від життя: воно дуже змінилося, доки він сидів у своїй Африці. Сьогодні такий темп, що встигнути за життям незрівняно важче, ніж учора.

— Не гинути ж Джімові завчасно лише через те, що все на світі таке плинне.

— Нікому не дано спинити поступу історії. А історія безжальна до примітивних народів — такий закон життя. Джімові слід зважати на реальну ситуацію.

— Отже, на твою думку, Джім повинен дати волю місцевій владі і дозволити їй перенищити всіх бідолашних луга,— лише тому, що представники влади вважають це плем'я нікчемним, незначним і твердо переконані, що за нього ніхто не заступиться?

Помітивши, що я починаю сердитись, Честер припинив розмову, а я подумала: «Яке ж це, однак, з його боку паскудство — звинувачувати Джіма в тому, що він відстав від життя! Так, він усі ці роки просидів в Африці, — але ж саме уряд відправив його в це заслання, та ще й з певним розрахунком».

Ще перед тим ми домовилися з Джімом зустрітися поблизу його клубу св. Джеймса, я мала сказати йому, яке приміщення ми орендували для мітингу (не хотілося говорити про це по телефону, нас могли підслухати), і я на кілька хвилин спізнилась. На вулиці я ніколи не носила окулярів, і тому не впізнала Джіма у самотній постаті, що маячила біля дверей клубу. Тільки коли він повернувся й пішов до мене своєю, лише йому притаманною ходою,— трохи перевальцем, як ходять професійні жокеї,— я зрозуміла, що це він. То була наша друга з ним зустріч після його повернення з Африки, і я вперше побачила Джіма у цивільному. Його вигляд мене просто вразив. На ньому був старий синій костюм крою 1910 року, який я не раз на ньому бачила, та вузенькі штани, у яких Джімові ступні (невеликі та зграбні, витонченої форми; ними він дуже пишався) здавалися величезними лапищами. На голові у нього був котелок, куплений колись під цей костюм, котелок, у якому Джім мав досить кумедний вигляд. Я чудово розуміла, що Джім, подібно до всіх колишніх денді, любив свої старі речі, та мимоволі пригадалася мені розмова з Честером, навіть не самі слова, а їхній підтекст.

Наблизившись, я побачила видовжене пожовкле Джімове обличчя і вражено-зосереджений погляд, що ніби застиг в його збляклих очах (Джім весь час думав про те, як підло його пошили в дурні та як безпардонно розправляються з його луга), і мало не розплакалась. Мені й справді здалося, що Джімові загрожує не лише урядова «змова», а й дещо куди жорстокіше і могутніше — той «поступ історії», який, за одвертими розрахунками Честера, рано чи пізно зробить Гулда й Раунда нікчемними опудалами. Це здалося мені жорстоким і підлим, я не хотіла з цим змиритися і вирішила, що не дозволю їм занапастити Джіма.

По всьому тому ми з ним люто посварились. Знаючи, що Джімові треба буде зустрітися з членами Комітету в справах луга, я порадила йому купити принаймні нового капелюха, а він заперечив, що скоріше повіситься, ніж надягне на себе оте неподобство, яке зараз носять на голові, та ще й «зроблене з казна-якого барахла».

— Але ж не можна, Джіме, носити на голові отаку каструлю!

Він зупинився, зміряв мене навіть не сердитим, а скоріше зневажливим поглядом і, помовчавши, спитав:

— Отже, старий солдат не досить елегантно одягнений для місіс Німмо?

— Ти чудово розумієш,— ідеться виключно про комітет.

— А що комітетові до мого старого котелка?

— Звісно, це дурниця, але, як ти знаєш, людей стрічають по одежі.

— Я послав їм доповідну записку.

— Чудова записка, але де в тебе гарантії, що вони її прочитали?

— Тоді про що мені говорити з оцим комітетом?

— Але, Джіме, це дуже впливовий комітет, там люди з іменами. Саме тому їм може не вистачити часу ознайомитися з твоєю доповідною, і ти сам мусиш справити на них приємне враження. Не треба, щоб ти видався їм дивакуватим, тоді вони вирішать, що вся твоя причетність до історії з луга є лише наслідок твоєї дивакуватості.

Від самої лише думки про те, що його можуть запідозрити у чомусь особистому по відношенню до його луга, Джім спалахнув і люто процідив:

— Знаєш що, зайчику, очевидно, у вас тут не комітет, а бордель.

— Це стосується і мене?

— До певної міри так. І якщо твій комітет має намір вирішувати цю справу залежно від моєї каструлі, нехай іде під три чорти, нікому він не потрібен, тільки час із ним марно гаємо.

І тут ми зчепились — не на жарт. Я завжди боялася перейти у наших взаєминах з Честером якусь межу, але по відношенню до Джіма дозволяла собі бути якою завгодно різкою. І я сказала йому, що за все життя він і разу не виконав жодного мого прохання, що таких егоїстів, як він, ще не бачив світ, і що більше я й пальцем не поворухну заради нього,— все, годі! Він відповів, що я перетворилась на таку саму інтриганку, як і мій Честер. Та й взагалі — він не дозволить втягти себе у мої жіночі інтриги — це для нього надто брудна справа.

95

За цей час між Честером і мною виникла «ситуація». Іншими словами, наші взаємини дуже ускладнилися. Як на мене, між чоловіком та жінкою завжди існує певна «ситуація» (втім, я так довго жила у сфері політики, що, можливо, на мені позначився її «декадентський вплив»; і тепер мені всюди ввижається «ситуація») і «взаємовідносини», що потребують «взаєморозуміння» та «розподілу сфер впливу». І ця «ситуація» міняється щонайменше тричі на день. Та коли люди давно одружені і досягли «взаєморозуміння», а сфери впливу чітко визначені, вони можуть почуватися між собою досить вільно, активно конфліктувати й навіть переживати значні кризи, не доводячи ситуації до «інциденту». По суті, вони цілком влаштовують одне одного, і «ситуація» між ними може загостритися лише тоді, якщо вони не демонструють «проявів доброї волі», і, звісно, не вступають в «альянс» десь на стороні. Кажучи, що між нами виникла «ситуація», я маю на увазі, що ми перестали одне одного влаштовувати. Відверто кажучи, наші взаємини були вже кілька місяців украй загострені, тому ми й поводилися одне з одним надзвичайно обережно й запопадливо. Я виявляла (прилюдно) лояльність і, коли мені випадало представляти Честера (на деяких менш відповідальних прийомах), неодмінно говорила про нього кілька слів,— який він, мовляв, «дуже людяний», тобто схожий на всіх чоловіків. Припустімо, на зборах Об'єднання матерів чи Червоного Хреста я неодмінно розповідала, як Честер, котрого так обсіли державні клопоти, забув змінити теплу білизну на літню,— а кожна господарка знає, що це порушує порядок у домі.

Колись, допомагаючи мені скласти мою першу промову, Честер сам запропонував внести ці «домашні штрихи»,— слухачі, мовляв, полюбляють отакі речі і завжди задоволені. Звичайно, ми обоє чудово розуміли, як це для нас важливо — постійно нагадувати людям про Честерову «людяність» (про необхідність цього свідчила наша щоденна пошта, не кажучи вже про публікації таких, як Раунд), адже йому весь час доводилося відмовляти у допомозі вдовам, чиї чоловіки загинули під час нещасних випадків, та крамарчукам, що їх розорив черговий указ.

Честер зі свого боку теж не пропускав нагоди розповісти про «самовідданість» своєї дружини і про те, яка вона «чуйна до чужого горя».

— Не знаю, що б я робив без неї в ці похмурі дні,— бідкався він.

Останнім часом Честер почав ставитись до мене значно прихильніше (зовні, на людях), і то була найперша ознака виникнення між нами тріщини (такою ознакою бувають заяви, якими починають на разі обмінюватися дві держави, що потай оголосили загальну мобілізацію,— заяви про те, що між ними ніколи ще не було таких гарних добросусідських взаємин, як зараз).

Втім, Честер і не робив спроб викликати мене на відвертість. Гадаю, він цього й не прагнув. Що ж стосується наших інтимних відносин, то від того пам'ятного вечора, коли я вступилася за Гулда, він почав ставитися до мене як до одного із своїх численних секретарів: я мала виконувати деякі специфічні обов'язки, конфіденційні та надзвичайні, але якоїсь принципової різниці між мною та Бутемом, або між мною та детективом, що мав доступ у міністерство з чорного ходу, в цьому плані не існувало. В найінтимніші хвилини він поводився так, ніби казав: «Я — міністр, на мені лежить колосальна відповідальність, і ти маєш вважати за щастя слугувати мені!» Часом мені здавалося, що він навмисне вдався до цієї пози (незвичної і неприродної), щоб покарати мене й напутити, а передусім — провчити. І все це відбувалося саме в той час, коли наші подружні взаємини (може, тому, що Честер уже постарів, а може, тому, що в нього від постійної напруги стало негаразд із нервами, а може, тому, що йому вже просто потрібні були додаткові стимули) робилися все складнішими й витонченішими.

Одного разу, невдовзі після нашої з Джімом сварки, я раптом (несподівано для себе самої) відмовилася вдовольнити його жагу (звісно, він не сказав мені про своє бажання словами — лише натякнув!).

— Може, так не треба, Честере? — спитала я.

Він здригнувся, ніби його вдарили, і я побачила, що його аж скрутило — не від подиву, а від завданої йому лютої кривди. І поспішила додати:

— Я дбаю тільки про одне — щоб тобі не зашкодило. Сьогодні увечері ти був такий виснажений.

— Не треба? — перепитав він.— А як треба?

І він підвівся з канапи, на якій ми сиділи.

Я запевнила його, що й не думала йому відмовляти, що робитиму все, чого він забажає.

— Адже я сама тебе всього й навчила,— додала я.

Честер відійшов у дальній темний кут, де мені його не було видно; втім, мені й не хотілося його бачити. Я відчула, що весь він аж палає обуренням, ніби я вчинила проти нього якийсь злочин,— коли він нарешті промовив:

— Ні слова більше про ту ніч. Тоді ти кохала мене — і цього в мене ніхто не відніме.

Я хотіла була сказати (зізнаюся, мене злякала така бурхлива реакція на ці слова, що вирвалися у мене так зненацька), що люблю його як і раніше, та не могла присилувати себе вимовити подвійну брехню. Ненависть, що причаїлася в глибинах мого єства, заціпила мені вуста. І тут раптом Честер знову заговорив із властивою йому красномовністю, проте з великим, ще незвіданим болем. Він сказав, що для нього давно вже не секрет зміна мого ставлення до нього, Честера, але раніше він пояснював це впливом лондонського життя та моїх «світських друзів». Тепер він розгублений і збентежений. Що зі мною сталося? Що сталося з «нашим щастям, нашою взаємною довірою»? Були часи, коли він покладався на «природну чесність» моєї душі як на «земну твердь». Хай би що з ним коли сталося, він ніколи не втрачав цієї неоціненної для нього певності («Цитує чергову промову,— подумалося мені,— втішаючись звуками власного голосу»), яка завше наснажувала його вірою та мужністю. Куди б він не йшов («Улюблений прийом!»), він усюди відчував твердий грунт під н... (хотів сказати «ногами», але цей образ видався йому не досить вишуканим, і він, не переводячи дух, замінив його поетичнішою метафорою) н... надіями; він відчував, так би мовити, крила, що несли його крізь усі життєві бурі, а хто, як не я, знає, крізь які шалені бурі йому довелося пройти. І завжди він дуже високо цінив мою відданість.

— Ніно, повір мені, я знаю, чим маю завдячувати твоєму вірному, щирому серцю. Я невтомно дякував господові нашому за цей дар. Я плекав його як найбільше благо. Тоді чому ж, за що ти відвернулася від мене душею? Що спричинило таку раптову зміну? Чом ти повстала проти мене тепер, коли ти мені потрібна, як ніколи?

Він говорив, а я собі думала: «Так, маєш рацію, я тобі не вірю, і навіть не поважаю тебе. Бо я нарешті побачила, який ти є насправді. Змінився ти, а не я. Ти перетворився на підступну й жорстоку людину, і зараз я скажу тобі всю правду». Проте коли він скінчив, мені наче заціпило.

Запало довге мовчання,— як написав би автор романів із серії «Бібліотечний роман»,— настала та жахлива пауза, яка буває, коли твоя машина от-от вріжеться у зустрічну: при цьому «раптом інстинктивно відчуваєш», що ніяка сила вже не спроможна відвернути катастрофи.

Втім, я, признатися, нічого такого не відчувала — надто стомилась, і голова в мене була порожня і легка. Та й не секрет, що всі давно одружені люди завжди інстинктивно намагаються не доводити справи до серйозного конфлікту. Знаючи, який нікчемний з того конфлікту зиск, і як легко його уникнути, вчасно повернувши все на старі рейки, ми з Честером (згнітивши серце) поспішили одне одному назустріч. І побоюючись, коли б часом одне з нас не завело справи в глухий кут, ми обоє заговорили одночасно, наввипередки. Честер заявив, що він, здається, сказав мені щось несправедливе, а я відповіла, що не хотіла його образити і страшенно шкодую, що так сталося.

Він удав, ніби все гаразд. Ми розіграли сцену замирення і, на мій подив, він натякнув мені, що було б незле, якби я довела правдивість сказаного на ділі, виконавши його бажання так, щоб він повірив, що мені й самій цього хочеться.

Честер давно вже полишив свої «релігійні хитромудрощі», проте й досі оточував усе, до чого торкався, атмосферою релігійного екстазу. Не скажу, щоб у своїх амурних справах він вважав себе знаряддям бога (це звучало б трохи вульгарно і несправедливо щодо Честера), але намісником бога на землі, «проповідником господа бога» він почував себе завжди. «Він поводиться так, — подумала я,— ніби при повному параді скріплює печаткою указ від імені самого короля».

Очевидно, найважливішим для Честера було не те, що діється, а чому воно діється; так само як для нього важливо не те, що я відчувала, а те, що, на його думку, я повинна була відчувати.

Мені завше здавалося, ще з першої шлюбної ночі, що французькі романи, де жінки так страждають, так голосно нарікають на необхідність розділити ложе з нелюбим чоловіком, занадто прикрашені —«для комерційних потреб». Що менше любиш чоловіка, то менше значення надаєш фізичній близькості з ним; хіба можна порівняти цю незначну, хвилинну прикрість з каторжним страдництвом повсякденного життя, коли ти мусиш неодмінно бачити, як він їсть (Честер їв надзвичайно жадібно), чути, як він чистить зуби (Честер харкав і плювався) чи полоще горло, ковтає ліки, чи просто говорити з ним на теми, до яких ти байдужа. Але цього разу, сама не знаю чому, у мене було таке відчуття, ніби Честер згвалтував мене, поглумився наді мною. Я лежала з широко розплющеними очима, і серце мені билося так часто (це він примусив його так битися, і його настирливість була мені нестерпна), що я боялася: Честер прокинеться й зрозуміє, як я ненавиджу його і як ним гидую.

96

Наступного дня мав відбутися мітинг на захист луга; агент, який обіцяв нам зал, відмовився його нам віддати, посилаючись на міністерство оборони, якому зал нібито потрібен для спортивних тренувань. Сказали нам про" це надто пізно, і ми вже навіть не встигали дати в ранкові газети об'яву про перенесення зборів. Комітет був у розпачі.

Треба сказати, пошуки залу вже з самого початку наражалися на загадкові труднощі; ми пояснювали їх небажанням власників цих приміщень підтримувати у воєнний час будь-які антиурядові акції. Та всі майже без винятку театральні зали було розписано тоді під усілякі «шоу»— їх розплодилося, як грибів після дощу.

Я вирішила негайно ж з'їздити до агента (за сумісництвом він був ще й театральний агент) і поговорити з ним особисто. Та коли я вже сідала в таксі, мене раптом гукнули до телефона, і якийсь наш приятель (принаймні так він одрекомендувався, хоч імені свого й не назвав) попередив мене, що на агента «вийшов» генерал М. з міністерства оборони, Честерів приятель, і що пристрашити небораку-агента його попросив не хто інший, як сам Честер.

Важко сказати, як приголомшило мене це відкриття. Я вже не раз говорила, що Честерові, Гулдові й багатьом іншим так званим «революційним радикалам» постійно й повсюдно ввижалися страхітливі змови. Вони завжди чекали від когось «удару в спину».

Тепер я сама пережила щось подібне. Недарма розповідають, що найжахливіший наслідок землетрусу — раптове відчуття страху, ота зневіра, яка охоплює людину. Стіни власного дому, які щойно були тобі надійним захистом, звичні та рідні, як власні діти й чоловік, сприймаються тепер як загроза, як облудна ширма, за якою причаїлося нове нещастя (повінь або якесь нещастя, все пливе й хитається), світ, раніше сталий і надійний, віднині повен зради й брехні. Саме тому під час землетрусів люди нерідко божеволіють. Тож не дивно, що і я мало не втратила розуму. Я наказала водію везти мене в Уайтхолл, і там, піднявшись у Честерів кабінет, попросила негайно доповісти йому про себе.

Зранку в приймальні, як завжди, було багато народу; Честер провадив чергову нараду. Але його особистий секретар Доул, мій приятель (він скінчив Ітон, де приятелював з родичем Вудвілла), відвів мене до свого кабінету, щоб Честер міг поговорити зі мною сам на сам.

Вже на порозі Честер надав своєму обличчю,— так, щоб я не помітила,— виразу надзвичайної прихильності до мене. Це означало: тобі не слід було заявлятися до міністерства без запросин чи попередження.

— О, чудово, моя люба,— сказав він,— не може бути нічого приємнішого за такий сюрприз! І як до лиця тобі цей туалет!

І він оббіг мене поглядом — з голови до ніг; вибираючи сукню для виїзду, я розраховувала на зустріч з театральним агентом, через що, поспішаючи, забула потім переодягтися у щось більш придатне для Уайтхолла.

— Ти вся така квітуча, така весняна!

Я перепросила його за те, що відірвала від роботи, пояснивши, що приїхала у терміновій справі: йдеться про мітинг.

— Про який мітинг?

— Ти чудово знаєш, що хтось намагається його зірвати!

— А, ти про мітинг на захист луга. І що там?

Я раптом злякалася, що він почне викручуватися, і, бажаючи його випередити, сказала:

— Мені переказали, що у справу з мітингом втрутився якийсь генерал, котрий, кажуть, діяв зовсім не за дорученням міністерства оборони.

І тоді, метнувши на мене колючий погляд, він прорік:

— Але ж ти знаєш, що вся ця історія з луга виливається в антиурядову демонстрацію?

Я вирішила поставити питання руба:

— Скажи мені, ти знав, що міністерство оборони хоче відібрати у нас приміщення? — спитала я, підкресливши, що вони навіть не залишили нам часу оповістити людей про відміну мітинга. Люди прийдуть і цілком справедливо обуряться, а ми вже нічого не можемо зробити, бо всі гроші пішли на проспекти й рекламу. Якщо комусь треба було зірвати цю справу, то він діяв дуже розумно.

Честер нічого на це не відповів. Його мовчання, роздратований і набурмосений вираз обличчя говорили про одне (пізніше я одержала справді незаперечні докази): він або сам вигадав цей трюк, або дав дозвіл на нього. І тоді, забувши про будь-яку обережність, я додала:

— Розумно, але не дуже чесно.

— Мені сказали, Раунд також бере участь у твоєму комітеті...

— Я тут ні при чому — його запросив голова. До речі, містер Раунд завжди обстоював тубільців. Він просто залишився вірним своїм принципам.

— Ти називаєш вірністю принципам підрив довіри до уряду? Саме тоді, коли ми переживаємо національну кризу?

Я знала, що Раунд і справді трохи екстреміст, але він вважає: коли йдеться про речі принципові, відступатися од свого не можна.

І я майже напрямки сказала Честерові, що він сам зрікся своїх принципів і не має права звинувачувати у чомусь подібному інших. Виголосивши цю тираду, я раптом відчула, що червонію. Честер нічого не відповів, він ніби й не чув моїх слів. На обличчі йому з'явився вираз гидливості. Лише зараз я побачила, як він мене ненавидить, відчула всю міру його зневаги до мене.

— А тепер,— озвався він нарешті (і в цьому «тепер» звучало: «тепер, коли ми, нарешті, покінчили з твоїми теревенями»),— даруй мені, бо там у кабінеті на мене чекають п'ятнадцять вельми заклопотаних джентльменів,— треба негайно вирішити деякі питання, від яких залежить хід війни. Тож вибач — мушу йти.

І не встиг він торкнутися ручки дверей, як із'явився містер Доул (очевидно, вартував за дверима й лише чекав знаку), котрий провів мене вниз. Він спитав, як мені подобається Честер (усі особисті секретарі,— їх було троє, вони працювали по черзі,— неодмінно ставили мені це запитання),— тоном, що ним садівник питає, як вам подобається оцей бордюр на клумбі. Ми обоє з ним згодилися, що попри всю покладену на нього відповідальність і все своє завантаження Честер виглядає чудово, і що за будь-якого випадку йому доведеться триматися так і надалі,—«адже він незаміненний».

Потім мені дали міністерську машину й відвезли додому. Вдома я негайно ж почала пакувати валізи. У мене визріло тверде рішення виїхати у Бакфілд. Приводом для цього міг стати мій щотижневий візит до тітоньки Леттер, яку я все одно обіцяла відвідати за два дні. Справжньою причиною моєї втечі було бажання уникнути скандалу чи принаймні відтягти його на кілька днів.

97

Честерові чомусь зайшло в голову, що, від'їжджаючи того четверга у Бакфілд, я вирішила назавше з ним порвати. Може, й так. Але я навіть собі в цьому не признавалася. Я просто вирішила втекти від того, що було мені нестерпне. І сказала собі: годі, далі так не може тривати! Я мала забути про Честера, викинути його з пам'яті. Та коли тітонька поцікавилась, як там ведеться моєму «видатному чоловікові», і «чи не перевершив він самого себе у спритності», я відповіла, що Честер не заслужив таких закидів. Звісно, я не сказала їй, до якого підступу він вдався, щоб розвалити наш комітет,— не хотілося вислуховувати, як вона почне ганити Честера. І захищати, і шпетити його мені було однаково неприємно. До того ж тітонька спитала про Честера просто так, знічев'я,— куди більше кортіло їй погомоніти про свої бакфілдські плани, які несподівано дістали новий напрямок. Тітонька рознюхала, що Честер поклав собі купити якийсь маєток (ми справді вже років зо два підшуковували собі будиночок десь за містом, щоб у вихідні Честер міг там відпочивати),— і, звичайно, відразу ж вирішила, що йому потрібен саме Бакфілд. «Рано чи пізно він однаково стане пером Англії, і тоді титул лорда Бакфілда Томові буде вельми доречний. Хлопчикові завше подобалося грати роль головного героя,— він просто не знав, на чому спинитись. Війна, звичайно, стала для нього знахідкою, але навіть з нашими генералами не може ж вона тривати вічно!»

Тепер тітонька, сиплячи блискучими аргументами, всіляко захищала свій проект, такий любий її серцю. Для прикладу вона посилалася на Джіма, котрий, на її думку, став зовсім іншою людиною,— після того як викинув з голови своїх коней і почав допомагати тубільцям луга; він потроху сплатив усі борги і навіть спромігся відкласти собі чималу суму, щоб видати власним накладом книжку про Лугаленд. Він чудово ставився до Тома й щиро любив Бакфілд — майже так само, як його ненавидів Боб.

Я не сказала тітоньці про головну Честерову умову — що заміський будинок має бути недалеко від Лондона. Судячи з усього, цей тітоньчин план став її черговою химерою, що тішила її старість, і я могла не боятися, що він здійсниться. Менш за все я хотіла бачити Бакфілд у Честерових руках — він перетворив би його на штаб-квартиру своєї партії.

Подібно до Джіма, з яким ми вперше зустрілись у Бакфілді, я теж ніжно любила цей дім. Щоправда, він був у стилі Тюдорів, з безліччю тьмяних, під низькими стелями, закутів замість нормальних кімнат, і з холодною кам'яною підлогою; але вся обстановка дому ніяк не відгонила тією похмурою добою, а підлогу Боб вистелив килимами. Не було там і важких, незграбних меблів, тесаних сокирою, всіх отих дубових столів для загальних трапез, що мимоволі наводять вас на думку про недолугих ченців з їхнім почварним життям. Найстаровинніші стільці, легкі й ажурні, належали до часів Карла II; меблі були переважно з горіхового дерева. Головне, жодна річ не повторювалась, у всьому панувало розмаїття. Найбільше подобався мені вікторіанський стиль червоного оксамиту фотелі й величні, червоного дерева, шафи. Будинок був старий. Сама його занедбаність відгонила давниною, котра чомусь завжди, як і все, пов'язане з минулим, навіює думки про мир і злагоду. Дірку в килимі, що вкривав підлогу зали (яка це була колись трагедія!), вишкреб сеттер, увічнений для нащадків на портреті поруч з прадідом, що йде на полювання,— засмаглим велетнем, котрий, якщо вірити родинним переказам, говорив таким невикорінним девонським діалектом, що під час його виступів у парламенті ніхто й слова не міг уторопати. Зарубки, що спотворили одвірки дверей до зали, відзначали зріст його дітей, онуків та правнуків. Серед них були Бобові й Джімові позначки, а також одна маленька, яку вважали моєю,— вочевидь, такою я була в чотири роки, коли матінка вперше привезла мене з Індії — показати прадідові.

Зруйнована стіна у дальньому кутку стайні лишилась на згадку про пожежу, коли червоного півня пускали в нашій садибі луддити; якраз через рік після битви під Ватерлоо вони спалили стару клуню й нову віялку на току. Дірки у флюгелі на даху стайні увічнили стрілецькі змагання між Бобом і Джімом — здумати лишень! — сорок років тому. Ці старі шрами були невід'ємні від загальної атмосфери дому, і поранені, що приїздили сюди доліковуватися й набиратися снаги (для госпіталю Бакфілд був не дуже зручний і надто віддалений), казали: з усіх прихистків, куди закидала їх доля, цей — найчарівніший. І це при тому, що тут не було так званих «сучасних вигод»,— душу, центрального опалення, асфальтованого подвір'я, не кажучи вже про відсутність театру чи кіно. А головне, бакфілдський клімат, любила жалітися тітонька, діяв на всіх розслаблююче.

Проте, як на мене, вирішальним був не клімат, а сама «атмосфера» цього місця. І справді, переспавши в Бакфілді лише одну ніч, я вже на ранок відчула, що відпочила,— не так тілом (хоч спала кілька годин, як то кажуть, мов убита), як душею. Цей сон ніби розчинив якийсь клубок, що застряг у грудях, і, прокинувшись, я не напружилась відразу ж, як у Лондоні, готуючись до чергової сутички, а навпаки, ніби розчинилася у всьому, що мене оточувало — в домі й навколо нього, у парку, в озері (яке вкрилося баговинням і поросло лататтям та ряскою), у небесному склепінні над Бакфілдом. Здавалося, що над Бакфілдом і небо було якесь особливе, своє,— оточене хвилястим пасмом невисоких пагорбів з розкиданими де-не-де лісами, розрізане в одному місці дзвіницею, в іншому — димарем занедбаної суконної фабрики; і все те — небо, навколишня природа, будинок,— було затишне й лагідне, як обличчя старої няні.

Лежачи в своїй кімнаті, я чула і дзенькання цебра на подвір'ї, і голос старого скотаря Прета, котрий шпетив когось на кухні, і плюскіт води, що наповнювала ванну для Джіма, і гудіння літака, що завмирало десь у далечині,— все це звучало ніби в мені самій. Здавалося, мій мозок, звільнившись від диявольської напруги, розкрився для сприйняття якогось іншого життя,— набагато привабливішого й не такого «переускладненого», як мої лондонські будні. Принаймні так мені здавалося, хоч я чудово знала, що старий Прет завше прокидається о шостій ранку доїти корів, а Боб працює по дванадцять годин на добу, щоб не продали Бакфілд з молотка, і, незважаючи на всі його жертви й хитрощі, дім з кожним роком усе більше ставав непридатний для життя й занепадав просто на очах. Як говорила Бобові тітонька (повторюючи це щодня), він господарював украй погано, і тоді, як усі сусідні маєтки з їхніми добре налагодженими фермами процвітали, у нього завше були самі збитки.

Та попри всі прикрощі, попри свою каторжну працю й одвічні турботи з робочою силою, помешканням для котеджерів, ремонтом і пожертвами на місцеве мисливське товариство (Боб органічно не терпів полювання, проте вважав за свій обов'язок підтримувати родинні традиції Леттерів), він сам був дуже суттєвою часткою бакфілдської атмосфери. Навіть по тому, як він рухався, спроквола, трохи підскакуючи й схиляючи голову набік, тягнучи за собою ціпка чи перекинувши його через плече, відчувалося, що у Бакфілді людина має час поміркувати над життям. І справді, Боб, працюючи з раннього ранку до пізньої ночі, знаходив час погомоніти з людьми, і не про якісь там дурниці, а й про цілком поважні речі — війну чи ціни, до того ж поговорити розважливо, не поспіхом, а «широко», про що в місті не могло бути й мови. Наприклад, у нього була теорія, що в німецькому мистецтві можна простежити причини воєн, і, слухаючи його, ви починали розуміти минуле,— точнісінько так само, як, дивлячись на Бакфілд, починали відчувати себе легше й вільніше. Звісно, всі провінціали схильні мислити «широко» (наприклад, Гулд, якого Честер так зневажав, теж мислив «широко»— доводив, що бог послав нам війну за «гріхи»), але Боб насправді добре знався на мистецтві й дуже цікаво розвивав тезу про те, що в мистецтві кожного народу виявляється дух нації.

98

Звичайно я гостювала у тітоньки Леттер не більше двох днів, і тепер, повторюю, навіть собі не признавалася, що маю намір затриматися надовше. Однак за два дні я зателеграфувала Честерові, що тітонька кепсько почувається, і я не можу її залишити саму. Минуло два тижні, а я все ще жила у Бакфілді, мотивуючи це тим, що туди на відпочинок приїхали два офіцери, які потребують догляду.

Я не стала пояснювати, що один з цих двох офіцерів — Джім, котрий справді щойно виписався з військового госпіталю, куди його поклали після жахливих нападів пропасниці. Виправдовувало мене те, що він справді серйозно хворий і більшу частину часу проводить у своїй кімнаті, де тепер завжди палав камін; працюючи над великою доповідною запискою про плем'я луга, Джім сподівався зацікавити нею міністерство в справах колоній, загрожуючи віддати її до друку. якщо чиновники поставляться до неї без належної уваги.

— Ось коли вони в мене попотанцюють, ці недоноски з Айк-сквер,— хвалився він.— Я знаю, вони не дуже люблять, коли на них скаржаться начальству.

Хоч, повторюю, я не мала наміру залишати Честера, повертатися до нього я теж не хотіла і послала йому ще одну телеграму (що я допомагаю влаштувати свято на честь місцевого Червоного Хреста); і одного чудового ранку перед ленчем до нас з'явився особистий лікар Честера. Честер, сказав він, попросив його заїхати сюди й подивитись, як я себе почуваю.

Все наше домашнє товариство — цебто Боб, тітонька Леттер і три молодші офіцери, які видужували після отруєння газами (Джім не виходив із своєї кімнати) — дуже зраділи несподіваному візитові славетного сера Коннелла Т., що якось оперував навіть одного імператора й знав безліч історій про сильних світу сього, котрі вдавалися до його послуг. Усі ці історії були на один копил: як спритно він, сер Коннелл, зумів відбрити цих важливих персон. Це був тілистий червонопикий дядько, просто-таки народжений працювати різником, і коли він вихвалявся, як осадив короля такого-то чи поставив на місце велику герцогиню таку-то, він, здавалося, робився набагато могутніший у тілі і багряніший на обличчі. Крім того, щоразу, дійшовши до кульмінації, тобто до своєї вбивчої відповіді, сер Коннелл опускав своє масивне підборіддя та випинав уперед груди й здоровенне черево.

Тітонька не могла ним нахвалитися, він задовольняв одразу дві її найбільші пристрасті: любов до людей, що вміють не лише молоти язиком, а й «перти плуга», мають владу й не бояться її використати, і зневагу до людської натури як такої. Мені ця людина була вкрай огидна (у Парейді він завжди поводився зі мною надзвичайно грубо), і коли після сніданку сер Коннелл запропонував оглянути мене, я відмовилась, заявивши, що не бачу в цьому потреби, бо цілком здорова.

— Ваш чоловік попросив мене навмисне зробити такий гак, щоб вас послухати, вдруге я вже не зможу сюди приїхати. Я й сьогодні б не зробив цього, якби не особисте прохання міністра. У воєнний час це звучить для мене як наказ.

— Але в мене все гаразд, сер Коннелл.

— Тоді ви, може, покажете мені цей, як його... ваш славетний... Що у вас тут оглядають, сер Роберт?

— А, ви, мабуть, про лабіринт? Це справді найдавніший і достеменний лабіринт, і я залюбки проведу вас туди; хоча він, признатися, зараз трохи занедбаний.

Й одразу ж після ленчу Боб пішов показувати йому лабіринт. Правда, сер Т. спершу зажадав, щоб я склала їм компанію (і тітонька змусила мене піти!), а потім доволі нахабно відшив Боба:

— О'кей, Леттере, місіс Німмо сама покаже мені ваш сад. Мені треба сказати їй кілька слів наодинці.

Боб у першу мить отетерів, але вибачився й хутенько зник (ніхто не вмів зникати так блискавично, як Боб, коли він відчував, що зайвий), а сер Коннелл одразу ж взяв бика за роги:

— Мабуть, не будемо, місіс Німмо, ходити околяса? Це ж однаково не вирішить проблеми.

Я поцікавилась, що саме він має на увазі.

— Власне, я приїхав з однією метою — сказати вам: якщо ви хочете повернутися до Лондона, моя машина до ваших послуг.

Довелося відповісти, що зараз у мене такого бажання немає.

— А вам не здається, що вже час додому?

— Ніхто не пропонував мені скоротити мою відпустку.

— Гаразд, місіс Німмо, гаразд. Але не граймося, як діти, в піжмурки. Ви вважаєте, що у вас є всі підстави ображатися на свого чоловіка, а він, з вашого дозволу, так само переконаний, що має всі підстави бути незадоволеним вами. Важко повірити, що завинила тут лише одна якась сторона.

Я відповіла, що, можливо, й так, але все це — моя інтимна справа, і я не маю наміру виносити її на обговорення.

Спіймавши облизня (хоч я й не хотіла бути з ним різкою), доктор надувся, як величезна жаба, а щоки в нього спалахнули яскравим полум'ям. Якщо вже я сама вжила слово «інтимний», то він, лікар, дозволить собі піти трохи далі й спробує мені дещо нагадати: як жінка, що прожила в шлюбі двадцять років, я мала б розуміти, до яких згубних наслідків може призвести вимушена відмова від деяких давніх звичок для такої людини як Честер, у його віці, з його постійною нервовою напругою! І мені, його дружині, слід було б знати, що він, сер Т., уже сьогодні змушений вдатися до деяких ризикованих заходів, щоб урятувати Честера від постійного безсоння,— але поки що, і це його не дивує, лікування не дало жодних наслідків...

— Не я один, багато хто вважає, що ваш чоловік от-от звалиться від утоми, і відповідальність за це, я переконаний, впаде передусім на вас;- ви відповідаєте за нього не лише перед ним, а й перед цілою нацією.

Я не повірила йому ані на стілечки. Я знала, що у Честера міцні нерви, він чудово ними володіє і легко настроюється на потрібний лад. Лише спитала:

— І він послав вас усе це мені переказати?

Т. промовчав, і я зрозуміла, що Честер принаймні знав аргументи, якими оперуватиме його посланець. Замість відповіді він удав, ніби страшенно обурений з моїх слів (пригадую, я бачила подібний вираз на обличчі в одного відомого лікаря, коли хворий поставив йому «несубординаційне» запитання) і сказав:

— Я не знаю, місіс Німмо, що ви хочете робити далі, але, очевидно, ви розраховуєте на те, що людина такого рангу як Німмо змушена буде за будь-яку ціну уникати розголосу, коли справа торкнеться шлюборозлучного процесу. Раджу не забувати, є й інші засоби, завдяки яким можна домогтися своїх законних прав.

І коли я сказала, що не розумію, куди він хилить, сер Коннелл відповів, що згідно з одержаною ним інформацією, «співвідповідач у цій справі» теж обіймає державну посаду, і, отже, на нього також поширюється вимога державної «дисципліни».

Признатися, мене вразило не так те, що Честер підозрює мене у зраді з Джімом, як ця погроза. Не вірилося, що він здатний на таку підлоту. «Я вже не кажу, що це чистісіньке безглуздя! Припустімо, все це правда,— думала я.— І що ж, він приневолить мене повернутись до нього й удаватиме, ніби не знає, що я його ненавиджу й усім єством зневажаю? Який сенс повертати собі дружину за таких умов? Я однаково рано чи пізно від нього пішла б».

На мене напала така лють, що я не змогла на ту мить нічого відповісти, і Т. глузливо додав:

— Кажуть, у вашого друга така ситуація, що йому не до ризику.

Я спитала, чи не мучить його іноді сумління, чи не боїться він кидати людям отакі бездоказові звинувачення. Проте він належав до тих самозакоханих пиндючних мужлаїв, що, навпаки, хизуються своєю грубістю, і говорив зі мною таким тоном, якого вживають полісмени до панельних шльондр.

— Облиште, місіс Німмо, ми з вами не вчорашні. Не з вашою шлюбною репутацією говорити зі мною в такий спосіб.

Я повернулася до нього спиною і пішла в напрямку дому. Але він наздогнав мене й не відставав, горлаючи мені на вухо:

— А що до того, чи не мучить мене сумління, то про жінку, що кидає такого чоловіка як містер Німмо, чоловіка, який віддає батьківщині життя, я міг би сказати набагато різкіше!

На щастя, він був черевань і страждав на астму, і мені вдалося втекти від нього,— добре, що вдалося, бо інакше я б себе не стримала: він довів мене до такого стану, коли вже не знаєш, як боронитися, і можеш піти на все.

Діставшись до своєї кімнати, я вирішила, що тепер уже ніколи не зможу повернутися до Честера. Я замкнула двері зсередини і почала пакувати речі. Навіть через годину мене все ще колотило від ненависті до Честера й до цього бевзя-ескулапа, Честерового поплічника. Склавши валізи, я на хвильку присіла, щоб обміркувати, куди ж мені тепер податися,— і зловила себе раптом на тому, що тремчу не лише від гніву, а й від страху.

Цей липкий страх був мені знайомий і раніше. Двічі я мало не вмерла від страху, коли буря заскочила нас на старому човні, та ніколи ще я не була так панічно перелякана, як тепер. До мене раптом дійшло, що мав на увазі цей лікар, натякаючи на Джіма і на мою погану репутацію. Виходить, усі ці довгі роки не припинялися балачки (до мене вони, звичайно, не доходили), що я вийшла заміж надто поспішно і що Джім завжди був моїм коханцем. Але чом він ужив слово «дисципліна»? Невже вони можуть знову відправити Джіма на «заслання»? Такий випадок уже був,— усе місто розповідало про те, як одного капітана квапливо відправили на крайній схід,— щоб він був якомога далі від генеральської дружини.

Принизливо було навіть і думати про такі речі, а вже боятися їх і поготів! Я вирішила не піти на ленч і послала тітоньці свої вибачення. Я досі ще була в тенетах нерішучості,— тобто знала, що самотужки нічого не зможу вдіяти. Лишалося чекати, що з того всього вийде.

Відразу ж після ленчу мені принесли записку від сера Коннелла. Якщо я передумала, писав він, його машина так само до моїх послуг. І я зрозуміла, що програла. Не вистачило мені мужності кинути виклик Честерові та його зграї.

В машині всю дорогу мій лікар-поліцай не закривав рота, але то вже була люба й приязна бесіда, продиктована виключно бажанням полегшити мій стан; він. молов і молов, щоб згаяти час і, звичайно, напутити мене. Він розповів мені про одну свою пацієнтку, котра, втративши внаслідок нещасливого випадку сина-одинака, збожеволіла, бо саме перед тим не пустила його до армії. Він розповів мені ще одну історію — про юнака, тричі пораненого, який, ледве оклигавши, знову напросився в окопи, і як мати зраділа, дізнавшись, що в неї такий геройський син!

— Вона пишається ним! Їй було б соромно, якби він учинив інакше! Родина справжніх патріотів!

Такі байки я чула вже не раз. У мене в самої син був двічі поранений і тепер знову поїхав на фронт. Але мене страшенно здивував і обурив тон, яким цей мужлай подавав мені свої побрехеньки. Ніби хотів сказати: «Іде війна — і це чудово: нарешті ми навчимо вас, манірних паній, поводитись як треба!»

Над усе запам'ятався мені саме цей нахабний «інструктаж»; бо коли того вечора Честер, нарешті, прийшов до мене, він говорив приблизно таким же тоном і тими самими словами.

99

Коли я приїхала, у нього ще були люди, і мені довелося чекати на нього в нашій кімнаті. Було вже далеко за північ, але я сиділа, не роздягаючись. Я не могла лягти спати, не з'ясувавши Честерових намірів. Мені й досі не вірилося, що це він послав по мене, та ще й з погрозами, сера Коннелла, негідника й хамлюгу. «Останнім часом він дуже змінився,— думала я,— особливо коли став (цитую Гудда) «сильним світу сього»; але ж так низько впасти й так уже зовсім безглуздо поводитись він не міг!»

Поки я так сиділа, до мене долітали голоси з Честерового кабінету, розташованого по той бік сходів; іноді залягала тиша — це означало, що говорить сам Честер, а решта слухає. Зненацька я спіймала себе на тому, що теж дослухаюся до його інтонацій,— так, ніби вони могли дати уявлення про те, наскільки Честер змінився, поки я його не бачила. Потім гомін став дужчий, всі заговорили разом,— очевидно, вийшли в коридор і прощалися на сходах. Вони розмовляли один з одним ніби люди, які щойно досхочу насперечалися, тобто лагідно й підкреслено по-дружньому (один голос я впізнала — він належав відомому генералові «від політики»); потім машини від'їхали, двері до спальні прочинилися, і я побачила Честера, який, повернувшись обличчям до Селлі, бажав їй доброї ночі з тією особливою ніжністю, з якою він уже давно до неї ставився. Не встигла я подумати про те, навіщо він узяв з собою на цю раду сімнадцятирічне дівча, як двері повністю розчинилися, і він увійшов.

Помітивши мене, він анітрохи не здивувався й лише спитав:

— Отже, ти приїхала з Коннеллом?

— Він заявив, що я неодмінно маю повернутись, і поводився так, ніби ти його на це уповноважив.

— Так воно й було.

— І ти знав, що він мені погрожуватиме?

Честер ходив по кімнаті — у халаті, який він одягав, знявши сурдут чи піджак і накрохмалену сорочку. У нього був дуже стомлений вигляд, думки його ширяли десь далеко. Зиркнувши на мене спідлоба, він спитав:

— А ти чого не лягаєш? Уже друга ночі.

— Ти справді почав би переслідувати Джіма, якби я не повернулася сьогодні вночі?

— Я вважав, що доки не пізно, треба це припинити.

— Отже, я, на твою думку, поїхала у Бакфілд до Джіма?

— Якби ж то я так вважав — про це говорить пів-Лондона!

Звісно, я заперечила, що все це брехня — я не маю що приховувати. Честер роздратовано знизав плечима й кинув:

— От і гаразд, тож нема про що розбалакувати!

— Але ж ти мені не віриш!

— Моя люба Ніно, інцидент вичерпано.

На це я відрізала: якщо він вважає мене за таку негідь, хай би краще послав по вуличну повію. Він розсудливо відповів, що мені давно б уже слід знати: сама думка про це йому неприємна, не кажучи вже про те, що його високий стан забороняє йому мати справу з такими жінками.

— І тому ти посилаєш не по них, а по мене. Слухай, а ти не боїшся, що станеш мені бридкий?

— Нічийого місця ти не займаєш, у тебе є своє місце, місце моєї дружини. Ніхто не зможе посісти твого місця у моєму серці і мого — біля тебе. А тепер бога ради забудьмо про все і спробуймо жити як раніше. Почнімо все спочатку.

Я спитала, як ми можемо почати все спочатку, якщо він сам вірить усім пліткам і сам їх підтримує. І тут йому нарешті урвався терпець.

— Досить! — мало не крикнув Честер.—Нічого твоєму Джімові не станеться! Звичайно, мені важко зрозуміти, чому він у воєнний час залишив свій пост, але я зводити з ним рахунки не збираюсь! Цього з тебе, сподіваюсь, вистачить?

— Отже, всі твої погрози — лише трюк, щоб змусити мене повернутись додому? І ти пропонуєш мені все забути?

— Люба моя Ніно, я не вимагаю від тебе романтики. Що є — то є. Як нам далі жити— ось єдине, що має зараз значення.

Але я відповіла, що такого роду аргументи (мене різонуло слово «романтика») чудові, коли йдеться про політику, але тут вони недоречні. Важливо не те, яку ми будемо провадити політику, щоб приховати наші незгоди, а те, що справді почуваємо одне до одного. Невже він гадає, що я так просто забуду, чим він мені погрожував, і, по суті, шантажував мене, змушуючи повернутись?

Він не дав мені договорити (я так і не встигла сказати йому, що коли під словом «романтика» він розуміє елементарну взаємоповагу і щирі взаємини, то я, безумовно, люблю «романтику»), і, грюкнувши дверима, пішов до своєї кімнати.

Дивовижа, та й годі,— подумала я,— він ще й ображається! Пошив мене у дурні, зігравши зі мною комедію, і ображається! Спершу погрозами повернув мене додому, а тепер,— прошу: «Забудьмо минуле, що було, те загуло — і почнімо все спочатку!» Треба ж таке!

— Ні, ні, ні! — думала я, люто зриваючи з себе одяг.— Все це комедія — і більш нічого! Чи не таку ж комедію він зіграв із Гулдом, Раундом, з усіма, кого потім підступно прибрав зі свого шляху? Мовляв, «час вилікує».

Усе це не тільки здалося мені гидким, але й по-справжньому сповнило жахом; я раптом відчула цілковиту свою беззахисність і знову кляла цього «монстра», що понівечив Джімове життя, а тепер зазіхав на моє.

Досі дивуюся, чому цього разу Честер не зробив спроби замаскувати свою тактику. В ньому нічого не лишилося від колишнього Честера,— уважного й проникливого, який так умів колись виявити всю міць своєї любові,— нічого, крім навальності, з якою він домагався тепер свого, і несхитної віри, що бог на його боці.

Я потрапила в принизливе становище. Піти знову з дому я вже не могла: не довіряла Честерові і боялася, що він може вимістити зло на Джімові; а до мене тут ставилися як до людини, що вчинила жахливий злочин. Все господарство прибрала до рук Селлі. Вона вела дебет-кредит і порядкувала разом з Бутемом на прийомах. Від'їжджаючи, я не подумала про те, що без мене життя в домі не спиниться, і на час моєї відсутності обов'язки господині (не такі вже й обтяжливі, проте по-своєму вагомі) повинен виконувати хтось інший. Бутем відповідав за ремонт у домі й складав списки гостей, Селлі вела господарство, а разом вони стежили за приготуваннями до офіційних обідів та прийомів. Можна сміливо сказати, що головною людиною в домі став тепер Бутем. Віднині він усюди супроводжував Честера й віддавав накази не згірш од вправного мажордома. Бутем навіть завів собі секретаря; наша нова друкарка, зовсім ще зелене дівча з Тарбітона, вчорашня школярка, служила йому вірою та правдою, обожнюючи його так само, як Бутем обожнював колись Честера.

Селлі ставилася до мене дуже ніжно й весь час повторювала,—як добре, що я повернулася додому, і як було Честерові погано без мене, і яка егоїстка тітонька — хіба ж можна так довго не відпускати мене од себе!

— Мимоволі починаєш сумніватися, чи розуміє вона, що йде війна, і кожен з нас мусить виконувати свій обов'язок. Ох, боюсь, наша тітонька дбає лише про себе, і це ти на неї так погано впливаєш, дорогенька матусю.

Кажучи мені таке, вона тримала мене за руку, вдивляючись мені в очі з тим зосередженим виразом, який ніби промовляв: «А хіба тобі теж не час подбати про інших? Чи не час і тобі зрозуміти, що всі ми надто панькаємося з тобою,— і Том, і я, і всі оці старі діди, яких не виженеш з хати палицею, і цей твій злий геній дядечко Джім, і найперший — тато? Чи не час уже й тобі почати виконувати свій обов'язок?

Селлі ставилася до мене ніжно, але з осторогою, як до моральної каліки, а споважнілий Бутем (у свої тридцять три роки він уже добряче нагуляв тіла, а щоки набрякли так, що його заячі оченята здавалися зовсім крихітними) поводився як людина, що не буде розмінюватися на дрібниці, бо знає собі ціну, і — чхати йому на чужу думку. Взаємини між ним і Селлі не можна було вважати зразковими. Щоразу, коли Бутем не міг знайти якусь річ (а найменший клопіт викликав у нього панічний переляк), сімнадцятирічна Селлі, вважаючи зайвим на кожному кроці бити на сполох, роздратовано кидала йому:

— Спокійно, спокійно,—нащо так хвилюватися? Світ не перевернеться, навіть якщо ви справді загубили татову парасолю. Але б'юся об заклад,— вона стоїть там, де їй належить. Ви ніколи нічого не бачите.

Парасоля, звичайно, віднаходилася, Бутем ходив з виглядом ображеного телепня, а Селлі, якій завше бракувало такту і яка взагалі вважала Бутема недотепою, далі глузувала з нього, посипаючи йому рани сіллю:

— Ну от, я ж казала! І годі бурмоситись, вам не личить.

Я вважаю, що вони тоді просто ревнували Честера одне до одного. Між ними постійно точилася прихована, але від того не менш запекла боротьба за владу (вона неодмінно виникає довкола кожного, хто стоїть біля державного керма і має значний вплив). Селлі, перетворюючись на жінку (а мінялася вона просто на очах), починала розуміти свої жіночі переваги й намагалася їх використовувати. Але, обожнюючи Селлі,— у буквальному розумінні цього слова, (Честер майже завжди тримав її біля себе!),— він навіть не намагався удавати, ніби вдається до її порад. На відміну від Селлі, Бутем, як мені здалося, дещо важив для свого патрона (хоча про його розумові здібності Честер був не дуже високої думки). Бутемові доручали багато такого, до чого у Честера не доходили руки (йшлося про менш важливі акції: Бутем намічав кандидатури у місцеві комітети, збирав партійні внески та інше).

Хоч як гризлися між собою Селлі та Бутем, вони відразу об'єдналися у боротьбі проти мене. З усіх моїх обов'язків, які перейшли до них, коли я їздила до Бакфілду, ця парочка не віддала мені жодного. І коли нарешті не витримавши, я спитала Честера, невже він і справді вважає за нормальне, що Бутем і Селлі вирішують, кого запросити на обід, де господинею буду я, він зміряв мене неуважним поглядом (мовляв, «о господи, мені б твій клопіт, дорогесенька!») і сказав, що я, звісно, можу запрошувати кого забажаю. Але оскільки за офіційний список тепер відповідає Бутем, який давно вже перебрав це на себе, спокійніше й простіше лишити все як є. Наполягати на своєму було марно. Я тільки наразилася б на нову образу. Для Честера я була дріб'язкова егоїстка, ладна зчиняти бучу навколо кожної дурниці.

100

Саме тоді я й вирішила, що терпіти далі таке приниження мені понад силу. Та спитавши себе, як розрубати цей вузол, я не знайшла відповіді. Бакфілд категорично відпадав, це могло зашкодити Джімові. Не мала я і власних грошей, крім хіба кількох фунтів у банку, а Честерів рахунок був для мене закритий.

І тоді мене охопила лють, лють і жахлива ненависть, я постійно повторювала: як це могло зі мною статися? — повторювала, тремтячи від ненависті, яка стала тепер моєю суттю. Я знову й знову викликала у пам'яті Честерів погляд і тон, яким він тоді сказав: «Почнімо все спочатку!»— і переконувала себе, що маю, маю право його ненавидіти.

Ненависть не відпускала мене навіть уночі, коли я лежала в ліжку з розплющеними очима, і навіть уві сні, як хвороба, що не випускає вас із моторошного «царства привидів», коли ви опиняєтесь у лікарні.

Честер прийшов до мене на другий же день. Увійшовши до моєї кімнати, він не промовив і слова, наче мене там не було. Наскільки я розумію, його привело тільки одне — він хотів упевнитись у своїй владі, примусити мене відчути весь тягар моєї провини. Я не могла навіть порятуватися снодійним: після того «нещасливого випадку» з пігулками десять років тому Честер замкнув усі ліки до сейфу, і щоразу я мала звертатись особисто до нього. Це теж було своєрідною карою мені (хіба не сама я винна, що ніхто мені не вірить?),— я мусила відчути всім своїм єством, що жоден гріх не залишиться без відплати,— жарти з богом кепські.

Отак я лежала біля Честера, прислухаючись до його хрипкого й уривчастого дихання (йому теж не спалося). Честер ніколи не знав жалю, і тепер цілком був задоволений собою. «Він вважає себе богорівним,— думала я. І ладен убити мене (як майже вбив свого найближчого друга Гулда) лише за одне те, що я ніколи не належала йому безостанку, тілом і душею».

Моя ненависть зростала, і я вже не могла нічого з собою вдіяти. Раптом, іще не до кінця все усвідомлюючи (і не знаючи, що я зроблю наступної миті), я зірвалася з ліжка. Вікно було прочинене, я схопилася за нижню раму й протиснулася у вузький отвір. Тепер я знала, що роблю. Дороги назад не було. «Краще смерть»,—сказала я собі.

Але з того боку вікна був декоративний балкончик з поручнями, які не дали мені випасти на брук. І саме тієї миті біля дверей нашого дому спинився кеб, і я почула спершу голос Бутема, який питав кебмена, скільки за проїзд, а потім з кеба долинув голос Селлі: «Шиллінг і шість пенсів, у мене є, я розплачусь!» Вони поверталися з чергового зібрання. Я заклякла на місці — не могла ж я кинутися з вікна на голову Селлі, це було б уже зовсім казна-що з мого боку. І тут Честер зіскочив з ліжка й схопив мене за руку вище ліктя.

— Божевільна! —засичав він, захлинаючись від обурення.— Та ти розумієш...?

І мені подумалося, що зараз він продовжить — як я насмілилася накладати на себе руки, адже це може обернутись такими прикрощами для нього!

Зненавидівши тієї миті його ще дужче, але свідома своєї цілковитої безпорадності, я раптом відчула, що справді божеволію.

Несподівано Честерова піжама (заприятелювавши з генералами, Честер перейшов на піжами, але ще не навчився їх носити) небезпечно швидко поповзла донизу, і йому довелося притримати штани рукою; при цьому обличчя в нього було таке ображене (ніби й штани його «зрадили»!), що я ледве втрималася від гіркої усмішки.

І о диво! Раптом вся наша чвара і мій страх видалися мені до смішного безглуздими! Боженьку милий, з такої великої хмари — такий малий дощ! Я промимрила собі під ніс (і вийшло це не дуже правдоподібно), що почула Селлін голос і захотіла погукати її. І відразу, ніби запрошуючи його змінити тему, я — в моєму розпорядженні був один-єдиний засіб! — злегенька притиснулась до Честера, ледь-ледь,— мовляв, розумій, як знаєш. Це його так ошелешило, що він не зразу й збагнув, у чому справа, й запитав за інерцією: «Ну що таке, в чому справа?» От тільки голос у нього був надто здивований. Але, розчолопавши все як слід (а Честер був із кмітливих, це в ньому було, мабуть, найпривабливіше), сказав: «А-а, так-так, розумію, але... мені треба виспатися». Він повернувся й ніби нічого не сталося, гордо почимчикував до ліжка, а я, наче той троянський полонений на шворці, попленталася за ним, охоплена такою раптовою покірливістю й глибокою тугою, що все це нагадувало клоунський номер у цирку.

При цьому я не відчувала себе приниженою, навпаки,— вважала свій вчинок єдино слушним у такій ситуації. Якщо ж говорити правду, то зі мною, мабуть, сталася ще одна з тих «метаморфоз», які відбувалися протягом перших років нашого шлюбу. Хай там як,— те, що всього хвилину тому видавалося мені неможливим, виявилося не тільки можливим, а й до смішного простим.

Ця зміна відбулася так раптово, так несподівано, що мене почав душити сміх, і я не могла не сміятися навіть тоді, коли «повелася з ним як зразкова дружина». Тепер мені воно видалося таким дріб'язком! «Ось я й виконую свій обов'язок»,— сказала я собі подумки, двозначно посміхаючись.

Вранці, коли я ще лежала в ліжку, а Честер мчав із спальні у вбиральню й назад і шурхотів газетами (ми передплачували шість ранкових газет, їх приносили ще до сніданку, і вони завжди валялися на ковдрі), мені згадалось, як «любісінько» провели ми з ним ніч, незважаючи на всю мою відразу до нього, і я не без цинізму подумала: «А з мене могла б вийти непогана повія!»

Саме тоді я, здивована тишею, раптом поглянула на стінку — й мало не скрикнула: на ній темніла жахлива тінь, щось на зразок відьми з витягнутим підборіддям, довжелезним носом, в окулярах і з ріденькими кущиками волосся, яке куйовдив легенький вітерець. «Боже, ну й карикатура!»— подумала я й перевела погляд на Честера, який стояв на килимку перед щойно затопленим каміном (ми палили для нього камін навіть у травні),— на Честера у бахматій піжамі, який, нап'явши на ніс великі нові окуляри, схилився над газетою і щось там вишукував. Світло настільної лампи пронизувало ріденьке волосся, оголюючи лискучий череп і кладучи різкі тіні під бровами (від чого очі майже провалилися в чорні западини), під носом (в міру того, як у Честера западали щоки, ніс довшав і довшав) і під нижньою губою (через що славетна «боксерська щелепа» ще дужче випиналася вперед). І раптом на моїх очах відбулося своєрідне перетворення.

Колись, ще малими дітьми, ми їздили у Слептон на різдво, де на нас завжди чекав «чарівний ліхтар», і місцевий оператор (він же клерк тарбітонської юридичної консультації,— цей день був для нього не меншим святом, ніж для нас!) неодмінно показував нам свій улюблений фокус: вставляв у проектор новий слайд, не витягши з нього попередній. Нам, дітям, це дарувало величезну радість: на якусь мить ми опинялися ніби на межі двох світів, водночас милуючись минулим і наперед тішачись майбутнім, що яскравими смугами світла вже лягало на екран.

Так само Честер, якого я знала понад двадцять років, зненацька потьмарився, розплився, і натомість, наче привид, виник заклопотаний старий дід, хижий і лютий. І слова: «Як він змінився!», що їх протягом останніх п'яти років я тисячу разів подумки повторювала, сама не замислюючись над їхнім змістом, мало не вирвалися у мене з уст.

У проекторі змінили слайд — переді мною була інша людина. Лише тепер я зрозуміла, що, власне, мав на увазі сер Коннелл, коли говорив про «особливе становище» Честера і про те, що він, мовляв, «буквально віддає життя батьківщині».

І мене охопив сором. Коли Честер, нарешті одягнувшись, вийшов зі своєї кімнати, щоб дати мені якісь розпорядження на день,— я мала супроводжувати його на черговий прийом (йому хотілося за допомогою преси якнайшвидше спростувати плітки про наш конфлікт),— я спитала: «Ти не сердишся на мене?», і хоча він тільки відмахнувся від мене, кинувши на ходу: «Та ні ж бо, з цим давно покінчено», ніби йому й справді було не до моїх чудернацьких фантазій і не до мене, бажання бути «гарною» охопило мене ще дужче. Я зрозуміла, як співчутливо, як обережно треба тепер з ним «поводитись», бо (як намагався втовкмачити мені сер Коннелл) він заслужив це не менше, ніж будь-яка інша жертва війни,— адже він теж, безумовно, був поранений солдат.

101

1918 року Тома нагородили воєнним хрестом, і це стало величезною радістю для всієї нашої родини.

Усе свідчило про те, що Томові війна дуже подобалась,— принаймні значно більше за мир. Він був при ділі (і не сумнівався — корисному), а це, гадаю, саме те, чого бракує більшості людей, щоби почувати себе щасливими,— або принаймні не почуватися нещасливими. Отож ми зраділи його рішенню залишитися в армії і по змозі вступити в той самий полк, де служив колись Джім.

Ми пишалися Томовою відзнакою, а найдужче — Честер. Він одержував листи з усіх кінців світу — свої привітання йому надіслали два королі, три президенти й лідери всіх партій палати громад.

І тоді «химерний» тітоньчин план продажу Бакфілда несподівано став реальним. Честер сам запропонував купити Бакфілд для Тома, щоб він після виходу у відставку міг нарешті оселитись у нашому родовому маєтку. А Боб на той час, доки Джім там порядкуватиме, виїде до своєї улюбленої Італії дописувати монографію. Цей Честерів задум став для мене цілковитою несподіванкою, однак, гадаю, він плекав його вже давно. У всякому разі, коли я сказала йому напрямки, що у Бакфілді нам доведеться часто зустрічатися з Джімом, він (кинувши на мене «виразний» погляд, який, безумовно, мав означати: «Цей всеосяжний і ризикований план — типовий хід у стилі Німмо, справді блискуче вирішення усіх аспектів дуже складної проблеми!»), відповів:

— От і чудово, ти нарешті матимеш змогу доглядати Джіма. І Том одержить власне пристановище. Хай там як, а це — родовий маєток, і Том — наш спадкоємець.

Тепер я зрозуміла, як Честер прийшов до такого рішення. Міркував він собі приблизно так: «Відірвати цю жінку від її коханця — річ майже неможлива, і вона безперервно буде робити спроби втекти до нього, а це знову скандали й клопіт. Якщо я хочу втримати її, мені треба зробити так, щоб вона могла бачитися з ним, не привертаючи загальної уваги і не псуючи нікому нервів».

Мені й досі не вірилося, що Честер раптом почав ставитися до цих речей «по-французькому», і я сказала йому, анітрохи не криючись із своїми сумнівами:

— У Бакфілді нема окремого приміщення для управителя. Джім змушений буде жити в одному домі з нами.

— Протягом п'ятнадцяти років ми з Джімом жили як одна душа. Якщо інших заперечень у тебе нема, я ризикну.

І того ж дня відіслав Бобові листа. Честер ніколи не відкладав на безрік виконання своїх «геніальних ідей».

Боб і тітонька, звичайно, дуже зраділи й відразу ж доручили своєму адвокатові засісти за складання угоди. Джім надіслав з Африки довжелезного листа, де писав, що йому приємно було довідатись про Честерів план, що той, нарешті, належно оцінив Бакфілд, і що він, Джім, зі свого боку неодмінно подбає про те, щоб у цій старій руїні малому завше було тепло й затишно, а Том заявив, що його цілком влаштовує перспектива, вийшовши у відставку, повернутися до Бакфілда отаким собі червононосим бригадиром, та й чекати цього вже недовго,— якихось там років сорок.

102

Не дивуйтеся, що Честерові (який так нещадно нападав на лендлордів), не тільки загорілося раптом стати лендлордом самому, а й зробити Тома заможним поміщиком з правом спадкоємства. Всі ми, в тому числі Честер і Джім, та й переважна більшість людей нашого віку й стану — були на той час дуже стурбовані загальним занепадом громадських та моральних норм. Честер доводив, що одним з найважливіших факторів стабілізації є саме старі поміщицькі родини, і що лендлорди, такі, як, наприклад, власники Бакфілда, люди енергійні й заможні, мають відігравати у житті нації провідну роль. Що ж стосується Тома, то нам обом дуже хотілося, щоб він якнайшвидше «закріпився» в житті, ставши людиною певною, поважною, із становищем.

Нам здавалося, що молодь остаточно пустилася берега, і що їм, молодим, за мирного життя доведеться не солодко (звичайно, ми гадали, що після війни життя буде таке ж, як і довоєнне, коли нехтування давніх звичаїв та моральних норм неминуче кінчалося катастрофою не лише для зеленого юнацтва, а й для старшого покоління, для їхніх батьків).

Звісно, висловлювати такі думки публічно Честерові не випадало. Молодих солдатів, з яких переважно складалася армія, треба було змусити воювати, а молодих дівчат-робітниць — працювати, не шкодуючи сил, а всі вони (усвідомлюючи свою нову вагу) були надзвичайно вразливі і надто гарячі. Тому на людях Честер завжди говорив, що особисто він категорично заперечує оту нічим не аргументовану думку, яка побутує в деяких упереджених колах, які обстоюють патріархальний устрій доби королеви Вікторії та спадкові привілеї: хіба наша героїчна молодь, чия нечувана хоробрість врятувала Англію, не гідна тієї свободи, яка стала наслідком війни і на яку вона, ця молодь, цілком заслуговує? Хіба наші хлопці в окопах і наші дівчата біля верстатів не показали, на що вони здатні?

Лише у дуже вузькому колі він дозволяв собі розповідати анекдоти про секретарок, які приводили байстрят, про жахливу розбещеність фабричного люду, про силу-силенну венеричних захворювань і про шахрайство та обман, що неймовірно поширились. Вже не раз душа його потерпала, коли він думав про те майбутнє, яке готували Англії такі, з дозволу сказати, громадяни. Пригадую той вечір, коли ми дізналися, що Том ночував у Мей Бонд (цю новину приніс нам один з Честерових «вивідників», маючи найкращі наміри: хотів застерегти від цієї дівулі, що спала з усіма поспіль). Честер сказав тоді, що ми стаємо свідками руйнації всіх християнських засад. І єдиний порятунок — у відродженні нового євангелізму: нам потрібен новий Уеслі [21] . Саме тоді він промовив свої знамениті слова:

— Не лише молодь — увесь народ пустився берега. Перед нами — оскаженілі гадаринські свині [22]. По війні, принаймні на перше повоєнне десятиріччя, нам знадобиться міцна рука. Але хто? Ось у чому питання! Ллойд Джордж? Як на мене, це обернеться національною катастрофою, у країні почнеться жахливий розбрат. Ллойд Джордж уже давно втратив довіру привілейованих кіл — тих, хто й сьогодні ще головна підпора імперії, тих, на кого ми повинні будемо покладатися в роки повоєнної відбудови, якщо хочемо зберегти імперію. Я? Але якщо справді я, то чи вистачить мені снаги?

Витримавши глибоку паузу, він зітхнув і додав:

— Звичайно, відмовлятися не можна... коли мільйони людей гинуть в окопах...

Я спитала, чи пропонували це йому інші міністри. Честер відповів:

— Лише натяками. Але, відверто кажучи, все йде до того. Бо хто ж, як не я?

По тому, як Честер придушив мій останній бунт, між нами цілком несподівано для мене виникла цілковита відвертість. Він більше не прикидався ягням і, траплялося, так вивертав переді мною душу, що мені ставало моторошно. Тепер він нічого не приховував од мене — ані своєї жахливої амбітності, ані самозакоханості, ані зневаги до «мас», ані страху перед «мобом» [23], ані недовіри до інших міністрів, ані заздрощів до прем'єр-міністра, ані своєї переконаності, що «гра у свободу» зайшла надто далеко, а країні потрібен «залізний кулак», ані навіть своєї розгубленості у хвилину розпачу. Щоночі під час відомого німецького «прориву» навесні 1918 року, тільки-но міністр скидав сурдут, переді мною поставав маленький виснажений чоловічок, оспалий і змучений безнадією (ніби він брав участь у марафоні, де ставкою було життя, і він не міг спинитися або зійти з дистанції). Де й подівся великий Німмо з його славетним «бурхливим оптимізмом», який був нашим «найбільшим досягненням»! Він падав у знемозі на канапу і скаржився на різь у шлунку, на кляті страйки («хто б міг повірити, що люди здатні на такі низькі вчинки?»), на кепські новини:

— Ти розумієш, Ніно, що ми можемо програти війну? Уявляєш, чим це загрожує не лише нам, а й цілому світові? Страшно й подумати... Признатися у можливості поразки — означає і справді програти війну! Коли я слухав сьогодні в палаті цього бридкого єхиду, який намагався підірвати довіру до уряду,— нині, коли наші солдати, і серед них Том, б'ються не на життя, а на смерть,— кров ударила мені в голову, я хотів задушити його,— там, на місці, оцими руками! Такі люди страшніші за зрадників. Може, я обійшовся з ним надто суворо, у парламенті не слід давати волю почуттям. Це нерозумно. Та хіба можна у такий важкий час, як наш, спокійно дивитись на цю мерзоту, на цих паразитів, що ладні бавитись велемовним політиканством навіть у судний день?

І я мусила, розтираючи йому груди (тієї зими хронічна застуда не полишала Честера до березня), заспокоювати його, умовляючи не звертати уваги на таких людців, бо ті нікчеми того не варті. І знову й знову повторювати, що йому слід берегти себе для важливіших справ, що їх ніхто, крім нього, не здатний вирішити, бо тільки він один може похвалитися справді геніальною інтуїцією.

До речі, саме тоді я підмітила, що Честерові значно більше подобалось, коли його хвалили не за розум, а за чуття та інтуїцію. Поступово я почала частіше вдаватися до таких слів як «натхнення», «божий дар» і навіть «особливий талан Німмо». Виходило так, що своїм успіхом він завдячує певній магічній силі, і це було Честерові як медом по губах: він надто добре знав, що будь-якого державного діяча, обділеного цією силою, здатна занапастити перша-ліпша нікчемна випадковість, котрої не годен передбачити жоден, навіть найясніший, розум.

Саме в одну з таких ночей я зрозуміла, чому Честер послав по мене свого поплічника, і чому сказав мені тоді: «Ти моя дружина. Ніхто не може посісти твого місця у моєму серці, і мого — біля тебе». Виявилося, що його «політичне» уявлення про людські взаємини — набагато практичніше й мудріше, ніж моє романтичне. Хай би скільки я торочила, що поділяю загальну думку, що «дружина потрібна громадському діячеві лише як господиня в домі та як окраса за його столом», насправді, наше з Честером спілкування завжди носило передусім «духовний» характер. Я знала його таким, яким його не знав ніхто. Та ніхто й не міг би його собі таким уявити — вередливим, неврівноваженим, істеричним. Він шукав у мені те, що могла дати йому тільки я. І йшлося про мене не просто як про жінку,— йому потрібна була Я; лише я знала його до кінця, так би мовити, вичерпно, ми навчилися взаємно іти на компроміси, він міг бути певним, що завжди знайде у мені (хоч я ніколи не була в захваті від його «політичних акцій») і співчуття, і розуміння,— у тисячі таких незначних на перший погляд речей, на які найвідданіші з його прибічників, у тому числі й Селлі, ніколи б не звернули уваги.

Хоч як дивно (відверто кажучи, це й досі велика для мене загадка), але кількох сказаних мною банальних компліментів,— мною, на чию думку він ніколи не зважав, принаймні коли йшлося про мораль та політику,— було досить, щоб повернути йому душевну снагу; так само як варто було йому торкнутися мого тіла, і до нього поверталися сон, енергія, спокій. Він добре знав, що саме йому потрібно (і моя присутність, навіть коли Честер про це не знав, навіть коли він про це не думав, допомагала йому,— так вважав він сам, і то була щира правда) і де йому взяти те, що дозволяло забутися й відчути дружнє співчуття. Йому були важливі не конкретні мої слова, а сам факт того, що я завжди поруч і можу ці слова сказати.

Вродлива жінка знає, що вона вродлива, проте вона ніколи не пропустить нагоди зайвий раз поглянути на себе у дзеркало і потішитись своєю вродою.

Тож я з неабияким подивом відкрила, що мені приємно правити Честерові за таке дзеркало! Мене страшенно тішило, що моя похвала допомагає йому піднестися духом, і мені дуже подобалось, коли він говорив: «Бігме, дорогенька Ніно, хто ж не знає, яка ти майстриня на компліменти! І все одно, здається, я не збрешу, сказавши, що доля мене наділила чимось таким, як другий зір. Бабуся моя шотландка. І моє шосте чуття — чуття політичне. Я справді у дев'яти випадках з десяти знаходжу раду там, де для інших — глухий кут, безвихідь. Назви це чим хочеш — ясновидінням чи прозірливістю, але так воно є. Ну, наприклад: якби я тоді так рішуче не перекинувся на проблеми енергетики, що б нині з нами було? Ми б давно вже програли війну».

103

Честера дуже тривожило Томове майбутнє, і тому він часто повторював: «У хлопчика в голові самі лише розваги — життя ніколи не було для нього серйозним викликом чи випробуванням». Він неодмінно завдав би Томові прочухану за його інтрижку з Мей Бонд («найперший мій обов'язок — застерегти його від цієї Ієзавелі [24], яка так зле на нього впливає»), якби я не звернулась до його «відомого всім проникливого «розуміння молоді».

Він не став говорити з Томом безпосередньо про Мей Бонд, а почав здалеку,— завів розмову про венеричні захворювання, про жахливу аморальність сучасних молодих жінок (і перш за все — комедійних актрис; Мей саме виступала тоді у ревю), про те, який страшний кінець чекав на багатьох молодих офіцерів, що потрапляли до їхніх рук. А потім послався на кількох відомих людей, які вважали, що мирний час стане серйозним випробуванням для всієї країни, а найдужче — для молоді, яка не встигла виробити в собі звички до постійної буденної праці, де потрібні скромність і самоконтроль.

Все це було слушне, однак мене аж колотило, коли Честер, прибравши властивої йому пози великої людини, врочисто повчав Тома. І я з радістю побачила, що Том якнайшанобливіше слухає Честерову нотацію і з усім погоджується. Ніколи ще не виявляв він стільки такту у взаєминах з Честером і такої поваги до його слів.

Того ж тижня ми всі гуртом виїхали у Бакфілд. То був наш перший родинний експеримент такого роду. Джім уже місяць відпочивав тут після хвороби, Том лікував поранену руку, — до повернення в армію йому лишалося з півмісяця. Всім на радість і на диво Честерів «французький» план цілком себе виправдав. Бутем пристосував кілька кімнат у флігелі під своєрідний офіс, і Честер проводив свій день то працюючи у цій віддаленій частині дому, то прогулюючись у саду. Я встигала і почитати, і погуляти з Джімом чи Бобом, і перекинутися слівцем з тітонькою — у мій обов'язок входило вчасно відповідати на листи, міняти туалети (Честер не визнавав сільської простоти в одязі) і рано лягати спати. Тома, вочевидь, цілком влаштовувало їздити верхи й ловити рибу з Джімом, і він був з усіма дуже приязний. Він анітрохи не гнівався на Джіма, коли той сварив його за погану подачу (вони годинами тренувалися на тенісному корті), або за невправну їзду (він казав, що хлопчик погано сидить у сідлі, не знає, куди подіти руки й взагалі їздить наче кравець!); а Том, у свою чергу, щиро цікавився його боротьбою проти дискримінації луга й казав, що це просто злочин — «сифілізувати» такий симпатичний народ лише для того, щоб через їхні землі пролягла автотраса.

І все таки Джім спромігся посваритися з хлопцем. Я вже казала, що його, як і Честера, надзвичайно дратував обурливий занепад моральності по всій Англії. В 1918 році Джім приїхав сюди у другу свою відпустку і дійшов висновку (напевне, слушного), що за цей час усе лише погіршало. З ним стало незручно ходити по місту: він уголос шпетив усіх, хто спекулює на війні; а часи були такі, що майже кожен мав з того зиск, одержуючи коли не підвищену платню, то принаймні більші прибутки з обороту. Лише колоніальним офіцерам не підвищили платні, а подекуди й зменшили. Джім у кожному вбачав «спекулянта». Він казав, що жінки розкошують і тішаться, як можуть, а робітники «набивають собі гаманці» за рахунок армії. Та найдужче обурювали його «молоді», і перш за все — їхні туалети. Він лютими поглядами проводжав дівчат у коротеньких спідницях (а носили тоді спідниці нижче колін) і, побачивши підмальовані губи (тоді щойно починали фарбуватися яскраво), відразу ж кидав щось на зразок «повія», або й навіть (тихіше, аби я, бува, не почула) «лярва». Його судомило, коли дівчата палили у товаристві (я теж вважаю, що це їм не личить) чи ходили розгонистою чоловічою ходою. Та найбільше за всіх не злюбив він молодих офіцерів.

Слід сказати, що наприкінці війни багато хто з молодого офіцерства і справді засвоїв собі хвацьку та занадто розбещену виправку, на відміну від старих кадрових військових на зразок Джіма, котрі вважали для себе за честь поводитися стримано й з гідністю, а до будь-якої ексцентричності в поведінці ставилися так само гидливо, як і котрийсь католицький священик поставився б до свого колеги, що захотів би привернути до себе увагу пишним убранням.

Так от, тогочасні молодші офіцери примудрилися витягати твердий обідець із околички військового кашкета й носили його як м'який берет, збивши вгору на потилицю й насунувши величезний козирок на ліве чи праве око. Джім просто шаленів, коли таке бачив.

— Ну що тобі до цього? — пробувала я вгамувати його.— Коли їм подобається, то хай собі носять. Гадаю, вони це заслужили.

— Хай йому чорт, ти ж знаєш, що вони це роблять не для вподоби, а для форсу! Глянь оно яке волохате страховидло! Чи ти коли бачила кого більш схожого на мавпу?

— У нього дві орденські стрічки й дві нашивки за поранення.

— Це не дає йому права ганьбити свій полк!

— Та годі, Джіме,— бідолашного хлопця не сьогодні-завтра можуть вбити у першому ж бою...

— Кожного можуть убити — така вояцька робота.

— Ні-ні, я певна, що ти кажеш це не всерйоз. Слава богу, що тебе не чує котрась із матерів, у яких сини на фронті.

Але Джім, звичайно, казав усерйоз, а застерігати таку, як він, людину від зайвих слів, бо, мовляв, наживеш собі ворога, було все одно, що до гарячого ще й приском сипнути. Він сподівається, сказав мені Джім досить грубувато, що йому дозволять називати речі власними іменами, якщо навіть війна й попсувала декому нерви. Ще він поцікавився, чи давно я в армії, і що я, коли на те пішло, тямлю в таких справах.

Власне, чогось іншого від Джіма з його прямотою й обережністю годі було й чекати. Може, чи не найбільше ми ненавидимо в людях твердість вдачі, яка не дозволяє їм поступатися перед нами своїми принципами. І для Джіма той факт, що ці молодики носили ордени й нашивки за поранення (на Честера та його колег, впливових міністрів, які бували в нас, ця обставина справляла таке приголомшливе враження, що з першим-ліпшим молодшим лейтенантиком вони розмовляли мало не запобігливо!), не мав ніякого значення. Джім сам був солдат, і хоробрість була для нього чимось самоочевидним. Мені ця його хвалькуватість теж дуже не подобалася, вона була своєрідним виразом загального настрою: «а, чхати нам на все!»— настрою, що викликав у мене тривогу. Та мене більше лякало те, щоб Джім не напався на котрогось із цих бідолашних хлоп'ят, яким, може, й жити лишилося не більше тижня.

Хоч ми й часто сперечалися з Джімом, ображатись одне на одного ми вже давно перестали. Мені здається, нам подеколи навіть були приємні ці пересварки — це була єдина близькість, яку ми могли собі дозволити. Отож мені було нічого надміру церемонитися, і перед приїздом Тома у відпустку я сказала Джімові, що Том теж іноді носить кашкета набакир, але я не дозволю ображати його.

— Він тебе дуже любить, ти легко знайдеш з ним спільну мову.

— Он як! Отже, мені краще не сваритися з моїм хлібодавцем?

— Я переконана, Том радо прийме всі твої пропозиції щодо Бакфілда.

— Може, я й справді бита карта, але не тугодум. Хай Том протоптує стежку до біса як сам знає.

104

Як уже говорилося, в Бакфілді між Томом і Джімом зав'язалася найніжніша дружба. Та одного разу, наприкінці відпустки, Том убрався в повну парадну форму (йому треба було їхати в Тоунтон на медичну комісію). Ми з Джімом вернулися з прогулянки по саду й зустріли його в холі, де він чекав на машину.

Правду кажучи, я тоді так і не сказала навпростець Джімові (очевидно, «не бажаючи загострювати ситуації»), що Том носить м'якого кашкета, та ще й хвацько. Том замовив його особистому кравцеві, за власним малюнком, і носив його (після того як одержав хреста) набакир на ліве вухо; так само він нап'яв клятого кашкета й того дня.

Джім метнув на горопашного кашкета промовистий погляд, рвучко крутнувся й відійшов до вікна. Постоявши там якусь мить, ще раз зиркнув на нього й перейшов до каміна. Потім звів очі на дашок над сходами й склав губи так, ніби хотів свиснути. Проте не свиснув, через що його обличчя набрало такого вигляду, ніби він ковтнув щось нестерпно гірке. Нарешті Джім задумливо промовив:

— Що це за блазенський ковпак, Томе? Де ти такого доп'яв?

Том поглянув здивовано:

— Я завжди його ношу.

— Невже ти хочеш сказати, що ходиш містом у цій гидкій шапчині?

— Іншої не маю, а ця принаймні зручна.

— Ну звісно! Ти відповідаєш слово в слово так, як оті блазні, що вважають найвищим для себе шиком поганити королівську форму, перелицьовуючи її на блазенський лад. Не сподівався, що ти на це клюнеш.

— Даруйте, дядю... (Том уже дещо почервонів, але ще намагався відбутися жартом). Мене тільки недавно записали у джентльмени.

Джімова вихованість мала свій зворотний бік: він стримувався, доки міг. Та коли йому уривався терпець, вибухав так шалено, що це, як правило, не пасувало до обставин.

— Ти джентльмен? — заволав він.— А я й не помітив! Ти такий невихований, що навіть забуваєш підвестися, коли до кімнати входить дама.

— Яка дама, дядю?

Я перелякалася мало не всмерть,— мені здалося, що Джім зараз загилить Томові у вухо. Джім увесь позеленів, потім пожовк, як це завше бувало з ним під час нападу люті, і подався всім тілом до Тома. Я метнулась до них:

— Том тільки й хотів сказати, що матері належать до особливої категорії жінок.

— Воно й видно.— Тепер Джім звернув увесь свій гнів у мій бік.— Якщо ти сама дозволяєш йому знущатися з себе, то він і поводиться, як зухвалець. Але щодо мене, то я не бачу причин попускати йому це.

— Вибач, Джіме, але мені зовсім не треба захищатися від власних дітей.

— Чиїх дітей?

Під крижаною ввічливістю уже палав вогонь шаленства, а в такому стані, я знала, Джім на все здатен. На мить серце мені захололо — ану як він зараз скаже, що теж має права на Тома! Я розгубилась. Залягла пауза, яка здалась мені вічністю. Нарешті я витиснула з себе, здається, тремтячим голосом:

— Ти, напевне, гадаєш, що Честер на твоєму боці, але помиляєшся.

Джім розкрив рота, але звідти вирвалося лише якесь сичання, і вийшов з кімнати.

Перелякана й роздратована, я накинулася на Тома. І сказала йому, що соромно знущатися з дядька, навіть якщо його погляди трохи відстали від моди. Джім палко любить його і, звісно, стривожений з такої його поведінки.

Але Том, і досі червоний від хвилювання (як і я, він був дуже вразливий і легко червонів), поставився до всього цього напрочуд благодушно:

— Бідний дядечко! Певне, знов одержав погані новини про своїх луга.

— І знаєш, Томе, ми всі справді пишаємося тобою. Дядько Боб хоче замовити твій портрет з орденськими стрічками для вітальні.

— Я почуватимусь як осел — портрет на повен зріст, у капітанській формі. Я ж не якийсь там віце-президент.

— Це робиться не для тебе, а для твоїх дітей.

Цього вже Том не витримав і розреготався:

— Он як! Ви вже встигли мене оженити й посадити сюди на віки вічні мов того цербера стерегти лабіринт.

— Даруй, Томе, то було твоє власне бажання: ти сказав, що хочеш повернутись у Бакфілд, коли вийдеш у відставку.

— Знаєш, я людина нестійка, мінлива, і мені вже розхотілося залишатися в армії.

— Ти ж сам обрав армію. І, зрештою, що тобі світить іще, коли не Бакфілд?

— Бідна матусенько! Навіщо так хвилюватися? Якось воно буде. А поки що я, мабуть, заслужив право хоч трошки відпочити й розважитися після такої війни,— звісно, якщо воно взагалі в мене буде, це кляте «після».

Він ніжно поцілував мене, і мені забракло сил з ним сперечатись. Крім того, у глибині душі я відчувала, що хлопчикові й справді треба хоч трохи розвіятись.

Того ж дня під час ленчу він сказав нам, що, «на превеликий жаль», пообіцяв друзям зустрітися з ними перед від'їздом до Франції (насправді, як розповіла нам телеграфістка з пошти, Том ще на світанку відбив «друзям» телеграму: «SOS! Гину!») і вже наступного ранку п'ятеро «друзів» (два молодших офіцери і троє дівчат приїхали до нього з Лондона у величезному червоному авто з білою лінією на капоті і з приплескуватим верхом,— таким низьким, що вони змушені були виповзати з машини мало не рачки.

105

Досі не можу забути, якою стала для Бакфілда ця машина з лондонськими дівоньками. Всі троє були яскраво «наквацяні» — губи й щоки; а в наших краях ніхто ще такого не бачив, аби жінка ходила з таким розмальованим обличчям, і розмальованим одверто напоказ. Таке могла дозволити собі хіба що повія, та й то найдешевша.

Звичайно, і в нас нова косметика поступово входила в моду, але повільно, і першими на неї зважились дівчата нового типу, з тих, що їздили до солдатів у табори, і, по суті, були тими ж повіями, тільки — поки що не професійними, повіями-аматорками. Проте хутко, за якихось два-три місяці (слід відзначити, що це були останні місяці війни, коли почало раптом здаватися, що ми переможемо) ця мода поширилася по всіх містах.

Складалося враження, ніби чума розпусти охопила всю націю, і це лише посилювало Честерову й Джімову осоругу до цих «жовторотих».

Навіть я, приголомшена, спитала тоді в Тома, що сталося з Мей Бонд, чому вона так змінилась, і де вона відкопала таких друзів. Як завше, Том відбувся жартом, назвавши мене «смішною старенькою». Ми не бачилися з ним аж до його від'їзду на фронт, а коли за три місяці війна закінчилася, він, демобілізувавшись, відразу ж знову злигався з цією компанією, щоб, за його виразом, «добренько гульнути».

Ті, кого дивує цей повний занепад усіх моральних норм після війни, забувають, як важко було людям пережити раптовий перехід від жахливої безвиході навесні 1918 року до перемоги восени. Всім хотілося пожити собі на втіху: людям урівноваженим — повернутися додому й подумати на дозвіллі, а жвавим і веселим — вдарити лихом об землю. Солдати втікали з армії, у деяких військових частинах вони мало що не самі себе демобілізовували. Дисципліна сиділа їм в печінках, офіцери не могли нічого вдіяти — намагатися навести лад було небезпечно. Та й самі офіцери у переважній своїй більшості втомилися від «муштри» та «статутів». Цілком несподівано ознакою доброго тону стало глузувати з «кокард і фраків» (тобто з державних діячів, що носили фраки) і взагалі з усіх, хто обіймав під час війни відповідальні посади; шпильки стрілами летіли в уряд.

Навіть мирну конференцію підняли на глузи. А ті, хто не сміявся над військовими діячами, просто ненавидів їх. Тітонька якось сказала (і я переконалась у слушності її слів, коли Честер став одним з провідних «керманичів» кабінету): чим уряд енергійніший, тим дужче його ненавидять; а оскільки під час війни уряд мусив був втручатися майже у все, всім керувати, проти нього накопичилась величезна ненависть. Людям, очевидно, настане час «вибити корок» (як домашньому пиву, коли воно починає бродити в надто міцно закоркованій посудині); ось корок і вистрелив по урядові (бо уряд був угорі).

Честерові, поза сумнівом, уся ця «безвідповідальність» була просто огидна. Від ідеї купити Бакфілд він відмовився зразу ж після того, як з'ясувалося, що Том не має наміру там оселитись. І він ще дужче розгнівався на нашого хлопчика, коли ми довідалися, що той (протринькавши нагородні) намагався зробити позику,— як майбутній спадкоємець Бакфілда. Звичайно, Том на той час ще лишався можливим спадкоємцем; і коли, після наглої смерті Боба, який не залишив заповіту, маєток перейшов до Джіма, і Том поїхав у Бакфілд, тітонька (Джім ще й досі сидів у своїй Африці, а тітонька у його відсутність порядкувала на цій землі і вже вигадала безліч «удосконалень») влаштувала йому пишний прийом. Саме під час того приїзду Том показав у Бакфілді свою пародію на нервового генерала (який приїхав на передову, аби підтримати бойовий дух своїх «хлопців»), взявши участь в гострому аматорському ревю, сюжетом якого була мирна конференція, на якій можновладці погрожують одне одному й, нарешті, гризуться, як собаки.

Його виступ мав неабиякий успіх — адже Том був, так би мовити, місцевим героєм. Проте він категорично відмовився повторити цей номер на професійній сцені,— не бажав підводити Честера.

Можливо, Том і справді поводився у цю пору трохи «безвідповідально», але не тому, що був шалапутом. Просто йому не подобалась як «лінія» Честера, так і «лінія» Джіма. Він ніколи нікого не зраджував. Він ніколи не зрікався Честера, навпаки, завжди пишався ним. Він агітував за нього під час виборів «хакі» [25], відразу ж після укладення перемир'я, коли Ллойд Джордж запропонував повісити кайзера, а жахливого 1922 року, коли здавалося, що все навколо гине, Том (який сам ходив безробітний) поїхав у далекий Тарбітон агітувати виборців, щоб вони віддали свої голоси за Честера.

106

У день тих клятих виборів на базарній площі Тарбітона Честер мало не поплатився життям, його закидали багном. Стоячи в машині, Честер виголошував промову,— і раптом трохи не впав; зрозумівши, що в нього чимось влучили, Том не на жарт розгнівався, навіть дужче, ніж я.

Частина натовпу вирувала, але ми на тоді вже звикли, що промовця перебивають вигуками типу: «Хто почав війну?», «Чому ми не приєднаємося до росіян?» Ми розуміли, що у Честера є вороги, і це не викликало у нас особливої тривоги. Навпаки, це лише зайвий раз потверджувало його популярність. Так, наприклад, коли 1917 року лорд Г. купив «Кур'єр» і вигнав Раунда, що редагував цю газету (Раунд так і не зміг знайти собі іншого місця, а в нього було четверо дітей; вони жили на ту мізерію, яку виплачують безробітним, і Раунд так і помер, не знайшовши роботи), багато хто звинуватив у цьому Честера; а в той же час він одержував багато листів, де Раунда обзивали зрадником і ставили Честерові в заслугу, що він не побоявся дати колишньому редакторові під зад коліном. Взагалі кожний новий ворог стократ збільшував кількість Честерових прибічників.

Його власний виборчий комітет просив Честера не вимагати перед виборами «хакі» суду над кайзером та запровадження військової повинності: це, мовляв, відверне виборців, і Честер не одержить місця у парламенті. Але Честер нікого з них не послухав. Він виступав з палкими промовами в обороні обох параграфів (щоб укласти «справді залізний міжнародний закон») і сміявся над тими, хто був проти нього, називаючи їх недоумкуватими мрійниками і фанатиками чи просто дурними старими бабами. Він одержав тоді перевагу в три тисячі голосів, значно більше, ніж будь-коли, і «експерти» з комітету мали й справді дурний вигляд.

Тепер він або зовсім не відповідав на провокаційні запитання, або гидливо їх відмітав, як вони й заслуговували. (Так, на питання: «Чом би нам не приєднатися до Росії?» — відрізав: «Блискуча ідея! Приєднуйтесь і якнайшвидше! А ми тут і без вас обійдемося!»).

Ви, може, скажете (так завжди кажуть про видатних людей, котрих просто таки переслідують невдачі), що Честер був уже не той: підтоптався, раніше йому було не позичати винахідливості й приваби; але чи могло бути інакше? Йому минуло шістдесят чотири, останні вісім років Честер ніс на своїх плечах майже надсильний тягар турбот і справ. У нього не залишалося часу на самого себе, на свою душу й тіло, йому ніколи було як слід подумати, почитати, спитати себе, як бувало: «Чом псується у мене характер?»

Він потрапив у становище людини, яка, щоб урятувати свою країну, вистояла битву не на життя, а на смерть, і раптом бачить, що її переслідує юрба негідників і покидьків суспільства, які ненавидять її через якісь дрібниці — наприклад, через те, що раптом підвищились ціни на тютюн. У ці важкі дні Честер не раз повторював мені, що, звісно, тільки недалекий державець може розраховувати на вдячність співвітчизників, однак він менш за все чекав, щоб його ображали в подяку за все, що він зробив для перемоги.

І ось, як я вже сказала,— хтось поцілив його гнилим помаранчем на базарній площі в Тарбітоні, і не встигла поліція отямитись, як на нас полетіло хтозна-що: яйця, помідори, шкоринки від бананів, качани й навіть дещо дошкульніше. Я смикнула Честера за полу пальта, намагаючись посадити його, Том гукнув водієві: «Поїхали!», але Честер ніяк не хотів сісти чи взагалі якось захищатися. Він просто кипів від люті й зневаги. Він стояв на повен зріст і кричав, що жменьці боягузів та негідників не вдасться заткнути йому рота, що він надто високої думки про справжніх тарбітонців, щоб не сказати їм тієї правди, на яку вони заслуговують.

Том шаленів ще дужче за Честера. Він увесь час поривався з місця й кидав у натовп образливі лайки типу «наволоч» та «свинота». Я й не уявляла, що він може дійти до такого шалу і збудження. Подумати лишень — ці людці насмілились образити велику людину — його батька!

На щастя, у загальній бучі ніхто не міг уторопати, що саме кричить Том,— натовп скаженів, люди свистіли, вищали й билися між собою. Коли машина нарешті рушила з місця (поліцейським вдалося розчистити вузенький проїзд), котрийсь парубійко (з вигляду фермер, що приїхав до міста в справах; серед фермерів, що жили на долині, траплялися страшенні фанатики!) вчепився за кермо. Том не витримав, вискочив з машини і накинувся на того парубійка; змушений захищатися, той відпустив кермо, водій натиснув на газ, і машина рвонулася вперед. Втративши рівновагу, Честер упав просто на мене, а Том залишився серед натовпу.

Хоч я дуже тривожилась за Тома, мені відразу полегшало, коли ми довезли Честера до готелю, де нам довелося зняти з себе все до нитки й відмиватися у ванні.

Честер майже не постраждав, лише на щоці темнів чималий синець,— але він так лютував, що я побоювалася за його здоров'я. Він бігав по кімнаті й кричав, як це все неймовірно: «Після двадцяти років! Після всього, що я для них зробив!» Його надзвичайно вразила міра людської ницості:

— Ці запитання! А свист на фабриці! І це люди, які мають бути нам вдячними за страховку по безробіттю! Неймовірно! Але провокація на базарі — це й зовсім вже ризиковане! Звідки вони понабирали цих хуліганів? Ти завважила, як реагувало на них місцеве населення? Ні, тарбітонці тут не винні. Хочу сподіватися, що ця недотепна блискуча вигадка консерваторів подвоїть число моїх виборців.

Ця думка дуже мене втішила,— мене, а потім і Тома, якого поліція невдовзі привезла до готелю цілого й майже неушкодженого, за винятком підбитого ока. Тепер уся сцена на площі здавалася йому всього-на-всього кумедною, і він улаштував нам чудову виставу, розігравши бійку з фермером, який забрав собі в голову, що Честер — антихрист.

Мабуть, політики та їхні сім'ї, ошелешені несподіваним провалом на виборах, мають вельми комічний вигляд, але мені годі й передати, яке було наше збентеження, коли того ж вечора у вітальні мера нам оголосили результати голосування, і виявилось, що Честера завалили. Я нічого не відчула, навіть обурення. Мій мозок просто відмовлявся будь-що розуміти, а Честер не вірив власним вухам. Він почервонів, аж посинів, зірвав з себе комірець (він носив високі комірці з широкими вилогами), відкашлявся й висловив припущення: можливо, не всі ще виборчі скриньки відкрито; а коли його почали переконувати, що всі бюлетені підраховано, зажадав перелічити голоси. Але тоді його довірений пояснив, що консерватори перемогли більшістю у триста голосів і що повторна арифметика однаково не змінить кінцевого результату.

Бутем, виступивши наперед, заявив, що, врешті-решт, зрадили нас наші ж колишні прибічники, і назвав ці вибори найганебнішими з усіх, які будь-коли відбувалися, задавши цим виступом тон. Селлі сказала своїм рівним голосом, що Честер одержав моральну перемогу, а Том,— що все це просто мерзенний шантаж.

Честер, трохи прийшовши до пам'яті, широким жестом загорнув поли пальта (він робив так завжди, перш ніж почати промову) і сказав:

— Авжеж, зрозуміло. Змова очевидна. Яка ганьба! Та лихо не без добра — країна нарешті прочумається від летаргії! Люди зрозуміють, що час покласти край цьому неподобству, доки не пізно, інакше нас чекає дискредитація самої ідеї демократичного правління.

І тоді ми всі,— і його довірений, і весь комітет,— наввипередки один перед одним почали переконувати його, що цю поразку Честерові дарувало саме небо, щоб він міг нарешті перепочити, доки партія підшукає йому добрячу, надійну округу подалі від Тарбітона, котрий ніколи не був гідний такого депутата.

Здається, ми всі зрозуміли, що він вражений і розгублений куди дужче, ніж це показує, і, знаю, побоювались, коли б часом він себе не зрадив і не бовкнув при людях чогось зайвого. Проте, хвалити бога, навіть після такої несподіваної і страшної катастрофи політичне чуття його не підвело. Коли мер приїхав до нас із своїм співчуттям, Честер, видушивши із себе усміх, тепло подякував йому за гостинність і чуйність, ще й підкреслив при цьому, що вибори були бездоганно чесні. Виголосивши коротеньку промову з балкона магістрату, він привітав обидві сторони з чесною боротьбою і лише поскаржився на розкол серед лібералів, небезпечний для справи свободи.

Але зітхнули ми з полегкістю тільки після того, як наш водій провів машину крізь густий натовп, і нам пощастило відвезти Честера у затишний готель.

Ми потрапили до готелю саме вчасно, бо Честер уже зовсім знемігся,— Томові й Селлі довелося мало не на руках нести його нагору сходами; і коли Бутем простягнув йому пляшку міцного бренді, Честер без зайвих балачок перехилив повний келишок. Потім, помітивши мене, він потис мені руку і промимрив щось про необхідність спокою. Всю фразу важко було розібрати, але, почувши знайомі слова, я зрозуміла, що йому хочеться подати свою вимушену відставку як відпочинок на вимогу лікарів. Державні діячі, які опинилися за дверима парламенту,— це ті ж актори, що зійшли зі сцени, і я сказала:

— Так-так, нарешті ми справді відпочинемо.

Я знала, що він справді потребує тривалого відпочинку. Але тоді я ще не усвідомлювала, як важко він хворий. І лише наступного дня, коли прокинулась о шостій ранку (а лягли ми десь о четвертій!) від жаского сну і побачила, що він ходить по кімнаті, розмовляючи сам із собою, я до кінця втямила його стан.

107

Тільки-но починало світати, у кімнаті висів зелений серпанок, і всі меблі здавалися холодними й неправдоподібними, якими вони, очевидно, бувають завжди в таку ранню годину, коли ми їх не бачимо. Честер також скидався на бліду мару, і спершу мені здалося, що це винні сонячні промені, які визеленили меблі.

— Честере, любий,— сказала я йому,— гляди, не застудися, ти ж знаєш, тобі не можна,— в середу у тебе серйозний виступ.

Однак він тільки пильно поглянув на мене й кинув:

— Ет, що ті виступи...

— Але ж ти збирався, Честере, виступити з підсумковою промовою,— перед тим, як ми поїдемо у відпустку, щоб уже на перших додаткових виборах почати все спочатку.

— Так, я, звісно, міг би повернутися до парламенту, але навіщо?

— Ти їм потрібен.

— Ні, я приходжу до висновку, що вся наша країна — згори до низу — прогнила. Мали рацію ті, хто застерігав нас: переможемо ми чи програємо війну, вона все одно скалічить наші тіла й душі.

— Ти просто втомився, Честере. Мабуть, так і не заснув сьогодні? Треба було випити снодійне.

— На біса мені твоє снодійне,— якщо я не можу заснути, то вже, значить, не можу.

Він насилу стояв на ногах і був такий старий і немічний, що я злякалась, коли б він і справді не накликав сам на себе якої болячки.

Я підвелася, щоб умовити його лягти в ліжко. Та варто мені було взяти його за руку, як він ураз ніби з ланцюга зірвався. Пальнув у мене лютим поглядом і відрізав:

— Облиш свої штучки! Я не дитина й не хворий. Ні, тут усе прогнило до кореня, і в нас — теж.

— Ти про що це?

— Ми боїмося правди. Боїмося бути чесними одне перед одним.

— Але чим я завинила? (Завжди, кажучи «ми», Честер мав на увазі мене).

— Ти переконана, що мені кінець. І хочеш мене втихомирити. Ніби в усьому згодна зі мною, а насправді не віриш жодному моєму слову. Для тебе все це тільки гра — на зразок отих Томових реприз, коли він бере на глузи уряд. Ти гадаєш, що я мелю нісенітниці, як і належить не переобраному міністрові. Ми вже багато років поспіль брешемо одне одному. Всюди брехня.

І він кинув мені звинувачення в тому, що я, «як завжди», приховую від нього правду.

Звичайно, Честерова «служба інформації» вчасно донесла йому, що Том не випадково ввів у свою програму шаржі на міністрів, на їхні виступи від час мирної конференції (до речі, блискучий номер, публіка завжди приймала його на біс), і мене вразила гіркота, з якою Честер це сказав.

— Мені байдуже, якої він про мене думки,— пояснив він,— дивно тільки, звідки в нього ця нікчемність душі.

— Даруй, Честере, це всього-на-всього жарт, ти ж знаєш, як смішно він усіх передражнює.

— Ото ж бо воно! Якщо мир у Європі та повоєнні труднощі для нього всього-на-всього жарт, значить, наш син — нікчема. Якщо ж це не так, то ці його, як ти зволила висловитись, «жартики»— убозтво й несмак. Не чекав я побачити його таким духовним калікою,— навіть зважаючи на всезагальну зіпсутість, на суцільне паскудство.

Він знову кинув на мене зневажливо-сердитий погляд і додав:

— Я вже не кажу про головне! Жити, не криючись, з цією повією!

— Вона не повія, Честере, її знають як серйозну актрису.

— Я помітив — ти теж почала мазатись.

— Зараз усі користуються помадою. Без помади я буду надто бліда, подумають — чи не захворіла...

— Авжеж! Останній крик моди! Для всіх без винятку! Паскудство стало нормою. Матері, наче ті хвойди, розмальовують собі обличчя, а сини брехнями розважають п'яних нероб.

Честер говорив це спокійно і неголосно, проте відчувалося, що він надто збуджений, і я не стала йому заперечувати,— лише взяла за руку, ніби просячи зрозуміти мене. І раптом помітила, що він увесь тремтить. І тоді мене блискавицею пронизала несподівана думка: «Невже справді кінець? Кінець кар'єрі, і він безнадійно відстав від життя,— вередливий дідуган, здатний тільки списувати все на добу і лаяти всіх без винятку».

Не встигла я таке подумати, як Честер відсмикнув свою руку і сказав:

— Ти гадаєш, я старий дурень — та й усе, мовляв, що з мене візьмеш. Ти на боці Тома. Він завжди був тільки твій, ти все для цього робила, ти і твої Леттери. Ви твердо вирішили вберегти його від мого впливу і виховати яко джентльмена. І домоглися свого — він став джентльменом і паразитом, як отой твій джентльмен, котрий скористався з моєї гостинності й спокусив тебе. Звісно, Том мене ненавидить,— таких, як я, вони називають чужаками.

Я сказала, що ніхто не має права вважати Тома паразитом,— він докладає всіх зусиль, щоб знайти собі роботу.

— Ти хочеш сказати, що саме я, я не маю права на нього нарікати? Таки й справді! Які можуть бути в мене права у родині Леттерів! Я давно вже це зрозумів! Я був зручною партією, дурником, якому дозволили врятувати високошановний клан від скандалу й стати йому в пригоді— звичайно, якщо він зробить кар'єру, якщо опанує шляхетні манери, якщо зрадить свій клас і все, що той клас обстоює.

Ці його слова настільки мене вразили, що я не спромоглася й відповісти. Честер давно вже не говорив про свій «клас», хіба що коли закидав робітникам антипатріотизм і «зрадництво», тож ми всі вирішили, що він, нарешті, позбувся тих своїх нав'язливих думок.

— Я до тебе нічого не маю,— вів він далі.— Хіба ти могла думати інакше? Так тебе виховали. І ти лишилась вірною цим правилам. Я це відчув з першого ж дня, як ми стали жити разом,— я був самотній у власному домі. Марно я сподівався, що ти й усі твої зможете знайти спільну мову з людьми мого кола! Овва! (Він пирхнув смішком). Леттери навіть оголосили війну бідолашному Гаррі Бутемові,— він, бачите, занадто мені відданий, занадто вірний,— геть його! Мене слід тримати якомога далі від своїх — геть усі контакти!

А коли я нагадала йому, що зовсім не я спровадила Гулда, він уперто стояв на своєму і доводив, що завше був самотній — ось відплата за добро, яке він намагався зробити людям: бідні, затоптавши добре Честерове ім'я, викинули його на смітник, а багатії й далі знущаються з нього за намовою його власної, так би мовити, родини.

— Облиш, Честере, ти знаєш, як Том тебе любить. Для нього велика честь бути твоїм сином.

— Він мені не син — у мене немає дітей. Я опинився у безвихідній ситуації: то був справді блискучий маневр! Мене змусили стати заручником фамільних інтересів і жити під дамокловим мечем фамільного ж невдоволення. Наді мною постійно висіла загроза стати загальним посміховиськом — зневажений чоловік, рогоносець, взятий у полон... Тільки не треба, прошу! (Він підняв руку, відхиляючи мої заперечення). Хоч зараз будьмо чесні одне перед одним і скінчимо порахунки з життям, повним брехні й ошуканства. Я знаю, тобі куди любіші легкі шляхи й заспокійливі мрії, але чим це завжди кінчається? Наше життя поточили хробаки лицемірства.

Він аж тремтів од збудження, і я не наважилась йому заперечувати, а, взявши за руку, попросила лягти у ліжко.

— Ти змерз. Швидше накрийся ковдрою, а то застудишся.

— Ах, низесенько перепрошую! Все це дуже відгонить моєю невихованістю, і взагалі я завдаю тобі самі тільки прикрощі, чи не так?

Однак збігла ще добряча година, перш ніж він погодився лягти, і то лише скраєчку, відсунувшись від мене. Йому конче хотілося підкреслити свою самотність.

108

Цей незвичний для Честера спалах мене просто таки приголомшив, і передусім — визнанням, яке раніше було неможливе,— натяком на те, що й Селлі, може, теж не його дочка. Очевидно, щось у ньому надломилося,— якийсь бар'єр, якась підпора. Але я занадто добре його знала й не мала сумніву, що з уламків старої підпори Честер потай зводить уже нову лінію оборони або й наступу. Хоч би що я йому сказала, навіть дуже важливе, це однаково не змінило б його намірів. Честер взагалі поклав тепер собі за звичку заперечувати будь-які аргументи, і обговорювання кожної проблеми перетворювалося на дебати, яким не було кінця-краю. Його цікавили не факти, а перемога, і в цій битві слова «клас», «змова», навіть «правда», або й такі фрази як «хоч раз будьмо чесні одне перед одним і облишмо хитрощі»— не мали нічого спільного з правдою; то були тільки різновиди зброї, яку він раз по раз витягав із свого арсеналу, залежно від того, котрий з них на дану мить дошкульніше вражав ворога.

Того вечора я остаточно переконалася й в іншому — він був справді навдивовижу самотній. Коли можна так висловитись, за тридцять років війни він наробив навколо себе такого спустошення, що говорити з ним було однаково що волати на пустирі, де самі лише руїни, іржавий дріт і ями з гнилою водою; і, звичайно, трупи,— як-от, приміром, труп бідолашного Броума.

І хоч це справді був хворий, лише удвох із Селлі, якій довелося мені допомогти, ми ледве-ледве переконали його звернутись до лікаря; і все одно, коли той запроторив Честера на місяць до лікарні, він знову заговорив про потаємні інтриги. У нього раптом підскочив тиск, і лікарі висловлювали підозру, що він уже переніс невеличкий інсульт. Кілька днів у нього тремтіла рука, і він не міг навіть писати.

Тож я дуже зраділа, коли незабаром після Честерового повернення додому до нас завітав Гулд. Старий був уже зовсім кволий, не міг підійматися сходами, і довелося поселити його у «кімнаті для челяді»; проте через неміч він подобрішав. Двоє друзів тепер негайно замирились і проводили разом довгі години, обмірковуючи політичну кризу й усім своїм виглядом даючи мені на здогад, що я тут зайва.

Але мене це влаштовувало. Честер копав нові траншеї і спрямовував свої нові гармати проти Леттерів, і я повсякчас відчувала себе в зоні обстрілу, навіть якщо він не стріляв безпосередньо в мене. Це певною мірою заважало мені втішатися мирним життям.

Саме тому Гулд, як на мене, виявився тут вельми доречний. Він підбадьорював його своїм обожнюванням, і ми вирішили, що було б добре, якби Честер знову навернувся до релігії: для перемоги на нових виборах йому, безумовно, буде потрібна підтримка нонконформістів.

109

Стосовно ж Томової «нікчемності», казала я сама собі, то ще добре, що його вистачало на жарти, бо Том і досі був не при ділі. Він уже відмовився від думки повернутися до армії. Після всієї тієї гульні, після того як він хвацько процвиндрив свою армійську платню, йому, як і багатьом його друзям, навіть думати не хотілося про військову дисципліну: з іншого боку, його ніколи не вабила й банальна конторська праця. Вісімнадцятий місяць він жив на гроші, які давав йому Честер (і на той дріб'язок, який могла підкинути йому я), на позички (тітонька, яка досі ще порядкувала у Бакфілді, позичила йому скількись там грошей) і гайнував час по театрах та барах.

Я вирішила, що доля до нього всміхнулась, коли Мей Бонд запропонувала Томові роль у ревю («Група Бонд») у сцені, що пародіювала чергову конференцію з питань репарації (цих конференцій було тоді без ліку). Номер полягав у тому, що два банкіри, шаленіючи, вимагали грошей, а прем'єр-міністр з довжелезною сивою бородою і з ватними затичками у вухах співав пісеньку: «Спи, моє дитятко...»

І я дуже розгнівалась на Честера, коли, щойно повернувшись з лікарні, він раптом заявив, що не хоче й слухати про це блазнювання, яке —«нижче його гідності».

«Шкода! — подумала я тоді.— Він і справді безнадійно відстав, він, що так чуйно вловлював колись громадські настрої! Дивно, як він змінився!»

Але сьогодні, озираючись назад, я думаю (а без цього не зрозумієш ні Честера, ні Тома), що набагато дивнішим було те, як я сама тоді не відчула, наскільки Честер мав підстави розчаруватися і в Томі, і в мені; я сама не відчула тієї разючої зміни, що сталася і в моїх поглядах, і в усьому, що нас тоді оточувало.

Пригадую, якось у Джімові канікули, коли мені минуло дванадцять років, Джім та майор Фрієр уперше взяли мене в море. Вони приділили мені роль матроса, суворо попередивши, щоб я не здумала легковажити своїми обов'язками чи не підкорятися наказам, бо тоді мене відразу висадять на берег і відправлять поїздом додому. Тому на першій же стоянці у Мільгейвені я прокинулась удосвіта і, взявши швабру, вийшла на палубу. Проте Джім мене випередив. Він уже встиг скупатись і сидів, загорнувшись у рушник, на канатній тумбі, набурмосений і задубілий. Він сердився, що майор віддав мені «жіночу каюту», таку собі дерев'яну скриню, схожу на склеп, з вузенькими дверцятами, а його забрав до себе в загальний кубрик, і він не зміг прийти до мене зранку в ліжко погрітися. Тому він зірвавсь якомога раніше, аби ще дужче змерзнути й набратися злості. Я теж була сердита на нього, бо відчувала, що він зіпсує мені відпочинок своїм настроєм,— і водночас, бачачи його таким нещасним, почувала себе винною.

І тоді, переповнена радістю, а може, й бажаючи допекти Джімові, я у захваті вигукнула: «Боже, як тут гарно!» І справді, сонце щойно зійшло на обрії, ледь-ледь піднявшись над краєчком моря, а під цим кутом воно завжди яскравіше, ніж у зеніті. І всі вітрильники, недавно пофарбовані на літо (був же кінець травня), сяяли, наче іграшки на вітрині (але то були не іграшкові човники, а справжні яхти, яким знані морські шторми й темні бурхливі ночі,— в цьому й полягала їхня особлива приваба!), похитуючи щоглами в голубому серпанку. Та ще — оскільки навколо не було ані душі, крім Джіма, (а також беручи до уваги його поведінку), я могла вважати сам той факт, що я так раненько прокинулась виконати свій обов'язок і поглянути на цю красу, за певний подвиг зі свого боку. Отже, тим самим життєрадісним голосочком (з деякою в'їдливістю, яка здалася мені за цих обставин слушною) сказала: «Ну, хвалити бога, тримаємося добре!», і це мало означати, що, незважаючи на міцну течію і приплив, наш якір на місці, і ми стоїмо, як і стояли, між пофарбованим у зелений з білим кольори яликом «Бессі бі» і білою шхуною «Грейхаунд», а перед нами — два швидкохідні катери.

Але наступної миті (ранковий туман поступово підіймався все вище й вище) я ще раз поглянула на берег, і з грудей моїх мимоволі вихопився такий розпачливий крик, що Джім рвучко зірвався на ноги, й обличчя його сіпонулося.

— Ну що там іще?—зневажливо кинув він.

Та мені з переляку наче відібрало мову. Берег, що так чітко врізався мені вчора у пам'ять, раптом зник. Я кинула погляд в інший бік, туди, де бовваніла шхуна, але за нею побачила замість учорашнього села — ліс і труби газового заводу. Між тим усі вітрильники стояли на вчорашніх місцях,— і мені раптом здалося, що якийсь злий демон утнув зі мною лихий жарт,— або я остаточно зсунулася з глузду й нічого не тямлю.

— Що це? Чому тут усе таке незнайоме? — нарешті вичавила я з себе.— Що з нами сталося?

Джім кинув у мій бік розлючений погляд і, велично пройшовши повз мене, просичав мені просто в обличчя (втім, я сама його на це спровокувала — і своїм безтурботним виглядом, і тим, як старанно орудувала шваброю):

— Дурепо! Нас просто піднесло вгору припливом.

І перш ніж він зник у кубрику, все знову змінилося,— наче декорація на сцені, коли вгору здіймається прозора тюлева завіса: Мільгейвен, увесь правий берег на двадцять ярдів униз по річці, знов постав переді мною таким, як раніше,— надійним, певним, звичайним. Кажучи відверто, навіть надто певним, надто надійним і звичайним, і вся картина відразу ж потьмяніла. Я жбурнула швабру і, засмучена сваркою з Джімом, попленталася геть, сердита не менш за нього.

Отак-от і тепер мене з Томом несло припливом повоєнних років, а Честер, як і раніше, стояв на старому якорі, і я не помітила цього лише тому, що все і всі довкола крутились у цьому вирі зі мною разом, а коли помітила, що Честер та його євангелісти стоять «на твердому грунті», їхня позиція видалася мені жалюгідно нудною.

Як я вже казала, на той час у країні спалахнула величезна ненависть (несправедлива й цілком безпідставна) до уряду, але, відверто кажучи, вона була тільки часткою загального вибуху, що до останку зруйнував старий світ. Кожен ніби заново зводив свою нову мораль на нейтральній землі. Хай Честер помилявся, вважаючи мене аморальною за те, що я фарбувала губи й рум'янила щоки (а я справді почала користуватись рум'яною, Том дуже наполягав на цьому) і не ховала ніг під довгою спідницею (я б і волосся вкоротила, якби Джім мені категорично не заборонив цього),— я просто зважала на моду, і не могла інакше, коли не хотіла виглядати кумедною, але зараз мене дивує інше: як швидко я звикла до думки, що молоді люди, от як Том, можуть, не криючись, одверто жити з дівчатами, які вважають себе при цьому порядними; що можна говорити геть про все, називати речі своїми іменами; що всілякі вади не так погані, як смішні і навіть почасти необхідні; що чоловіки та жінки можуть лежати на пляжі майже голими, і в цій голизні є навіть щось чисте; що всі колишні уявлення про моральність свідчать про жахливу людську обмеженість і тому просто безглузді.

110

Коли казати правду, то Честерів гнів і його обурені слова про те, що він вважає виступи Тома легковажними й «ганебними», викликали у мене зворотну реакцію; отже, подумалося мені, Том чинить те, що треба. «Мало не весь світ бере на глузи політиків з отими їхніми нескінченними конференціями. Не можуть же всі довкола помилятися,—міркувала я собі. —Доки Том не передражнює самого Честера,— а він ніколи на це не піде,— нема нічого страшного, коли він бере на сміх людей, які самі зробили з себе посміховисько».

І тому, коли Том одержав ангажемент, до речі, дуже вигідний, виступати у нічному клубі «М'ясо на черепичці» (вважалося, що там панує «дух Парижа»), і коли навіть респектабельні газети почали називати його не інакше, як «наш неоціненний Том Німмо», я вирішила неодмінно подивитися його номер,— але, звісно, так, щоб Честер про це не пронюхав.

Я ніколи не бувала у таких веселих місцях і може не ризикнула б туди піти (а мені так хотілося!),— якби не щаслива нагода. Якось після одного дуже нудного прийому ціла компанія, в якій були й не дуже молоді люди, вирішила поїхати в нічний клуб. Засперечалися,—хтось назвав один бар, хтось — інший, та більшість зажадала поїхати до клубу «М'ясо на черепичці» (він мав славу найбільш «мистецького»). І один з цієї компанії, спостерігши, як зацікавлено я прислухаюся до їхньої розмови і, очевидно, не знаючи, хто я така, чемно спитав:

— Ви теж поїдете з нами?

Усміхнувшись, я не заперечила й всілася в машину. Втім, через хвилину я вже пошкодувала про свій необдуманий вчинок і дуже злякалась. І все одно я й тоді не повернула б назад, навіть якби могла (всі бо ми тоді хотіли чогось такого, що розворушило б нас, прагнули гострого, шаленого, незвичайної розваги абощо).

Клуб містився в одному з підвальчиків у Сохо — довжелезна кімната у формі літери «г», пофарбована у теракотовий колір і заставлена столиками. Сцена знаходилася саме на межі двох залів. Я зраділа, коли мої супутники — четверо цілком солідних чоловіків (двоє з них, здається, були службовці) та дві жінки, одна заміжня, а друга заручена, обидві належали, як то зветься, до пристойного товариства,— сіли за столик, що стояв у темному кутку, подалі від світла. Всі вони скидалися на сторонніх спостерігачів чи критиків, що приїхали в клуб познайомитись, так би мовити, з певним соціальним феноменом. Проте огледівшись, я переконалася, що принаймні у половини тих, що сиділи за столами, був такий самий вигляд. Одверто кажучи, всіх гостей можна було б розділити на дві категорії: одні прийшли сюди випити й потанцювати (всі вони були люди цілком респектабельні, навіть занадто), інші, як ми, просто сиділи за столами з тим розсудливо-стриманим виглядом, по якому завжди й усюди можна впізнати виховану людину.

Першою виступила молода жінка, вона прочитала якісь оповіданнячка й виконала кілька пісеньок. Спочатку я жахнулася: оповідання й пісеньки були, як на мене, не зовсім пристойні. Та моїх сусідів це анітрохи не бентежило, і я вирішила, що відстала від моди й надто педантична; не минуло й п'яти хвилин, як я вже змінила думку про те, що слід вважати пристойним. Потім без попереднього оголошення на кін вийшли дві акторки у поліційних кашкетах і почали виконувати пантоміму: вони начебто розганяли юрбу, розчищаючи комусь шлях. Потім стали обабіч сцени й завмерли біля порталів, віддаючи комусь честь. І раптом між ними постав Том. Всі заплескали.

Якби я не знала, що він тут виступає, я б його не впізнала. Поверх костюма П'єро (як і в дівчат) він одягнув фрак, а на шию — величезний накрохмалений комірець. Щоки в нього були вкриті мертвотно-білою фарбою, під очима — мереживо зелених зморщок, а від вух спускалися вниз руді бакенбарди. Під величезним червоним носом, як у добрячого лося, не видно було його власного.

Ще до того, як він заговорив, я зрозуміла: Том імітує Честера. Вже перший жест — він викинув руку вперед, стримуючи оплески,— був точнісінькою копією Честерового жесту; а коли він заговорив, я почула характерну Честерову інтонацію. Він говорив про те, що ми мусимо воювати задля збереження миру й підтримання істинно-християнського духу на землі. Том копіював Честерів голос, його звичку примружуватись, коли, висунувши якусь нову тезу, він чекав, щоб слухачі віддали їй належне. Він навіть повторив якийсь Честерів дотеп і самовдоволено хихотнув, зовсім, як той. Та найжахливіше було, що всі ці знайомі мені віддавна прийоми Честера сприймалися у Томовій подачі як дешеві й низькі трюки. Навіть Честерова залюбленість у влучний дотеп, його бажання викликати сміх здавалися тепер проявом дешевої пихи.

Мені несила й передати, що я пережила під час цього номера. Страшно було дивитись на цю жорстоку розправу над Честером, коли він тепер вибитий з сідла і знеможений. Мені справді стало аж моторошно; і водночас Том грав так блискуче, що я не могла очей від нього відвести. Я намагалася не дивитись,— надто це було жахливо,— і все таки дивилась, боячись пропустити якийсь рух чи слово.

Кожної наступної миті я впізнавала ще якийсь знайомий, тисячу разів бачений мною Честерів жест; раніше я просто не звертала на них уваги, а тепер, у Томовій інтерпретації, вони набували нового змісту. Коли, піднявши руки догори, Том почав потирати їх у повітрі (чистісінько так це робив Честер), я здригнулася з відрази: стільки було в цьому рухові самозакоханості. А коли, дійшовши до кульмінації своєї промови, він одкинув голову, тицьнув пальцем у повітря і, випнувши губи, врочисто почав карбувати слова, вже самий цей рот, ці червоні губи здалися мені такими бридкими, що я ледь не закрила обличчя руками. А втім, цей голос і жести не відпускали мене, від них нікуди було сховатися,— вони ніби смикали за якийсь нерв, де, наче маріонетка на шворці, витанцьовувала душа.

І цю мить сталося таке, що я не відразу повірила власним очам. Один з відвідувачів (досі він сидів дуже тихо, але, з усього видно, був п'яний як чіп) раптом щосили заволав: «Ну годі, кінчай свій балаган!» і жбурнув у Тома окраєць хліба; якби Том не відхилив голови, той окраєць влучив би йому просто в обличчя. Залою прокотився сміх. Однак Том не розгубився (у першу мить він, правда, знітився й по всьому було видно, що розсердивсь, але тільки на секунду) й зумів обернути цю доволі брутальну вихватку собі на користь.

— Низенький вам уклін, сер,— сказав він (знову схиляючи голову),— як почесному шанувальникові нашого публічного... (Він зробив паузу, ніби маючи намір продовжити «...дому», але скінчив інакше)... мистецтва. Хліб народний був завжди любий моєму серцеві.

І далі він сказав, що цей неоціненний дар став для нього приємною несподіванкою, бо, віддавши народові все своє життя, він не насмілювався й помислити про таку щедру винагороду. Публіка аж качалася од сміху й стала шалено плескати в долоні. Хтось із зали (мабуть, теж п'яний) вигукував: «Слава! Ура!» і «Браво, Томе!»

Цей епізод геть мене приголомшив, бо тієї миті, як Том обернув собі на користь п'яну вихватку (я просто фізично відчула, як він увесь взяв себе в руки в цю вирішальну хвилину й рвонувся проломом — точнісінько як Честер, коли бачив, що час діяти), переді мною був уже не Том, який імітував Честера, а живий Честер. Це він, сховавши своє обличчя під страхітливим носом та ідіотськими баками, грав самого себе, відбивав удари — я впізнала його винахідливість, його вміння оцінити й використати будь-яку ситуацію (люди називали це спритністю), його радісне збудження від усвідомлення того, що він викликав сенсацію і приборкав натовп. Все це було мені таке знайоме!

Потім Том підвів руку і, вимагаючи тиші (тепер це вже був Честер у «релігійному» екстазі), дивлячись, як мені здалося, просто в мій бік (насправді, він не міг би розгледіти мене в тому темному закутку), подався вперед, заклав руки за спину під фалди фрака (виразно честерівський жест) і поволі мовив солоденько-ласкавим голосом:

— Друзі,— сподіваюсь, я можу назвати вас своїми друзями,— я лише скромний трудівник на божій ниві!

Тут він скорчив міну, таку неймовірно смішну й чудернацьку і водночас таку «честерівську», коли той вдавався до подібного тону,— що тепер уже більше скидався на Честера, ніж сам Честер. То була нещадна карикатура, викінчена, огидна картина вульгарної, брехливої та спритної демагогії і лицемірства, злобства, пихи й чогось несказанно тваринного, якоїсь хтивої чуттєвості, милування власною гиддю,— такий набір усіх найгірших рис, що їх приписували Честерові найлютіші його вороги (до речі, це жорстока несправедливість, бо немає такої «публічної» промови, в якій би у зародку не можна було знайти усіх цих рис), що, на мій превеликий жах, мене раптом невтримно прорвало на сміх. У мене вирвався якийсь звук — чи то сміх, чи то зойк — а швидше, мабуть, таки насилу стримуване хихотіння. І, правду кажучи, від жаху чи від сорому, що я перебуваю в такому місці, що Том звертається прямо до мене, я раптом розгубилася. Це вже тепер легко писати, а як мені було тоді! Я притулила хусточку до обличчя і підвелася, щоб вийти; звісно, мої супутники підвелися разом зі мною.

І лише після цього, незважаючи на розгубленість і розпач, що огорнули мене, я зрозуміла: всі вони, за винятком, може, того, котрий мене запросив, добре знають, хто я. Проте моя поведінка їх немов анітрохи не здивувала: їхні обличчя лишилися незворушними, голоси — співчутливо-запобігливими. Вони заявили, що їдуть зі мною.

Грудка стояла у мене в горлі, я заперечливо похитала головою і зробила знак, що поїду сама,— вони, хвалити бога, не наполягали. Тільки джентльмен, який запросив мене, спитав дозволу провести мене додому, проте за всю дорогу не сказав і слова про той вечір, тільки зауважив, що в клубі було задушливо, і він з радістю звідти вирвався.

111

Сварити Тома — це мені завжди дорого коштувало. Я знаю, люди (і серед них Честер) вважали, що я розбестила хлопчика, проте я дивилася на все інакше,— змалку в нього все пішло шкереберть, не так, як в інших, отож він потребував особливої ласки й підтримки.

Тієї ночі я не склепила очей, незважаючи на снодійне (відтоді, як Честер захворів, він спав у себе, і я могла користуватися будь-якими ліками, на свій розсуд), і наступного дня, згадуючи величезний Томів успіх, я відчула не так задоволення, як страх за нього. Я знала, що мені конче треба з ним поговорити.

Том жив тоді не з нами, і ми рідко бачили його в себе. Він вибачався, що йому, мовляв, треба мешкати якнайближче до клубу, і наймав номери в маленьких готелях по сусідству. Я не могла йому за це докоряти — мешкати в нашому домі стало дуже нелегко. Після виборів навіть шпалери на стінах, здавалося, потьмяніли в атмосфері невдач і поразок. Але я, звичайно, знала, що насправді Том проводить ночі у Мей Бонд чи у котроїсь іншої акторки їхньої трупи. Мені не лишилося нічого іншого, як послати листа на адресу клубу, сподіваючись, що він таки потрапить йому до рук, і я дуже здивувалась, коли Том одразу ж прийшов.

Він уже знав, що я бачила його мініатюру, й увійшов до мене з тими словами, які завжди кажуть актори, коли друзі чи родичі приходять на їхні вистави: вони, мовляв, потрапили на невдалий спектакль, найгірший за тиждень. Чом я не попередила його заздалегідь? Він і не взнав би про мій прихід, якби другого дня вранці не зателефонував би йому про це рекламний агент.

Я відповіла, що, сподіваюсь, про це не трубитимуть, принаймні газети? І зненацька Тома ніби прорвало — як я посміла так зневажити репертуар кабаре!

— Ти чудово знаєш — йдеться зовсім про інше,— відповіла я.— Просто я не хочу, щоб Честер дізнався про мій похід і про те, що я бачила, як ти його передражнюєш.

Але Тома (це траплялося з ним дуже рідко) вже взяла злість:

— Передражнюю? Його? Хто тобі сказав? Там нема й краплини схожого! 1 не могло бути! Я що, збожеволів? Невже ти справді вважаєш мене здатним на таку підлоту?

Він так люто напав на мене, що я була приголомшена. Його дивує, як узагалі можна знайти бодай щось спільне між Честером і цим «старим віслюком з рудими баками». Господи боже, хіба ж я не знаю, як він ставиться до батька — єдиної справді великої людини у всій цій міністерській гоп-компанії?

Він так і знав, мовив Том гірко, що я буду незадоволена, навіть якщо він просто вийде на сцену у фраку. Може, йому взагалі зняти цей номер,— лише тому, що він — син свого батька?

І з тією ж гіркотою в голосі провадив:

— А я думав, ти зрадієш з того, що в мене з'явилася бодай якась справа. Ти ж бачиш, у всіх цих офіцериків вітер свистить у кишенях, а мені платять непогані гроші. Ти завше гризла мене за те, що я не шукаю роботи, а тепер, коли я її знайшов, знову незадоволена.

Обурення його було таке щире, що була мить, коли я вже ладна була вилаяти себе за надмірну підозріливість. Справді, подумалося мені, Том просто показав на сцені досить поширений тип політика. Але в пам'яті моїй знову постав створений ним образ — з усіма найжахливішими подробицями. «Принаймні Том намагається не бачити того, що він сам робить,— подумала я,— напинає червоного носа й бакенбарди не лише для публіки, а й для самого себе».

І я зрозуміла (дивно, як це не спало мені на думку раніше), що іншої позиції у Тома бути й не могло: якби він признався навіть самому собі, що імітує Честера, то змушений був би відмовитись від виступів. І я нагадала собі, що коли Том і мав якісь пільги як Честерів «син», то, з іншого боку, саме походження завжди було для нього нещастям.

Сперечатися далі в такому дусі я вже не бачила резону і, змінивши тактику, сказала (єдиний засіб хоч якось вплинути на Тома),— можливо, вся біда в тому (а людину завжди легко ввести в оману), що він показує свого державного діяча лібералом,— чом би не дати спокій бідній ліберальній братії?

— Це не політичний номер, я взагалі ні на кого не нападаю.

— Але все одно надто нечесно використовуєш ситуацію, коли всі разом люто нападають на лібералів, які, між іншим, блискуче урядували і, як не кажи, виграли війну! А якщо мир виявився не такий, як нам хотілося, то хіба вони винні?

Мої доводи його ще дужче обурили. Він сказав, що я, вочевидь, просто не хочу розуміти, в чому сила його таланту,— він актор, і його покликання —«грати на сцені людей, яких завгодно людей,— різних! І дбати він має лише про те, щоб відтворити їхні характери та риси якнайкраще, якнайповніше!»

— Я не вимагаю від тебе компліментів, але ти принаймні могла б оцінити мої старання. Між іншим, я знаю, що кілька видатних критиків оцінили — і досить високо.

І тоді, відчувши, що він чекав од мене зовсім іншої реакції, я почала хвалити його,— сказала, що й сама, без якихось там критиків, розумію, який він гарний актор. Адже я бачила його на сцені і, крім того, переконалась, що він улюбленець публіки.

Та й цього йому було замало. Він похмуро кинув:

— Ні, ні, мамо. Ти не розумієш. Уся ця юрба нічого не варта, їй аби червоний ніс. До того ж я тоді дуже погано грав...

— Та ні ж бо, мій хлопчику, ти грав чудово. От тільки...

— Ні, дуже, дуже погано,— гірше нікуди! Ех, ти ще не бачила, як я граю по-справжньому!

І він почав пояснювати, як іноді раптом на сцені щось «народжується», і тоді справді хочеться скрикнути: «Пішло! Пішло!» Це дивовижне почуття, його ні з чим не зрівняєш!

Він трохи помовчав, кидаючи на мене пильні погляди, немов бажав упевнитись, що мені можна відкрити душу.

— Коли зі мною трапляється таке,— промовив він майже врочисто,— я знаю, я певен, я переконаний, що міг би зробити в мистецтві щось справді велике, видатне,— не гірше за Робі чи там Тічеса!

І відразу, перш ніж я встигла запевнити мого бідного хлопчика, що вірю в його успіх, він засміявся.

— Але ти нічого в цьому не тямиш! Ти звинувачуєш мене, що я передражнюю батька. А чи знаєш ти, що для багатьох на Вест-Уенді я куди відоміший, ніж батько? Респі (Респі був головний менеджер у «М'ясі...») має одного приятеля — той доскочив світової слави, зробивши кар'єру двом примадоннам,— так от, він недавно поцікавився, справжнє у мене ім'я чи псевдонім. Респі розповів йому про батька, і той сказав, що ніколи й не чув про такого, але буде дуже радий познайомитися з родичем Тома Німмо.

Том ізнов засміявся й кинув на мене допитливий погляд, ніби перевіряючи, чи дійшов до мене його анекдот. «Звичайно, це смішно, але театральні зубри живуть у своєму замкненому колі. А може, це ще й тому, що батько вже не в парламенті, що про нього не пишуть в газетах і потроху почали забувати; прикро, але так воно є.

Він ще раз усміхнувся, але тепер в його погляді була якась настороженість (так дворічний малюк, надумавши втекти від няньки, намагається зрозуміти, чи швидко вона бігає) .

— Така, розумієш, прикрість,— додав він.— Респі пропонує мені відкрити з ним клуб на паях. Уявляєш, який шанс? Я міг би провадити які завгодно репетиції і ставити, що хочу. Але для цього потрібні гроші. Я мушу роздобути сотні зо дві фунтів. Втім, яка різниця, сотня чи мільйон,— грошей однаково нема.

І перш ніж я збагнула, до чого він хилить, Том уже присів на стілець і ніжно пригорнув мене до себе:

— Облиш, люба! Теж мені клопіт! Хіба мій номер вартий таких емоцій? Ти ж знаєш, після війни все змінилося, і в людей вже не такі старомодні погляди.

Я сказала, що номер мене нічим не шокував (люди, не знаю з якої причини, чомусь взагалі ніколи не хочуть признатися в тому, що існують речі, здатні їх шокувати),— просто мені боляче було бачити, як мій син спекулює на ненависті юрби до цих бідолашних лібералів.

Не знаю, чому саме, але цього разу Том уже не гнівавсь на мене. Він лише підсміювався (ви, можливо, скажете, що він був уже дорослий і не дуже зважав на мою думку). І кінець кінцем промовив:

— А все-таки мій номер справив на тебе враження. Мені ж розповіли — ти так сміялась, що мусила вийти із зали. І чудово! Приємно, що ти мене оцінила! Знаєш, я цим пишаюсь!

— То я ж нічого й не кажу,— дещо вийшло просто он як дотепно!

— Дякую й на тому. Нічого, мамо! Я знаю, ти й сама зараз у скруті, і не проситиму в тебе грошей. Це було б нечесно. Тримаймося, дорогенька! А я вже якось дам собі раду. Все добре, що добре кінчається.

112

Після того як Том пішов, у мене знову склалося враження, ніби я справді «надто старомодна»,— і то були характерні для нашої доби переживання. Досить було котромусь із нас назвати щось «аморальним», «нетактовним» чи «антипатріотичним» (моральність, тактовність і патріотизм нав'язли в усіх на зубах ще під час війни),— і ви вмить не тільки наражалися на зневагу й кпини, але й самі раптом починали відчувати себе вкрай обмеженим чи обмеженою. Оскільки ж передусім саме обмежені люди кричали на кожному кроці про ідейне й моральне зубожіння нашої молоді, виступати проти Тома і його друзів означало стати на бік усього консервативного і поповнити табір обмежених.

Того ж дня я відіслала Томові сто фунтів (готівкою,— виписати чек я не ризикнула: Бутем переглядав корінці моєї чекової книжки), благаючи лише про одне,— щоб він трохи змінив грим та наклеїв вуса; це зменшило б портретну схожість з Честером чи принаймні засвідчило б Томове бажання применшити її.

Проте, коли Том відкрив новий клуб (під назвою «Шинок Респі»; уже протягом першого року існування він набув популярності; тоді такі підвальчики виростали на кожному кроці й робилися дедалі непристойнішими), до мене дійшли чутки, що він пародіює Честера набагато відвертіше й гостріше.

На ті часи я не часто зустрічалася з Томом, але знаю, що він був дуже щасливий. Над усе на світі Том (подібно до Честера, але трохи інакше) любив стан піднесення, який виникає перед великою аудиторією, і щоразу, коли він з являвся, я помічала в нього той особливий вираз обличчя, який буває лише у звиклих до успіху акторів та політиків,— які й не уявляють свого життя без постійних овацій.

Мабуть, він і справді був блискучий пародист (так принаймні запевняли мене потім фахівці), і найкращим його номером всі вважали оту його пародію на міністра-ліберала (ніхто жодного разу не насмілився у моїй присутності назвати його Честером), якого Том показував з таким щирим натхненням. І це анітрохи мене не дивувало — ніхто на світі не знав Честера так, як Том. Він завжди обожнював його, ловив кожен його жест і, звичайно, бачив його наскрізь.

Ніколи не погоджуся з тим, ніби Том став поганою людиною. Я майже переконана, він відчував принаймні в глибині душі, що його кпини над Честером жорстокі й несправедливі, просто він нічого не міг із собою вдіяти, заполонений своїм мистецтвом, яке, що б там не казали, було таки справжнім мистецтвом. І я так само переконана, що саме тут була причина того, чому він останнім часом так збайдужів і намагається уникати мене, а під час наших нечастих побачень безугаву жартував, не даючись ні на яку серйозну розмову. Мені здається, він починав грати навіть переді мною. І коли я одного разу сказала, що в нього хворобливий вигляд, і що йому треба раніше лягати спати й менше пити, він ущипнув мене за щоку і проспівав:

— «Між нами, вічними трудівниками: життя реальне, життя суворе».[26]

Нічні клуби ставали між тим все популярнішими, але набували чимдалі скандальної репутації, і ось одного чудового дня поліція раптом почала їх жорстоко переслідувати (новий

міністр внутрішніх справ був людиною побожною). Один з перших поліційних рейдів прийшовся на «Шинок Респі».

113

Того ж вечора Том повідомив мене телефоном,— так я дізналася про той рейд,— і сказав, що його випустили на поруки, і що йому негайно потрібні двісті фунтів на адвоката (як я зрозуміла, не дуже респектабельного), і попросив мене, заради всього святого, вмовити батька поговорити з Гокером.

Гокер приятелював з Честером,— обидва вони були колись директорами однієї приватної компанії; тепер він обіймав посаду заступника міністра в уряді консерваторів.

Том благав мене поспішити, бо на завтра вже може бути пізно. Звісно, я пообіцяла йому зробити все можливе.

Однак це було не так просто. Останнім часом я не заходила до Честера після десятої, коли він лягав спати, навіть удень ми бачились мало; зранку він працював, а після обіду, за приписом лікарів, відпочивав; їв він також у себе, в кабінеті чи спальні.

Не скажу, щоб усе це він робив з виключною метою покарати мене. Я знала, він серйозно вивчав політичну ситуацію і глибоко пройнявся новою ідеєю про «кризу свободи», — на його думку, розкол ліберальної партії означав би загибель «християнської свободи»,— не тільки в Англії, а й в усьому світі. Тож не дивно, що він і думати не міг ні про що інше.

У нашому домі й справді сталося багато змін за ті місяці, що минули після виборів і публікації маніфесту радикалів (підписаного в основному групою Честера), де була спроба пояснити поразку на виборах відходом партії від головних своїх принципів.

Цей маніфест, хай би якими були його подальші наслідки (а він породив у партії ще кілька розламів; політичні партії нагадують мені кригу — варто з'явитися одній тріщині, як починає тріщати все, і не тільки під ударами ззовні, але й від «підводних течій» і навіть під тягарем власної ваги), викликав у нас у Парейді неабияке пожвавлення.

У нашому домі знову зароїлося від сили силенної членів різних комітетів, мирських проповідників та манірних старих дів, у яких був такий вигляд, ніби їх щойно повитягали з могил (і все це тільки тому, що вони не вживали косметики).

Вся ця публіка дивилась на мене скоса, одні — з жалем, інші — з обуренням. Спершу я вирішила, що їх дратують мої підмальовані губи. Але потім, коли навіть старий пень Гулд не схотів зі мною розмовляти (поїхав додому — у нього знову піднявся тиск — і не писав мені потім ані слова), а якийсь євангеліст-проповідник заговорив з церковної кафедри про диявольський вплив, «що так довго позначався на любому вашому провідникові», я зрозуміла, що проти мене знову висунули давні звинувачення: я була блудницею у шовках, яка збила Честера з пуття, привчила його до розкошів і «великосвітського товариства».

І я не мала остаточної певності, чи не дав Честер себе переконати тепер, у період «нової кризи», ніби він повинен принести на олтар політики жертву, і чи не з цієї причини віддалив мене від себе.

Ось чому, незважаючи на настійне Томове прохання якнайшвидше переговорити з батьком, на його благання «заради всього святого!» я не зразу пішла до Честерової спальні. А коли нарешті пішла, то навшпиньки, бо що, як він спить? Однак хоч я й ступала зовсім нечутно, Селлі, яка жила за стіною Честерової спальні, вмить почула мої кроки (взагалі вона спала дуже міцно,— мабуть, цього разу якийсь інстинкт підказав їй, що я маю намір потривожити Честерову фортецю) й спитала, чого мені треба.

Вона говорила чемно, але з усього відчувалося, що необхідність допитувати до певної міри її пригнічує. Останнім часом навіть просто звертаючись до мене з найнікчемнішого приводу, Селлі нерідко червоніла; їй було важко розібратися у своєму ставленні до мене, і почувалася вона дуже ніяково.

Я пояснила, що поліція здійснила наліт на Томів клуб, і тепер треба допомогти Тому виплутатись. Проте Селлі все одно перепинила мене, сказавши:

— Ти ж знаєш, тато о десятій прийняв снодійне. Якщо збудити його, він не засне цілу ніч.

— Але ж ми не можемо покинути Тома напризволяще — у такій жахливій ситуації. А до ранку ми повинні щось зробити.

— Том мусив знати, на що йде.

— Селлі, зрозумій, якщо його прізвище потрапить на шпальти газет, може зчинитися великий скандал.

Цей аргумент, безумовно, на неї вплинув,— скандал міг дуже зашкодити Честерові. І вона знехотя сказала:

— Гаразд, подивлюсь,— може, він ще не заснув.

Я не заперечувала. Досі вона ще й разу не дозволила собі так одверто стати між мною і Честером (зважте, лише місяць перед тим їй минуло дев'ятнадцять). Але зараз це вийшло у неї так природно й невимушено, що я навіть не встигла розсердитися.

Не чекаючи, доки вона запросить мене до кімнати, я ввійшла слідом за нею. Честер уже прокинувся й сидів у ліжку. Вигляд у нього був такий дивовижний, що на мить я навіть забула, чого прийшла. Він спирався на руки Селлі, яка допомагала йому підвестись, і на обличчі його застиг жах, панічний жах укупі з люттю. Та коли Селлі заговорила до нього, він миттю опанував себе,— обличчя його набрало того сумовито-покірного, всепрощального виразу (дуже характерного для нього на ті часи), який тітонька назвала «маскою великої та мудрої людини», і, звернувшись до мене, він пробурмотів:

— Ну?

Я пояснила, що сталося, і яким жахливим скандалом це загрожує, але на нього це не справило враження.

— А, скандал, так-так... Чого ж ти від мене хочеш?

Я без усяклих там манівців назвала кількох осіб (найперше Гокера, потім одного солідного чиновника з поліційного управління і, нарешті, ще одного високопоставленого урядовця, з яким він приятелював,— кожен з них, переконана, міг допомогти Томові.

Честер вислухав мене з тим же сумовито-терплячим виразом на обличчі й спитав:

— Ну добре, припустімо, ці люди погодилися б використати свій вплив. Ти вважаєш, я маю право просити їх про це?

— Звичайно. Ти теж зробив би таке для їхніх синів. Улаштував же ти колись сина містера К. у тилу під час війни,— пам'ятаєш, як він був тобі вдячний!

— Під час війни люди роблять чимало такого, що не слід.

— Ти чудово знаєш, що той хлопець був непридатний для солдатської служби, і ти вчинив справедливо, врятувавши його від фронту.

— Боюся, ми з тобою не порозуміємося.

Це означало, що його тривожать передусім «принципи»,— після поразки на виборах партія тільки й дбала, що про принципи,— їхній маніфест був ними геть увесь нашпигований. Звісно, я теж не заперечувала значення принципів, але мені відомо було чимало випадків, коли Честер знаходив підстави (та ще й дуже серйозні) зробити з них виняток,— навіть коли йшлося про «найголовніші» засади.

Але зараз я бачила перед собою не Честера, а «маску великої та мудрої людини». І раптом відчула, що Честер не думає про Тома. Він дивився на мене так само, як і чотири місяці тому, коли говорив мені: «Я був дурень, коли міг сподіватися, що ти й усі твої захочете знайти спільну мову з людьми мого класу!», а потім додав, що між мною та ним — прірва.

І я подумала: «Ми йому чужі, я і Том; його анітрохи не цікавить, що насправді трапилося і чим це загрожує Томові». Мені захотілося хоч на кілька хвилин здихатися Селлі, і, повернувшись до неї, я сказала:

— Селлі, принеси мені, будь ласка, мою сумку зі спальні, вона там на туалетному столику. Там у мене лист від Тома (насправді то був давній лист, він лежав у мене вже два тижні, і я не порвала його лише тому, що він був милий і доволі кумедний).

Селлі вмить розгадала мій маневр і запитливо глянула на Честера. Однак він зразу ж підтримав мене:

— Іди-іди, Селлі. Зі мною все гаразд. Я подзвоню, якщо будеш мені потрібна.

Навіть після цього Селлі вийшла повільно й неохоче,— ще б пак, вона лишала свого героя на полі бою самого, наодинці зі мною.

Я зразу ж спитала Честера, чи розуміє він, що Тома можуть віддати під суд? Невже він справді хоче залишити його на поталу покарі й неславі?

— Навіть якби Том був мій син, я не міг би зараз нічим йому зарадити.

— Але ж він так любить тебе! І чекає від тебе рятунку! Адже ти теж колись любив його.

— Я робив для нього все, що міг. Але ти завжди заважала мені.

— Не так давно ти казав, що я твоя дружина і не можу бути нічим іншим. І я намагаюсь бути тобі доброю дружиною. І тепер я прошу тебе не за себе, а за Тома. Це важливо й для тебе — може зчинитися великий скандал. Проте не хочу тобі набридати,— особливо зараз, коли в тебе і без того вистачає важливих справ.

Оцього, либонь, уже й не треба було говорити: в даному разі слова мої могли означати лише одне: Честер надто заклопотаний власними справами, щоб зважати на щось. Він враз урвав мене (і так обурився, що, здавалося, навіть на кілька хвилин вийшов з узятої на себе ролі) і сказав, що чудово розуміє, який це викличе скандал і яких наслідків можна чекати. Але він уже давно готовий до катастрофи. Що ж до мого прохання, то він може повторити лише те, що сказав: він не вважає за можливе втручатися у перебіг подій. У нього нема й крихти надії, що я зрозумію його погляд,— я жодного разу не завдавала собі труднощів зрозуміти його,— інакше б я, в усякому разі, не стала б віднаджувати від дому його друзів і лити воду на млин його ворогів. Чи усвідомлюю я, якого клопоту зазнав він через мене на останніх виборах? Він не хоче сказати, що програв через мене, але багато хто з поважних людей саме так і думає.

Потім він узяв себе в руки й знову прибрав пози потерпілого героя, якому вгородили ножа в спину. Голос його звучав лагідно й притишено, через що кожне слово здавалося сповненим особливої гіркоти.

І хоча це нове звинувачення щодо моєї участі у провалі виборів було для мене цілковитою несподіванкою, мені не хотілося йому заперечувати. Кажучи відверто, я навіть не розсердилась. Очевидно, такі люди як Честер, живучи в якомусь іншому, примарному світі, не викликають у вас звичайних почуттів, і слова їхні ми теж не сприймаємо як звичайні. Я вийшла від нього у великій бентезі, відчувши, що з самого початку зробила помилку, ступивши на цю сакральну територію. І на обличчі Селлі, що блискавично вискочила зі своєї кімнати (вона чатувала за дверима) й на ходу, поспішаючи на підмогу Честерові, послала мені докірливий погляд, я прочитала цю ж саму думку.

Отож врятувала Тома цілковита випадковість. Я й гадки не мала звернутися за допомогою до тітоньки Леттер; стосовно ж інших членів родини, то мені зовсім не хотілося втаємничувати їх у Томові проблеми. Навпаки, я молила бога, щоб вони ні про що не довідались. Але тітонька Леттер, за звичкою переглядаючи ранкові газети (вона не пропускала жодного рядка, вивчаючи газети з кожним роком все уважніше), натрапила на повідомлення про поліційний наліт на «Шинок Респі», і, звичайно, вмить збагнула, чим це пахне для Тома. Вона відразу мені зателефонувала і, з'ясувавши обставини, негайно підняла по тривозі всю рідню (сама вона не змогла приїхати, мавши гострий напад люмбаго). Вілфред, Слептон, Джім (вона дала Джімові телеграму,— той саме виїхав до Женеви, щоб виступити в обороні своїх луга на засіданні Ліги Націй), ціла купа родичів, про яких я ніколи і не чула, в тому числі якийсь троюрідний брат, що читав курс філософії у Гейдельберзі,— всіх їх було мобілізовано на боротьбу за Тома.

114

Я чомусь випустила з уваги, що такі люди як Вілфред і Джім дотримувалися зовсім іншої думки про принципи й навіть закони, ніж Честер,— хоч вони й суворіше від нього засуджували Тома за його спосіб життя. Річ не в тім, що в них не було чіткого уявлення про те, що є добре, а що — погане, а в тім, що обидва ставилися критично до всіх тих законів, які не відповідали їхнім поняттям. Вілфред охоче погодився використати свій вплив у боротьбі за Тома, бо, сказав він, тюрма лише остаточно занапастить хлопця, а таким шахраям, як Респі, вона однаково що рідний дім,— горбатого могила виправить. Зі свого боку, Джім завжди зневажав усі закони, усякі правила й цензуру,— які намагалися обмежити його спортивні та інші розваги. Одне слово, доки Вілфред здибався у Сіті з різними впливовими людьми й натискав потрібні важелі, Слептон (на відміну від Вілфреда, йому нічого було боятися за свою репутацію в ділових лондонських колах, якби щось випливло назовні) зв'язався з «підпільним» адвокатом, якого назвав Том. Я не встигла й оговтатись, як справу залагодили: Респі та його компанія взяли на себе всю відповідальність за програму й сплатили повний штраф. Вони навіть погодилися відсидіти належний термін,— звісно, якщо ми їм належним чином це компенсуємо. Звичайно, кажучи, що «Респі та його компанія сплатили штраф», я маю на увазі, що заплатили ми, тобто Вілфред, тітонька Леттер, Джім і я; але головним чином — Джім, у якого на той час уже завелися грошенята.

Однак Томові таки довелося тоді залишити Англію — таку умову поставили йому Вілфред і Джім. І вони подбали, щоб він її виконав; Вілфред пригрозив Томові нацькувати на нього поліцію, якщо не виїде. Наскільки я розумію, про Томів від'їзд Вілфред домовився і з поліцією, яка на цьому наполягала. Якби я тоді все знала, то неодмінно розсварилася б з ними обома, та вони мені й словечка не сказали, і Томові заборонили говорити. Вони були до нього нещадні; мабуть, лише в родинах, де фамільна честь стоїть так високо, як у нашій, можуть бути такі нещадні до провинного родича. Вони дали йому двадцять фунтів і наказали забиратися геть; він подався до Німеччини, спершу до родича в Гейдельберг, а потім (як і слід було сподіватися) знову почав виступати в кабаре, бо то було єдине, до чого в нього лежало серце; там він потрапив до поганого товариства (очевидно, в Німеччині ці клуби набагато «гірші» за наші) і призвичаївся до наркотиків та пияцтва.

Я певна, однак, що навіть за таких сумних обставин Том ніколи не докотився б «до ручки», якби німці здатні були оцінити образ його англійського міністра-ліберала. І справді, як з'ясувалося потім, Томові виступи не мали успіху, йому довелося перейти на незначні ролі у низькопробних шоу, і це його остаточно зламало. Він писав мені життєрадісні листи, але, насправді, мабуть, дуже страждав, відчуваючи себе невдахою та нікчемою, а на нього ж колись покладали великі надії як на «коронного принца»! І через два місяці, коли його знову вигнали з якогось жахливого ревю, він застрелився.

Це було тоді для мене справжньою трагедією; здавалося, серце моє не витримає, я не уявляла, як далі жити; у його смерті я винуватила всіх, і найперше себе. Мені здавалося, що мого Тома, змовившись, звели зі світу жорстокі й тупі люди, поліція, закон, міністр, який наслав на нічні клуби поліцію,— всі разом, і передусім — Честер. Я казала собі, що Честер ніколи не любив хлопця, що він заздрив Томові, бо той був дотепніший, глибший, тонший за нього, до того ж вродливий і привабливий. Честер потайки бажав йому загибелі, і, нарешті, помстився, призвів його до смерті.

Лють затьмарила мені світ, але в глибині душі я розуміла, що це всього-на-всього хвороблива маячня. Я гнала від себе запитання, яке постійно гризло мене: хто і як міг би врятувати Тома? Ніхто й ніяк. Адже він цілковито підпав під Честерів вплив. Честер уліз йому в душу ще тоді, як Том був дитиною, і тавро цього впливу лежало на всіх його думках, на всіх вчинках. Я добре пам'ятаю той єдиний випадок, коли Том справді втратив самовладання,— коли я сказала, що він показує на сцені Честера і глузує з нього. А саме ця його пародія була такою яскравою, що про неї заговорив тоді весь Лондон (йдеться, звичайно, про Лондон нічних кабаре), та й сам Том добре знав, що це його шедевр. Єдино вірним шляхом для хлопчика (на якому він міг би відчути самоповагу) була політична кар'єра, і по війні він дещо спробував у цьому напрямку, коли Честер прилаштував його в радикальному комітеті за роззброєння. Але на той час він уже, безперечно, встиг пройнятися відразою до політики.

І все одно навряд чи хтось міг би винуватити в усьому самого Честера. Та й за що? За відданість і терпіння? Чи за те, що, маючи таку сувору вдачу, він мимохіть підкоряв собі все своє оточення? Або за те, що в нашій непростій ситуації він намагався бути Томові хорошим батьком? Адже так само ставився він і до Селлі, внаслідок чого вона з легковажної, ледачої дитини перетворилася на добропристойну серйозну дівчину, пройняту почуттям відповідальності.

Але того заморочливого тижня, коли я їздила разом із Селлі в Берлін ховати Тома, а повернувшись, зіткнулась із зловорожою мені комітетською групою, я не хотіла нічого розуміти. Я не могла жити у власному домі. Не могла чути голосу Честера, що диктував Бутемові чергову цидулу про те, як важливо всім прихильникам свободи об'єднатися. І над усе були мені нестерпні всі ці люди у коридорах і на сходах, які шпигали мене недоброзичливо-здивованими поглядами, немов дивуючись, яке я маю право тут перебувати.

Одне слово, першого ж вечора я послала по лікаря (мого особистого лікаря) і спонукала його порадити мені негайно змінити обстановку.

Честер і Селлі, а з ними й усі інші, знайшли цю пораду дуже слушною, погодившись, що мені потрібен тривалий і цілковитий відпочинок, і за двадцять чотири години мене вже не було в Лондоні.

115

Тоді всі поговорювали,— та й згодом, мабуть, теж вважали, ніби я втекла до Джіма Леттера. Але, по-перше, я не втекла — мене вижили (у колі «щирих» Честерових друзів мій від'їзд викликав велику радість), а, по-друге, я відмовилась від запрошення приїхати до Бакфілду — щоб не зустрічатися з Джімом.

Джім, звичайно, страшенно розсердився, коли я відмовилась приїхати до нього у Бакфілд чи у Палм Коттедж, котрий він недавно відкупив за дуже високу ціну, перетворивши його на своєрідний яхт-клуб. Він розсердився, хоч у мене був вагомий аргумент — у Бакфілді ми лишилися б з ним на самоті, бо за кілька днів до того між Джімом і тітонькою (яку він називав тепер не інакше як «старою квочкою»,— боюся, навіть їй у вічі) відбулася бурхлива сцена. Тітонька звинуватила Джіма, що він звів нанівець усю її «бакфілдську політику»— йшлося про його колосальні видатки на цих «чортових людожерів» (останній Джімів план полягав у тому, щоб привезти до Англії депутацію вождів племені луга; це й справді обійшлося йому у грубі гроші!),— і вона, страшенно розлючена, виїхала із садиби.

Направду, однак, мені просто не хотілося бачити нікого з нашої рідні,— надто гірко й прикро було мені на серці. Можливо, я б на якийсь час виїхала за кордон, якби не смерть мого давнього друга, майора Фрієра в Ексвеллі, маленькому містечку поблизу Лонгуотера. Я поїхала туди на похорон, зняла там на кілька днів помешкання, а потім, не маючи сили рушити далі, залишилася ще на тиждень.

Але минув тиждень, і, на свій подив, я відчула, що мені вже нікуди не хочеться виїздити. Тут було затишно, я втішалася надзвичайним, особливим щастям, яке ніби розлилося в цьому рідному для мене повітрі і лише чекало на моє повернення, щоб набрати певної форми, викристалізуватися у щось невідоме й гарне. І саме щастя було схоже на кришталь — прозоре, чисте, насичене повітрям і небом, просякнуте втихомиренням. Та в ньому не було ані краплі сонноти — лише іскриста радість, щедра від усвідомлення власної довершеності і непохитності.

Мені здавалося, що я тільки зараз (у сорок п'ять років) відкрила, чи, може, повернула собі справжнє щастя та душевний спокій. Я «відійшла від політики»; десь далеко позаду лишилися марудні домашні клопоти господарювання у великому маєтку. Я скидалася на старого каторжанина, який нарешті вирвався на волю, але за довгі роки свого заслання так звик до нього, що геть забув, з чим її їдять, оту волю. Прокидаючись, я щоранку відчувала величезну радість, що попереду в мене довгий день, і весь він — мій, мій без останку.

Кажуть, найщасливіші в шлюбі жінки, поїхавши кудись у гостину (або, ще краще, знявши номер в готелі), зазнають незрівнянної насолоди від самої лише приємності побути на самоті,— тому що кохання, хоч би яке воно було, однаково зв'язує людину, однаково пригнічує. Для мене, чий шлюб, може, був навіть важчий, ніж я усвідомлювала, самотність стала справжнім відродженням.

Як радо я спускалася дорогою до маленького кам'янистого пляжу, де колись ми гралися з Джімом, сварилися за першість, не бажаючи одне перед одним поступитися! Тепер, коли ці дитячі сварки відійшли геть у минуле, вони викликали в мені лише приємні спогади, як ото картина «Битва під Ватерлоо». Навіть згадуючи свою фартушину й кумедну зачіску (на старих фото)—гладенько зачесане назад волосся, схоплене на потилиці гребінцем, від чого мій лоб, не найкраща частина обличчя, різко видавався вперед, як у хворих на водянку мозку,— навіть згадуючи й такі деталі, я не могла стримати усмішки. Кажуть, повертаючись у край свого дитинства, дорослі переживають його наново. Ні, зі мною нічого такого не сталося. Дитиною я була тут дуже щаслива (крім хіба що днів, коли Джім приїздив на канікули), але зовсім не так, як тепер, коли сміялася з тієї далекої дівчинки, над її, може, й справді гіркими прикрощами.

Наважуся сказати, що моє нинішнє щастя було навіть повнішим за тогочасне, бо тепер я навчилась його цінувати,— то було щастя душевної злагоди. Очевидно, саме тому, спіткавши якось пополудні дорогою до бібліотеки Джіма, що виходив з готелю «Блакитний якір» на Ексвелл Хай-стріт, найперше, що я відчула, було почуття небезпеки.

Приїхав він явно для того, щоб, як мені здалося, поговорити зі мною про своїх луга. Надії на успіх книжки не справдилися,— доля луга нікого не цікавила, а депутація вождів племені, на яку він витратив купу грошей, потрапила під вплив африканських студентів, які встигли переконати бідних луга, що їх «експлуатують». Після того виник «Націоналістичний комітет луга», що збирав кошти серед своїх на боротьбу з «Імперіалістичним комітетом Леттера», котрий нібито «гальмує національний і соціальний розвиток Лугаленду» і водночас «експлуатує народ луга».

Від усього того Джім шаленів чи впадав у розпач, і, вочевидь, тому й приїхав в Ексвелл,— щоб виговоритись переді мною й запевнити мене у своєму твердому намірі «довести справу до кінця»,— не дати нікому «доконати цих бідолашних недоносків».

Протягом останніх десяти років на прикладі Честера я вже зрозуміла, що функція моя — переконувати Джіма у справедливості його справи (цього разу я й сама була в цьому переконана) і у тім, що рано чи пізно (тут я вже не була така певна) «всі пристойні люди стануть на його бік». І справді, на превеликий мій подив (очевидно, ті воєнні ночі, коли Честер повертався додому геть зневірений, мене багато чого навчили), я чудово з цим упоралась. Після цього Джім почав телефонувати й писати мені мало не щодня. Тим більше, що вся ця афера з луга щодалі ускладнювалася (вожді, які жили на Джімів кошт, відмовились повертатися додому, їм сподобалась наша підмочена європейська цивілізація), а зграя всіляких шизофреніків, шахраїв, ідеалістів і просто істериків, котрі завше липнуть до будь-якої національної справи, дедалі більшала. Звичайно, Джім став частіше з'являтися в Ексвеллі. Він любив катати мене на вітрильнику, щоб, за його виразом, «хоч трохи остудити собі голову», йому страшенно не хотілося знову вертатись додому, до цього «каторжного телефону», і нерідко Джім лишався у «Блакитному якорі» до ранку.

Звісно, почалися плітки; і коли, бажаючи уникнути неприємностей з Честером (а його друзі пильно стежили за кожним моїм кроком), я втекла у Палм Коттедж до тітоньки, Джім поїхав слідом за мною і поселився в Тарбітоні. Тож не дивно, що незабаром до Палм Коттеджу заявився Честерів адвокат; почалися погрози позбавити мене утримання.

Та було вже пізно. Наші стосунки з Джімом зайшли на той час надто далеко, і ми обоє з ним були збентежені (я вважала себе надто старою для цього), дізнавшись, що я знову опинилася у тому делікатному становищі, в яке неминуче потрапляла щоразу, коли ми з ним зустрічалися.

І оскільки Честер знову провалився на виборах під час великого політичного струсу 1924 року [27], я не бачила більше сенсу відмовлятися від шлюборозлучного процесу. Фактично Честер сам (через голови своїх політичних радників) це мені запропонував. Він написав мені листа, що, мовляв, він завжди був принципово проти того, щоб сковувати людську душу «юридичними» путами, гнітити її духовний потяг. Він бажав мені з успіхом нести мої нові «обов'язки».

То був справді великодушний лист,— розмножений на гектографі, він поширився серед Честерових друзів та прибічників. Згодом Честер запевняв мене, що сам до ладу не знав, як усе це могло статися; не виключено, що й справді він нічого не знав,— бо давно вже виробив звичку не знати того, що його не влаштовувало. Проте лист набув широкого розголосу, і Честер анітрохи не сумнівався (як пояснив мені згодом), що я дозволю йому опублікувати його,— звичайно, з відповідним коментарем,— у мемуарах, які він почав готувати до друку.

116

Честер, який так спритно приневолював людей робити «доброхіть» усе, що треба йому, ставлячи їх у безвихідні ситуації (у будь-якому іншому разі на них неминуче чигала біда); Честер, який жорстоко придушив усі мої спроби повстати проти його тиранії і домігся, що я була щаслива вважати себе за «гарну» дружину, одного разу сказав: щастя цілком залежить від нашої уяви. Факір може почуватися не менш щасливим, лежачи на гвіздках, аніж молода на весіллі або міністр під час засідання кабінету (вельми характерна для Німмо деталь!), коли він раптом помітить, що в нього репнули штани.

Та ледве чи комусь приємно спати на гвіздках (а я щойно втекла саме з такого ложа); і мені стало страшно за мій віднайдений спокій, коли Джім почав учащати до Ексвеллу. Ніби на підтвердження моїх сумнівів (Честер давно вже це передрікав) справи племені луга повертали на гірше. У червні Джім змушений був доповісти комітетові, що фонди вичерпано. Після скандального засідання, на якому Джіма зняли з посади голови комітету,— оскільки він нібито приховав найважливіше й не зміг пояснити своєї «фінансової заборгованості»; комітет самоліквідувався. А той факт, що Джім платив за все власними грішми, очевидно, нічого для членів комітету не важив.

Іншими словами, вийшло так, ніби Джім приховав «фінансову заборгованість» від самого себе. Ревізія виявила нестачу кількох тисяч фунтів стерлінгів, яка виникла з видатків на вождів племен, на тиражування брошур та листівок, на афіші й на лекторів, а також із таємничих сум на «представництво». На родинній раді було ухвалено віддати Бакфілд у тривалу оренду.

А тим часом міністерство у справах колоній дало розпорядження вислати вождів луга на їхню батьківщину,— коштом нігерійського уряду. Тож не дивно, що в Джіма зіпсувалася вдача. Це був його перший крок на ниві «реальної» політики» з її хаосом, несправедливістю, підступними замірами й махінаціями, які унеможливлюють поетичне життя для кожного, хто не пройшов цієї школи з дитинства.

І я не бігала за Джімом (як вважав Честер). Навпаки, найгірше сталося саме тому, що я вирішила припинити наші зустрічі і знайшла собі притулок у Палм Коттеджі, у тітоньки, яка не менш од мене хотіла б уникнути скандалу. Тепер вона ненавиділа Джіма, і для неї не було більшої насолоди, ніж замкнути перед ним двері його власного будинку.

А з тітоньчиною забороною треба було рахуватися, вона ще не остаточно втратила розум від алкоголю й ненависті і була здатна на все. Варто було їй лише почути Джімове ім'я,— і вона вибухала жахливою лайкою, а потім до півночі снувала по кімнатах, вигукуючи: «Квочка? От і добре! Я — стара квочка! Я — втручаюся в їхні справи!» Потім будила мене і питала, що сталося б з нами всіма, якби вона, «квочка», не клопоталася про нас. Важко повірити, як дратувало тітоньку це слово,— вона чисто скаженіла, чуючи його. Першого ж разу, побачивши Джіма біля дверей Палм Коттеджу, вона розчахнула вікно й загорлала:

— Від квочки чую! Геть звідсіля, стара квочко! Не сунь носа до чужого проса, квочко! Ти собі як хочеш, а Ніні дай спокій!

Треба було якось переказати Джімові, що йому не можна сюди приходити, я боялася, що стару кінець-кінцем правець ухопить.

Отож я змушена була сама втекти з дому і поїхати до Джіма. Він був такий обурений, і так побивався, ніби не тітонька, а я вигнала його з Палм Коттеджу. Хіба могла я після цього бодай у чомусь йому відмовити?

117

Ніхто не хотів орендувати Бакфілд навіть за найнижчу платню. Отож врешті-решт його довелося продати, і ми дістали мізерну суму, навіть меншу за вартість землі. Садибу зруйнували, а більша частина каміння пішла на ремонт дороги.

Тепер, після розлучення, ми опинились у матеріальній скруті, бо Честер позбавив мене фінансової підтримки. Та й тітонька завдавала чималих збитків. Вона відмовилася від будь-якого замирення з Джімом, і коли він, зрештою, переїхав жити до Палм Коттеджу, зачинилась у своїй кімнаті (найкращій в будинку) й не виходила звідти, щодень більше втрачаючи здоровий глузд. Ми боялися, що одного чудового дня вона спалить нас у нашій спальні,— тож довелося запросити до неї няньку.

Але навіть серед ночі нам не було від неї спокою, вона скрадалась до наших дверей, щоб раптом вигукнути: «Квочка!», або, скажімо, поцікавитись, як ведеться Джімові з його «канібалами».

Їй було аж солодко від задоволення, коли вожді луга, повернувшись додому, зробили заяву для преси, що віднині вони активно підтримуватимуть урядові плани й рішуче зрікаються тактики попереднього комітету, метою якого,— і сьогодні це вже зрозуміло всім,— було увічнення расової відрубності й бажання надалі тримати африканців у безправності та злиднях.

І ота метикована дама з Оксфорда переконала мене: політика розвитку насправді була давнім проектом уряду, що його лише відродив дехто з нової влади 1910 року, і що Джіма вигнали з Лугаленду зовсім не через те, що його критикувала преса, а тому, що уряд стривожив його вплив на бідних луга (хоч саме за це офіційна влада його раніше хвалила), побоюючись, аби та критика не збільшила його громадської ваги вдома, в Англії,— і це, у свою чергу, дозволить йому заважати розвиткові Лугаленду і продовжувати свою «реакційну» лінію (раніше це називалося «батьківським піклуванням про народ» і було гідне похвали). Проте я не могла розповісти цього Джімові. Та він би мені й не повірив, і це справді могло бути вигадкою, зручною концепцією для книжки, яка мала б «надати сенсу» всім складним і таємничим подіям, що розгорталися за межами літературного твору,— саме їх Честер і називав історією, підкреслюючи їхнє величезне значення, хоча у книжках їх завше лишатимуть осторонь, бо навіть Честер не зугарний був пояснити, як і чому вони сталися,— попри свою безпосередню участь у деяких з цих подій.

Джім вважав, що він сам «обрав собі таку долю» (історія зводилася для нього до самих книжок) і був надто гордий, аби нарікати на неї. Він сказав, що йому слід було б знати,— «ці хлопці з Айк-сквер» неодмінно «гратимуть з фальшивими козирями», але їм, як то кажуть, і карти до рук,—отже, цур йому і пек, час уже братися за те, на чому він краще розуміється,— наприклад, вирощувати капусту. Він справді пішов одного разу в сад і почав поратися на землі,— я тоді вперше побачила у нього в руках садовий реманент.

Але навіть того ранку він кожні півгодини заглядав у кімнату дізнатись, чим я «розважаюся». Бо з перших днів, як ми одружились, він ревно опікувався мною і рідко лишав на самоті: дбав, щоб я багато не читала («мусиш берегти очі») і влаштував для мене суворий режим та дієту (саме тоді вагітним жінкам почали радити помаранчевий сік), докладно розписував, коли лягати спати й куди ходити на прогулянку. Це, однак, не заважало йому брати мене із собою у море на яхті,— за будь-якої погоди, відразу ж, тільки-но йому заманеться.

І тепер він уже не приносив мені подушки на палубу, не кутав од вітру і не намагався триматися ближче до степлхедського берега. Навпаки (мабуть, тому, що весь час був роздратований — все його єство було пройняте відчуттям невдачі,—навіть коли забував про своїх луга і про свою страчену кар'єру), він ішов напрямки у відкрите море, хоч би й була дуже висока хвиля, і мені не раз було холодно й страшно (досі не можу вирішити, посилюється страх від холоду, чи, навпаки, зникає; мабуть, спершу таки посилюється; коли починаєш мерзнути, де й дінеться та мужність, а вже потім — навпаки: так задубієш, що стає байдуже, коли гинути, зараз чи трохи пізніше); а часом він водив мене гуляти на болото, і ми проходили за раз миль по дванадцять, аж я мало не падала з ніг і ладна була плакати від утоми.

Та якось, спитавши себе, навіщо мені терпіти таке «рабське життя», я раптом подумала,—при тому, що гучні слова були для мене завжди смішні,— що й не хочу іншого життя, не хочу нічого міняти, бо я «кохаю» Джіма, кохаю, та й годі!. І я навмисне взяла спершу слово «кохаю» у лапки, бо почуття, яке опосіло мене, було анітрохи не схоже на те, що звичайно вкладають у це слово, і зовсім не схоже на всі мої колишні переживання або й навіть на любов, якою я її собі уявляла. Я розуміла, що для мене це означає не лише бути рабинею Джіма, але й належати при цьому самій собі куди більше, ніж будь-коли. І зовсім як у ті перші дні в Ексвеллі, на серці мені було легко й спокійно. Навіть у найважчі хвилини, коли Джім допікав мені своїми дрібними причіпками, я все одно не втрачала грунту під ногами й відчуття цілковитої незалежності.

Причаївшись у потайному куточку свого «я», в усвідомленні незалежності й спокою, наче у власній фортеці, я легко переживала всі його примхи, кажучи собі подумки: «Може, така вже у Джіма потреба,— неодмінно командувати кимось або чимось? Але позаяк у нього немає більше ані його коней, ані луга, він командуватиме тепер тільки мною». Я не хочу сказати, що знайшла собі спосіб нишком глузувати з Джіма, але та усмішка завжди жила в потайному куточку, освітлюючи моє щастя. В мені зростала не лише його дитина, але й любов до нього — мені хотілося весь час бути поруч з Джімом, знати, де він зараз і що робить.

Десь у глибині душі я сміялася над собою, міркуючи приблизно так: «Ось ти, сива сорокашестирічна жінка, вперше в житті закохана до нестями! Хіба це не знетяма—побиватися за ним, коли він тебе повсякчас сварить та смикає, ходити мокрою, переляканою, падаючи з ніг від перевтоми,— і все тільки для того, аби догодити старому шкарбунові або (ще гірше!) намагатися переконати його в тому, що я зовсім не така, як він!» Проте для цілковитого щастя мені ще потрібні були книжка й канапа, саме їх мені завжди невистачало.

Хоча Джім був надто вимогливий у ставленні до мене, він же й уперше в житті почав виказувати мені компліменти. Наприклад, коли під час наших прогулянок я дуже втомлювалась, він з усмішкою зауважував, що я принаймні з усієї сили стараюсь; одного разу він зважився навіть висловити крамольну думку,—що я змінилася на краще, що я нібито зрозуміла ту просту істину, що навіть у найвродливішої дівчини не завше виходить так, щоб її було зверху.

І мені забракло сміливості сказати йому: якщо це справді так, то цією чудовою зміною в мені він має завдячувати передусім Честерові та його чудовій муштрі.

118

Я не мала жодної звістки про Честера, відколи залишила його й до того часу, як у травні в мене народився син Роберт. Ось тоді, на мій подив, він прислав мені листа з привітанням і чашку.

Він повідомив, що пише мемуари і був би вдячний мені, якби я дозволила йому надрукувати уривки з моїх ранніх листів до нього. Десь так за місяць він написав мені вдруге, прохаючи дозволу відвідати мене, щоб обміркувати деякі місця в нашому листуванні.

Я не була в захваті від його прохання, бо не хотіла його бачити, отож нічого йому й не відповіла. Погодитись на цю зустріч я могла хіба що з чемності, якби не Джім, який рішуче заявив, що не пустить «цього шахрая» і на поріг свого дому. Він також зажадав, щоб я заборонила Честерові друкувати мої листи і спалила всі його листи до мене; а я мала їх кілька сот, серед них і такі, що мали певну історичну вартість (тітонька вже давно наказала мені зберігати їх, пояснивши, як це важливо).

Джім страшенно розлютився, коли я сказала, що ці листи зберігаються в банку, і я не певна, чи маю право їх знищити.

В цю хвилину я раптом яскраво собі усвідомила, що маю в його особі не тільки відданого чоловіка, а й ревнивого тирана. Він ніби оскаженів через оті листи («ти тридцять років водила мене круг пальця,— не дай тобі боже знову пошити мене в дурні!»), і я, щоб якось його заспокоїти, відмовила Честерові у зустрічі, тобто послала йому ввічливе вибачення (мовляв, тепер я не можу вдовольнити його прохання, бо не відходжу від малого), яке означає: «Ваш візит небажаний».

Після цього я довго нічого не чула про Честера, та мені годилося б пам'ятати, що він не з тих, хто просто визнає поразку. Він лише змінив тактику.

Дейзі Гулд кілька разів запрошувала мене у Чорлок Менор, новий особняк, збудований для неї Гулдом невдовзі по війні, коли він одержав особисте дворянство, але Джім під час моєї вагітності й потім не хотів, щоб я складала до будь-кого візити (а Гулдів він узагалі не міг терпіти); і тому, незважаючи на те, що Дейзі приїздила до мене подивитись на Роберта й висловити радість з приводу того, що ми тепер майже сусіди, я так і не відвідала її.

Але тепер, коли я знову стала респектабельною жінкою і вже не годувала груддю, у мене не було підстав (чи то бажання) відмовляти моїй любій Дейзі. І коли одного чудового дня вона знов, уже вкотре, дуже наполегливо запросила мене до себе, сказавши, що пришле машину, я погодилась і лише виждала для цього годину, коли Джім, який був президентом місцевого яхт-клубу, поїде у Лілмут на їхні чергові збори.

Чорлок Менор виявився просто величезним особняком. Гулди тримали челяді більше, ніж кузен Слептон,— принаймні біля дверей мене зустріли двоє лакеїв та дворецький. Та найбільше здивувала мене метушня в усьому домі. У великій залі юрмилося багато всілякого люду, і Гулд, сидячи в інвалідному кріслі (після другого інсульту йому відібрало ноги), стежив за цією метушнею таким переляканим і придуркуватим поглядом (при цьому обличчя в нього було якогось дивовижно бурого кольору), що мені стало моторошно і навіть захотілося втішити його, та я не зразу придумала, що сказати, а коли до зали увійшла група новоприбулих гостей, мене відтіснили від нього.

У глибині будинку якісь посильні пробігали з одних дверей в другі, гучно цокотіли друкарські машинки,— все це нагадало мені політичний штаб,—я бачила їх чимало на своєму віку. Я могла б навіть подумати, що потрапила у дім якогось важливого міністра саме в час гострої політичної кризи, якби більшість оцих бундючних візитерів не виявилась місцевими жителями — там було кілька панночок з місцевого відділу молодіжної жіночої організації, клерк нашого довіреного й три дами з радикального жіночого комітету (кожна з яких зміряла мене крижаним поглядом), які, мабуть, чекали на інтерв'ю.

Звісно, я знала, що протягом усього літа на західному узбережжі відбувалися безперервні зібрання, конференції тощо, і неодноразово читала в газетах про нове «об'єднання» радикалів навколо Генрі Бутема, есквайра, кавалера ордена Британської імперії другого ступеня, голови радикальної ради сприяння. Однак я не сподівалася побачити в Менорі такої бурхливої діяльності і ще менше — зустріти там Бутема, який саме ввійшов до зали з вельми владним виглядом.

Я не бачила його майже два роки, та й раніше, щиро кажучи, ніколи не звертала уваги на його зовнішність, хоча й давно його знала. І тепер мене вразило, з якою гідністю цей череватий сивий пан грає свою роль. Дивлячись на нього, можна було подумати, що це мудрий і досвідчений керівник, хоча насправді я чудово знала, який з нього тупак: за все своє життя він тільки й набрався, що самовпевненості, недарма йому ніколи не довіряли нічого зробити самостійно, навіть найменшу справу.

Помітивши мене, Бутем, очевидно, здивувався, але й це не порушило його величної постави (лише його «набундючені» брови підскочили вгору); я, може, й заговорила б до нього, якби на ту мить не нагодилася Дейзі,— протиснувшись між нами, вона поспіхом розцілувала мене.

Дейзі відтоді, коли,за її словами, вона «стала господинею», як завжди, перебувала у стані неугавного піднесення. Підскочивши спершу до мене, а потім до Гулда, щоб поправити йому подушки (він хотів їй щось сказати, та вона не слухала його, говорячи й далі через плече зі мною), вона вмить потягла мене у свій «будвар» (це слово, як і деякі інші, Дейзі навмисне калічила, наче кажучи: «Бач, яка я дотепна? Кумедне це все,— і я, і життя!»), наказавши принести торт і мадеру. Цей давній звичай вона запозичила в моєї другої тітоньки Мері, коли якось приїздила до неї одного чудового ранку у Слептон-хауз. Та відразу ж засміялася й зауважила:

— Бач, як добре бути господинею—тоді й господині перепаде якась чарочка!

І вихилила як стій дві склянки мадери, закусивши здоровенним шматком сливового торту.

Дейзі й сама була здоровенна, з буряковими щоками, як це бува в сорокарічних блондинок. Вона пишалася своїм багатством і можливістю кидати гроші на вітер, але зовсім не мала наміру зажити слави «щедрої»,—в усякому разі, її пожертви на доброчинність та місцеві потреби були менші, ніж у тітоньки Слептон, хоч вона була вдвічі заможніша за тітоньку. Дехто говорив, що Дейзі жорстоко поводиться із своїм чоловіком-інвалідом, але це неправда, хоч і назвати її дуже дбайливою було б занадто. Майже вся її енергія була зосереджена на своїх розвагах.

Але так чи сяк, а Дейзі (як оті заклади, до чиїх вад ми вже позвикали, а реальних чеснот можуть і не завважувати) мала загальну прихильність; чимало людей шукали знайомства з нею і мали за щастя вважатися її друзями. Дейзі стала вельми популярною особою в місті. А тепер вона виказувала таке бурхливе захоплення від зустрічі зі мною (до того ще маючи нагоду похвалитися своїм новим розкішним будинком), що захопила своїми веселощами й мене, і я сміялась на повен голос, вислуховуючи останні плітки; як раптом на обличчі в неї постав новий вираз, і, дивлячись на мене вкрай невинними очима,—явний знак, що Дейзі замислила якусь хитрість,— вона промовила:

— А чого ти не спитаєш про свого старого, про лорда Німмо?

При цій нагоді й з'ясувалося, що Честер уже два дні живе у Гулдів, і що це він просив Дейзі запросити мене сюди, «бо він так побивається за отими давніми листами,— і, боже мій, ти навіть не повіриш, як вони його стережуть,— бідаха й зустрітися ні з ким не може. Це не по-християнському. А зараз вони запроторили його сюди через якусь ідіотську плітку...»

Дейзі ніколи нічого не казала прямо і, маючи якусь потайну мету, завше ходила манівцями. Цього разу, як я зрозуміла, їй просто треба було звести мене з Честером для приватної розмови (маю підозру, що він підкупив її обіцянкою висунути на керівну посаду в жіночій радикальній лізі,— саме після того Дейзі очолила її місцевий осередок) й умовити мене, щоб я на це погодилась.

Не минуло й чверті години, як я вже знала, що Честер набрався у Лондоні халепи через одне «нетямуще дівчисько», бо відколи «той клятий Фрейд надрукував свої паскудні книжки, варто будь-якому чоловікові лише підступити до такої дурепи, як вона впадає в істерику й гукає поліцію». Але ж треба принаймні зрозуміти, що не так уже йому й легко ведеться по тридцяти шлюбних роках, та він і взагалі непридатний до парубоцького життя, вже хто-хто, а я мушу знати це краще за неї.

Мовляв, за такої скрути я б уже принаймні знала, що робити, та й чим і кому він міг зашкодити у такому віці; і взагалі я не бідна Селлі чи там Бутем, і не зчиняла б скандалу через цю річ, таку природну для кожної заміжньої жінки, та й можна було хоча б пожаліти бідолаху, коли він лорд і не може й пальцем поворухнути, щоб усе це не потрапило в газети.

Мабуть, я нічого б не збагнула з цієї її плутаної балаканини, якби до мене давно вже не дійшли чутки про Честера та якусь жінку, що подала на нього в суд «за спробу згвалтування» у кенсінгтонському парку,— він від неї насилу «відкупився». До цієї історії я поставилася тоді як до звичайного наклепу, що їх охоче вигадують, коли йдеться про видатних осіб; найчастіше це виплід незбагненної злостивості або ж безвідповідальності: коли велику актрису неодмінно показують наркоманкою, а відомого актора—«моральним покручем», навіть якщо він зразковий сім'янин.

Дейзіні натяки й зараз не справили на мене враження; я не хотіла стрічатися з Честером зовсім з інших причин. Але Дейзі, зваживши на вираз мого обличчя, зненацька підхопилася (домагаючись свого, вона, як усі її земляки, завше перла напролом) і мовчки вискочила з кімнати. Натомість сюди майже влетів Честер, який, очевидно, чатував під дверима.

119

Я була така вражена, побачивши, як він змінився, що забула на мить всі свої страхи та Джімові ревнощі й підозри. Честер помітно підупав ще за часів війни, але зараз йому можна було дати всі вісімдесят; маківка його була зовсім лиса, а довгі сиві пасма довкруги робили його схожим на допотопного проповідника. Верхня і без того довга губа, здавалося, стала ще довшою, а ніс стирчав, наче самотній бескид. Його «пророча» енергійна голова виросла понад усяку можливу пропорцію, вивищуючись над висхлим і жалюгідним тілом, схожим на ляльку з тирси із дерев'яними руками й ногами. Вуглуваті руки й шарпливі жести ще й посилювали цю схожість: він і справді скидався на маріонетку, зроблену за його, Честеровою, подобою.

А проте хода його не втратила своєї звісної колись жвавості. Він вскочив до кімнати, рвучко схопив мою руку й стиснув її своїми маленькими гарячими долонями. Який він радий мене бачити,— вигукував Честер,— я так гарно виглядаю!

— Ти з кожним роком усе молодієш, моя люба! Боже, які рум'яні щічки, які оченята. Захід явно тобі на користь, це твоя рідна стихія. І нащо ми звідти були вибрались?— і він замовк, вдивляючись у мене й розкривши великого тонкогубого рота, ніби сповнений подивом.

Тут таки він почав — ніби несамохіть — легенько пригортати мене. Я відразу відчула глибокий і новий для мене страх перед Честером, як то буває у людини, коли перед нею хтось такий, що з егоїзму, чи хвороби, чи старечого слабоумства розучився володіти собою і став мало не божевільним.

Справді, коли я спробувала відштовхнути його, він люто зиркнув на мене і вже другою рукою обхопив за стан. Тож я дуже зраділа, коли нарешті відчинилися двері і з холу до кімнати ввійшла спершу Селлі, а за нею — Бутем; обоє важко дихали, ніби довго бігли.

Честер умить відпустив мою руку й відскочив у протилежний куток кімнати,— ну чисто як зухвалий хлопчисько, якого заскочили на гарячому.

Селлі, густо почервонівши й утупивши в мене стривожений погляд (як на Селлі, я була здатна на будь-що), зрештою підійшла до мене й поцілувала звичним для неї і всепрощальним цілунком. І навіть поцікавилась, як там моє маля — я навіть не образилась на неї, що вона не згадала на ім'я мого Роберта. Потім, обернувшись до Честера, Селлі лагідно дорікнула:

— Ти не говорив мені, тату, що збираєшся сьогодні займатися вашим листуванням.

Честер уже встиг опанувати себе, і тепер до нас наближався поважний державний діяч. Він різкувато й сухо кинув Селлі, що хотів би поговорити про листи саме зараз,— отже, нехай вона буде така ласкава й принесе їх.

А далі, повернувшись до Бутема, сказав, що той йому сьогодні не буде потрібен, отже, він не хоче забирати в Бутема час.

Бутемова відповідь мене водночас і обурила, і заспокоїла. Бутем холодно відповів, що йому нема куди поспішати і він хотів би знати рішення самої місіс Леттер; доки Селлі не принесла виписки й листи, він так і не вийшов з кімнати.

Мене здивувало, що Честер без жодних заперечень (однак не втрачаючи гідності,—він лишався політиком і знав, як робити веселу міну при кепській грі) погодився з Бутемом, сказавши йому: «А й справді, цим ви заощадите місіс Леттер зайву часину».

Далі він сів до столу, прибрав величної пози—пряма спина, задерте вгору підборіддя, рука, простягнута до Селлі за паперами,— і відразу ж почав зі мною таку приватну розмову, ніби ми з ним були на самоті у порожній кімнаті. Кожна його фраза означала щось одне для всіх, і зовсім інше — для мене.

Тільки-но Селлі передала йому першу друковану на машинці сторінку, він сказав, обертаючись у мій бік:

— Боюся, Ніно, що цитую тебе надто часто. У тебе був справжній талант описувати речі за тих далеких часів, коли ми очолювали наш рух, хоч іноді й втрачали розум (при цьому він засміявся й озирнувся, щоб навколишні оцінили його жарт), але — завжди разом!

Селлі сумно посміхнулася, (вона тепер завжди посміхалася так, ніби це було щось недоречне, ніби ми були на похороні), а Бутем промовив:

— Наші перші поразки були дуже важливі. Вони привернули увагу до програми лібералів!

Мені ж Честерові слова (та не лише слова, а й блискавичний його погляд і тон, яким він сказав, що ми разом «втрачали розум») говорили дещо про інше:

— Пригадуєш, як ото на мітингу у Лілмуті тебе мало не роздерли, коли ти почала мене боронити, а потім нас забрала карета швидкої допомоги?

Я раптом відчула, що червонію; і Селлі кинула на мене здивований погляд. Але Честер незворушно провадив (ніби перевіряючи, чи зрозуміла я його натяк):

— Ось тут ще про лілмутський заколот,— ти цитуєш одного з тітоньчиних орендарів, який назвав це «шаленством дурнів».

І, відклавши мого давнього листа (я пам'ятаю навіть колір чорнила, яким він був написаний; я тоді щойно вийшла з лікарні, а на весь будинок знайшлась лише одна пляшечка фіолетового чорнила — у куховарки), додав:

— У ті дні навіть звичайні хлібороби розуміли, що таке моральні ідеали!

На що Бутем повагом зауважив: якщо ті часи не повернуться, Англія загине. Але для мене Честерова репліка означала (після всіх тих років, коли він намагався прихилити мене до високих ідеалів) тільки те, що я, мовляв, зневажила і ці ідеали, і самого Честера.

Мені це видалося несправедливим, і я (ніби жартома) заперечила йому, що дехто з тітоньчиних орендарів поводився набагато моральніше в політиці, ніж в дечому іншому.

Можливо, Честер сприйняв цього гедзика на свій рахунок (додаймо до цього, як він повівся зі мною десять хвилин перед тим), бо за хвильку відповів мені тонким і несподіваним натяком, який я не зразу і збагнула. Перебігши очима записку (про те, що я йому потрібна в Челсі), він повільно й роздумливо сказав:

— Атож, я хотів тоді влаштувати прийом для французької делегації. (Насправді ж, у Честерових листах слово «потрібна» завжди мало одне й цілком певне значення). Я б волів процитувати цю записку: «Ніно, хочу віддати належне твоєму талантові вести домашні діла. Усім, що я знаю про мистецтво розваг, я завдячую тобі. Так, стосовно цього я можу сміливо сказати, що саме ти була моєю першою навчителькою».

Він сказав це так значливо (непомітно наголосивши на слові «мистецтво»), що навіть Бутем підвів на нього погляд. Якусь мить тривала пауза.

Але Честер, ніби нічого не сталося, і далі нахвалював моє вміння приймати гостей. (Ми обоє знали, що я ніколи не була доброю господинею,—завше витала у хмарах). Так що Селлі знову заходилася записувати свої нотатки, а Бутем (котрий протягом усієї цієї сцени сидів з виглядом пильного й терплячого санітара при божевільцеві) знову почав крутити ланцюжок від годинника.

Аж тепер я зрозуміла, на що Честер натякав словами про «першу навчительку». То був той давній закид (тільки тепер він говорив про це пряміше, посилаючись на те, що лише ми вдвох знали), який приятелі вже років двадцять утовкмачували йому в голову: це я, мовляв, призвела його до гріхопадіння, «розбестила».

Це було так ницо, що мене аж обсипало жаром. Бо якщо я й навчила його дечого, то тільки заради того, щоб наш із ним шлюб став «справним», щоб він був щасливий як чоловік, і щоб він не вбивав мене своєю несвітською владністю. Люди, які живуть разом, неминуче впливають одне на одного,— кожне до певної міри «розбещує» іншого. Навіть якби хтось усамітнився на безлюдному острові, то й тоді одна частина його «я» «розбещувала б» іншу, намагалася б «навернути її на свою віру»,— інакше вони не зможуть співіснувати як одне ціле, творити щось спільне.

А наш шлюб був «справний» упродовж двадцяти п'яти років, і саме завдяки тому, що я його дечого «навчила».

Честер нагадував мені старого моряка, що день у день нарікає на ревматизм, якого набув у важкому морському житті,— дарма що він же сам з доброї волі втік колись з дому й ніколи не прагнув іншого життя, як морське.

І раптом я відчула, що більше не витримаю. Пославшись на те, що мені вже час їхати, я рвучко підвелася й сказала, що мушу поспішати,— Джім давно чекає на мене. Щодо листів, то я дозволяю використовувати їх, як вони хочуть, на власний розсуд. Честер, мовляв, сам чудово знає, що з них можна друкувати.

Честер (він одразу ж збагнув причину такої раптової втечі,—але був трохи здивований, бо начебто не сподівався, що я можу на нього так образитись) зірвався зі стільця як ошпарений (перший його біограф вжив інше порівняння: під час дебатів Честер зривався з місця так, як у пантомімі вискакує з люка чортик!) і знову схопив мене за руку.

— А мої листи до тебе? —скрикнув він. — Боюся, що мені вони будуть потрібні, особливо ранні. Гадаю, найкраще мені було б приїхати у Палм Коттедж, де ми з тобою все спокійно переглянули б.

Увесь цей час він не випускав моєї руки, а, скінчивши говорити, легенько її потиснув (скосивши очі на Бутема), наче благаючи мене: «Порятуй від цих тюремників!»

Проте я відповіла, що ніколи не дозволила б собі так його обтяжувати, та й листів отих вдома нема, вони лежать у банку. Мені ще треба буде попросити банк, щоб він переслав їх у Менор.

Честер слухав мене, закинувши голову,— з тим іронічним виразом, який часто з'являвся йому на обличчі, коли я чинила опір його бажанням,— ширма, за якою ховалася підготовка до наступу. Він одразу ж заперечив: як же це, у мене дуже багато його листів, і щоб їх усіх переглянути, треба чимало часу, а мені, він знає, незручно буде відлучатися з дому надовго.

Але в цю мить нагодилася підмога від Селлі та Бутема. Селлі сказала, що, навпаки, краще буде дочекатися, доки листи перешлють у Менор, і там потрібні витяги з них вона передрукує на машинці й підшиє їх,— а леді Гулд завжди охоче пошле по мене свою машину; Бутем же заявив, що Честерові з його станом здоров'я не можна нікуди їхати (Бутем нагадав мені тих старих фамільних слуг, які переконані, що знають все про своїх панів і через власну самовпевненість починають говорити й поводитися так, ніби вони самі і є пани). Проте лікарі й справді заборонили Честерові виїздити.

І знову він підкорився без найменшого опору,—хоча й, віддамо йому належне, не втрачаючи гідності. Він відпустив мою руку і сказав усміхнено:

— Бачиш, як вони дбають про старого. Гріх було б нарікати, правда?

І виголосив невеличкий спіч про Бутемову вірність («річ у наші дні рідкісна й тому особливо цінна») та Селліну відданість; незважаючи на деяку манірність самої промови (після війни так уже не говорили), вона мене схвилювала, бо то ж була шпичка на мою адресу,— адже це я порушила вірність і не була йому віддана до кінця.

120

Переливи його голосу хвилювали мене як завше,— але водночас і дратували. І від'їжджаючи, я зробила так, щоб уже не приїздити у Менор. Селлі пообіцяла мені надсилати виписки з листів, а я їх переглядатиму.

Цей план сподобався Селлі, і, прощаючись, вона навіть притиснулась до мене — щось на зразок німої угоди тримати Честера подалі від мене, не випускаючи з Менора. І все вийшло якнайкраще. Я наказала відіслати їй листи і вчасно одержала від неї перелік виписок; від Честера не було нічого — ані докорів, ані запросин.

Своєю твердістю я була задоволена ще й тому, що Джім поставився до мого візиту в Менор дуже нерозумно. Дізнавшись з газет, що Честер уже тиждень сидить там, він сказав (і цілком справедливо: тільки потім я зрозуміла, яка то була дурість — уникати «неприємної розмови»), ніби я навмисне вибрала той день, коли його не було вдома, щоб «гайнути» до Честера. Він не вірив, що я поїхала туди, не знаючи про Честера, і що той цікавився лише моїми листами. Він уже чув деякі плітки, тож і зауважив:

— Та цього старого бахура давно вже слід було запроторити до тюрми — він не пропустить жодної спідниці.

Він знову повторив мені свої колишні звинувачення: я, мовляв, лукава, дворушна й таке інше. Якось уранці, вийшовши з ванної, я раптом зіткнулася в коридорі з Джімом (він мав саме фарбувати свого човна, і я не сподівалася зустріти його в домі). Він схопив мене за плечі й запитав:

— Хто це тобі телефонував?

Я відповіла, що не знаю і взагалі не чула ніякого дзвінка. Може, то пробивалася тітонька, вона часто дзвонить бібліотекареві про книжки.

— Гаразд,—сказав він.— Цього разу я тобі ще повірю, але це вже востаннє. І гляди мені, Ніно, якщо ти ведеш зі мною подвійну гру. Стережися! Ти знаєш, чим це скінчиться. Я тебе вб'ю. Їй-бо, вб'ю.

Мені полегшало тільки після того, як надійшов час готуватися до регати, і голова йому була вже забита чим іншим, а не моєю невдалою поїздкою в Менор.

Лише рік тому Джім став президентом Лонгуотерського клубу. Йому страшенно хотілося одержати перший приз, і ще за кілька місяців до змагань він мені скаржився, що в нього нема грошей на нову яхту. Я відразу ж зметикувала: Джім чекатиме, доки я куплю йому нового човна; авжеж, я підбадьорила його, рішуче підтримавши це бажання, бо вважала, що після всіх своїх знегод він заслужив на цю радість, не таку вже й велику. Отож я купила йому човна на виплат, і хоча Джім обізвав мене марнотратницею, я побачила, що це йому дуже приємно.

І справді, він з надзвичайною легкістю переміг у перших двох запливах, узявши собі досвідченого напарника. Але вранці того дня, як мав відбутися напівфінал змагання, Джім приголомшив мене своїм рішенням (він ще й досі не міг пробачити мені поїздки до Менора) взяти напарником не його, а — мене.

— Принаймні не сушитиму голови над тим, що затіває моя дружина.

Я відповіла, що для мене честь бути в його команді, коли він і справді вважає мене досить вправною.

Насправді ж, допомагати Джімові під час регати було для мене катуванням. Я боялася свого капітана більше, ніж зубного лікаря. Він був тоді страшенно збуджений і напружений, як струна; найменший промах чи зволікання з боку його «підручного» викликали в нього такий вибух зневаги до цих безруких мамул і роззяв, він так розпалявся, що мало не бризкав іскрами.

І все-таки, хоч допомагати йому в морі було мені дуже обтяжливо, я мала велику насолоду спостерігати його за роботою, якій він віддавався до кінця, чи то ставлячи вітрило чи спрямовуючи яхту за вітром. Над усе мені подобалась сміливість (чи, може, азарт гравця), коли він раптом зважився поставити на карту все відразу, бо Джім робив усе на відчай душі,—як ото того дня, коли ми несподівано помітили, що нашу нову яхту, таку надійну й прудку при дужому вітрі, легко перегнати під час незначного бризу.

У Лонгуотері, відразу ж за Ферріпортом, є довга вузька затока, оточена з трьох боків, окрім півдня, крутосхилами. Місцеві яхтсмени прозвали її «Бухтою сонного вугря»— почасти через видовжену форму, а почасти через те, що всі знали, як важко звідти вибратись у море,— надто вона звідусіль закрита.

І ось коли ми, обігнувши буй, пішли назад (а вітер тим часом майже вщух), Джім раптом помітив, що легкий подих вітерцю колише на березі стигле колосся, лишаючи на полі слід, схожий на жіночий черевичок. Він одразу ж зметикував, що незабаром цей вітерець добереться й до нас (якщо, звісно, не задихнеться у гарячій пшениці). Всі були здивовані, побачивши, що при всьому своєму досвіді Джім скерував човен у «Бухту сонного вугря» (хтось один із парому щось загукав до нас, і всі навколо нього зареготали, тицяючи на нас пальцями; мені навіть майнуло в думці, що ми знову станемо загальним посміховиськом, як у тій історії з луга); але всі здивувалися ще дужче, коли вітер в бухті пружно напнув наші вітрила, і за якихось дві-три хвилини ми фінішували перші.

Як він сяяв, здобувши цю перемогу! Досить було хоча б посидіти з ним в одній кімнаті, де його вітали члени клубу яхтсменів (вони так щільно оточили його, що я нічого не бачила, крім старої вовняної шапочки, в якій він був на яхті), аби відчути, який він зараз щасливий. Здавалося, в Джімових грудях палає власне сонце, що посилає невидимі промені й виробляє ту особливу енергію, яка змушує жителів південних країн танцювати на вулицях.

І ось коли я, хмільна від нашої блискучої перемоги і щаслива так, як тільки може бути жінка (щасливіша навіть за дитину, бо діти не можуть знати справжньої ціни щастя!) підходила до дому (я поверталася сама, без Джіма, він мав прибрати оснащення яхти, а мені треба було приготувати для Роберта чай), мене перестріла наша служниця, яка повідомила мені новину: у гостину до місіс Леттер приїхав лорд Німмо, і вона не знає, де йому постелити — в білій кімнаті чи в зеленій.

Крадькома глянувши у вікно вітальні, я побачила там Честера, який снував по кімнаті, очевидно, розбираючи папери; купка їх лежала на канапі, а ще одна купка — на чайному столику. Я звернула увагу на таку деталь: він познімав з каміна спортивні Джімові кубки й використав їх замість пресів, притиснувши ними стоси паперів.

Біля нього збуджено метушилася тітонька Леттер у теплому рожевому халаті. Шкутильгаючи, вона спиралась на ціпок у лівій руці та на милицю під правою пахвою. Тітонька вже зовсім згорбатіла, спина в неї вигнулася дугою, і вона витягала шию, наче той птах. Зі своєю викривленою спиною, тонкою і довгою шиєю, ходою підскоком вона нагадувала коли не грифа, то хижого крука, що роззявив дзьоба, цілячись на здобич.

121

Я відразу ж збагнула, що входити мені,— самій, без чоловіка,— до кімнати, де був Честер,— справа ризикована. І подумала: добре, що Джім переміг на сьогоднішніх перегонах, і тепер його надовго затримають у клубі охочі з ним випити (звісно, Джімовим коштом,—«ставити» мусить переможець) і поздоровити його.

Не вертаючи в дім, я пішла до готелю навпроти і, зателефонувавши звідти в Чорлок, спитала, чи знають вони, де Честер, і чи слід йому при такому стані здоров'я подорожувати без супроводу.

Дейзі,— здається, неабияк розважена цим усім,— відповіла, що Честер утік з дому чорним ходом, виїхавши з садиби у фургоні крамаря, і тепер там «страшенний переполох»— вони бояться, чи не дав він дьору з однією шльондрою, яка допомагала їм на кухні. Дейзі ще покликала Селлі, яка попросила мене не тривожити хворого, доки вони приїдуть; Бутем і вона зараз же вирушають, і вже послали по лікаря.

Я таки не заходила до Честера, аж поки за півгодини з Чорлока приїхали Селлі з Бутемом. Лише після того, як вони зайшли в дім, я, так і не опанувавши себе до кінця, відчинила двері до вітальні, де вони вже всі сиділи. Почала я з того, що перепросила Честера за свою відсутність, коли він приїхав; проте він ледве чи звернув на мене увагу. Перебираючи рукописи, він водночас пояснював тітоньці, як то важливо, щоб ліберали чітко визначили свою позицію,— коротше, почувався як удома.

Щоправда, й решта теж поводилася так, ніби нічого не сталося.

Селлі сказала:

— А ось і мама. Тато хоче проконсультуватися з тобою про деякі дати.

Я відповіла, що таки справді часто забувала датувати свої листи.

— Нічого. Декотрі мої листи теж без дати,— озвався Честер.

— Ти довго тут пробудеш?— запитала Селлі у батька.— Я обіцяла подзвонити у Менор.

— Принаймні сьогодні я туди не повернусь,— холодно відрубав Честер.

Селлі зауважила, що мамі, очевидно, незручно лишати його у себе на ніч у цьому невеличкому котеджі.

— Якщо у мами немає для мене місця,— мовив Честер,— я можу спинитись у готелі навпроти. Мені треба бути десь поблизу — тут десятки питань, щодо яких я мушу радитися з мамою. А ви з Гаррі їдьте додому хоч зараз... Ви нічим не можете мені допомогти.

Тітонька, яка весь час поривалася вставити своє, принесла чималу купу газетних вирізок і тепер вимагала, щоб Честер проглянув статтю, на яку вона натрапила у «Таймсі» за 1905 рік.

Вона була дуже збуджена — такою я не бачила її вже давно, від часу продажу Бакфілда. І тепер тітонька Леттер одчайдушно кричала (вона поводилася так, ніби це досі був її дім,— мабуть, вона так і думала або взагалі не сушила собі цим голови):

— Я запрошую його до себе у гостину, я! І він житиме тут, скільки захоче!

Далі вона люто напалась на мене:

— Не мели дурниць, Ніно! Кімнат у нас вистачить!

Її обурювало, що я така недотепа. Хіба я не бачу, що все давно летить шкереберть, і наш обов'язок — підтримати бодай найменшу спробу спинити цей загальний занепад? Що ж до такої знаменної події як Честерові мемуари, то ми просто не маємо права гальмувати роботу над ними. Я повинна, сказала вона, пишатися, що можу принести хоча б найменшу користь,— навіть якби мені самій довелося спати на підлозі.

Певно, відчуваючи, що я не поділяю її збудження, тітонька поспішила заявити, що піде приготує Честерові кімнату, опостінь з її власною спальнею, на другому поверсі,— і пошкутильгала геть, гукаючи на весь дім: «Еммі! Еммі!»

Я промовчала на це все. Звісно, я вирішила, що Честер не може лишатись у цьому домі. Я не перечила тітоньці, але всі, крім неї, чудово зрозуміли моє промовисте мовчання.

Честер заглядав мені в очі якнайулесливіше, а Селлі з Бутемом відразу ж пішли в наступ. Бутем сказав, що лікареві не з руки їздити у таку далечінь, не кажучи вже про кілька зібрань, що їх вони мають провести в Менорі. Селлі додала, що тут нема кому передруковувати витяги з листів, та й, нарешті, ніде тримати теки з матеріалами.

— Обійдуся без ваших тек! —визвірився на неї Честер.— Я для того сюди й приїхав, щоб усе це відкинути геть. Невже ви не розумієте, що ми мусимо працювати по-новому?! Цілий місяць топчемося на місці!

Це тому, що він хворий і швидко втомлюється, пояснила Селлі. Її слова ще дужче роздратували Честера, він не на жарт розпалився. Я згадала, як давніше, виступаючи на мітингах перед ворожо настроєною до нього аудиторією, Честер умисне себе розпаляв. Так і тепер він замахав руками.

— Ми справді топчемося на місці! По суті, Селлі, ми давно заплуталися у всіх оцих кабінетних зборах, у безперервних суперечках — хто й що коли запропонував, хто за що має відповідати і таке інше. Сьогодні це вже нікого не цікавить — і люди, звичайно, мають рацію!

Бутем хотів щось заперечити, але Честер підняв руку, як робив це на мітингах, коли його перебивали, і вигукнув:

— Ні, я добре знаю, що кажу зараз найщирішу правду! І знаю, це вже давно, з півроку, а може, з рік,— але не признавався в цьому навіть самому собі. Ми знай торочимо: треба відродити давній дух нашої партії,— і давно вже забули, що воно таке, цей дух, якого він кольору! Всі наші слова — полова, порожній звук, вітер! Ні, гірше за вітер! Вони — димова завіса, за якою ми ховаємо свої порохняві серця, порожні душі, пустоту нашої віри! Погляньмо в очі жорстокій правді: нас спіткало те ж саме, що й інші організації, інші партії,— ми заблукали в темряві й збилися з шляху, засліплені курявою, що її збили наші власні успіхи. Ми зійшли з вершини

Фасги [28], забувши велике божественне знамення, яке показувало нам шлях. Але про це й гадки немає у синіх книгах [29]. Це святе полум'я лишилося тільки у тих, хто брав участь у революції,— бо то справді була революція! Так, правду сьогодні можна знайти тільки в їхніх листах і спогадах. І у твоїх листах, Ніно,— він обернувся у мій бік.— І у твоїх спогадах, Ніно... Тож,— якби ти тільки погодилась подарувати мені для цього хоч годину!

— Але не сьогодні, тату,—сказала Селлі.—Зараз уже пізно, і ти сам бачиш, мамі просто ніде тебе прийняти. Тут тобі не випадає лишатися на ніч, а піднятися нагору ти не зможеш.

— Боюся, це й справді важко,—додала я.—Та й на другому поверсі тобі буде не зовсім зручно...

Честер почав усіляко вибачатися: в нього й на думці не було нав'язуватися мені, він негайно ж іде додому; і він прудко забігав по кімнаті, збираючи папери.

Звісно, ми всі почали його заспокоювати: нехай він сяде й почекає, а ми самі позбираємо його папери. Та він нікого не слухав. Сталася безглузда, обурлива сцена: недолугий чоловічок, важко хапаючи повітря посинілими губами, метушився взад-вперед по кімнаті, а Селлі, Бутем і я намагалися його вгамувати, вгадуючи, куди він метнеться наступної миті, звертаючись до його розважливості. Лише тепер, дивлячись на червону від хвилювання Селлі (я й сама неабияк перелякалась) , я зрозуміла, яка то важка річ — доглядати старого. Це однаково, що ходити коло хворої та вередливої дитини, яка не дбає про те, куди приведуть наслідки цієї хворобливості. Честер поводився як затятий деспот, як розбещений егоїст, всі примхи якого треба було негайно виконувати, щоб він, бува, не наклав на себе рук,— від розбещеності чи просто так, на злість комусь?

І який же це був жах, коли він раптом схопився за серце, голосно зойкнув і, задихаючись, упав на канапу.

Селлі, вихопивши з сумочки ліки, метнулася до нього. Бутем побіг по бренді. Честер, промимривши собі під ніс щось там про свою вдячність і вибачившись переді мною, почав дихати рівніше,— хоч і далі лежав, не розплющуючи очей.

Я дивилась на нього й не могла зрозуміти, чого в ньому більше — інфантильності чи хитрощів.

Селлі теж дивилась на нього, обличчя в неї було похмуре, а щоки так само пашіли. Вона теж підозрювала, що цей «серцевий криз» був чистим удаванням.

А проте вона все одно благала Честера не робити різких рухів, і я бачила: попри все своє обурення вона справді боїться за його здоров'я.

До кімнати вбігла тітонька Леттер, за нею — Бутем з пляшкою бренді. Тітонька почала панічно гукати: «Еммі! — і давати нам вказівки. Тепер, на її думку, не могло бути й мови, щоб Честер у такому стані їхав додому, і взагалі це була з самого початку ідіотська ідея. Хіба не можна покласти його на ніч отут у вітальні? Адже в нас є чудова стара розкладачка (цебто похідне Джімове ліжко, привезене з Африки), і Еммі за хвилину приготує постіль.

Відтіснивши мене й Селлі на задній план, тітонька взяла все в свої руки. І раптом я знайшла раду.

— Сподіваюся, ти теж залишишся тут,—звернулася я до Селлі.— Я навіть не знаю, які ліки йому давати.— Селлі подарувала мені вдячний погляд.— Звісно, так буде краще.

— Авжеж, про що й мова.— Селлі, вже геть спікши рака, дивилася мені просто в очі.— Його ні на мить не можна лишати без догляду.

— Я так і думала, а у мене ж на це зовсім не буде часу.

— Ще б пак, адже в тебе на руках дядько Джім та Роберт.

Одне слово, ми знайшли спільну мову, і коли за кілька хвилин я почула у передпокої Джімові кроки, мені відлягло від серця.

Ледве зачинивши за собою двері, Джім гукнув мене (так він робив завжди, коли переступав поріг); до вітальні він входив з удоволеним виразом обличчя (який на ньому з'являвся тепер дуже рідко); звичайно, йому кортіло ще раз у всіх подробицях пережити зі мною останню нашу перемогу й розповісти, як знавці, клубні завсідники, оцінили його талановиту витівку.

Побачивши на канапі у вітальні розпростертого Честера і нашу покоївку, що лаштувала йому розкладачку, Джім аж побілів,— у нього був такий вигляд, ніби йому дали ляпаса.

Я поспішила пояснити, що Честерові стало погано з серцем і Селлі залишиться з ним на ніч у нас.

Джім нічого не відповів — у його витріщених очах було стільки ненависті й зневаги, що я аж злякалась, чи не викине він Честера геть за двері.

Проте він обвів поглядом усіх присутніх, які теж побоювались від нього вибуху, потім спинився на мені, і вираз люті зник з його обличчя. Натомість з'явився інший, незвичний для нього вираз, якого я раніше за Джімом не помічала,— вираз ніяковості і навіть розгубленості.

Можна було навіть безпомилково визначити ту переломну мить, коли в нього сяйнула думка, що йому, законному чоловікові, у власному домі доцільніше «перекласти (як жартома сказав би Честер) рішення про вжиття належних заходів на палату».

— Стривай, Еммі, так ти тільки зламаєш,—сказав він покоївці.

І, підійшовши, допоміг їй розставити ліжко (яке розсувалося в боки, немов обценьки).

Тобто ніхто не міг би дорікнути Джімові, що він, попри всю ревнивість і нерозважливість, дав хоча б найменший привід до фінального «скандалу в Палм Коттеджі».

122

Мій план теж цілком себе виправдав. Другого дня, коли Честер усе ще нарікав на серце (хоч і попросив, щоб я принесла йому в ліжко листи, і досить довго не відпускав мене, обговорюючи кожен рядок), Бутем переніс свою варту із Менора в номер лонгуотерського готелю. До нас він приходив щоранку перед сніданням і залишався до вечора.

Селлі та Бутем, змінюючи одне одного, а іноді й разом, несли біля Честера безперервну вахту. Коли через три дні Честерові набридло лежати в ліжку і він, закутавшись у халат, почав пересуватися по вітальні, вони принесли друкарську машинку, щоб він міг диктувати свої мемуари. Кімната стала скидатися на офіс, але це мене тільки тішило,— бо тепер уже не на мені лежала відповідальність за їхнього «шефа».

Вважалося, що він виїде звідси, тільки-но скінчить виписки з моїх листів. Та незабаром стало ясно, що на це піде значно більше часу, ніж гадалося, точніше — стільки, скільки захоче сам Честер. За тиждень ми не скінчили навіть першої паки листів. Я зрозуміла, що від цієї людини мені не врятуватись. При першій же нагоді, коли ми залишилися наодинці (Селлі вийшла в коридор до телефону), він зробив спробу оволодіти мною.

Це сталося так нагло, так несподівано, що я навіть розгубилася. Найбільше мене вразило те, як він це зробив. Я хотіла була сказати, що він повівся зі мною як з дружиною, але це було не те; він повівся так (і саме це мене злякало й приголомшило), як ніколи досі.

Я вже казала, що Честер як чоловік часто був нестримний у своєму жаданні, але в наших взаєминах було щось «духовне». Він ніколи не забував (навіть «караючи» мене — бо ця кара виглядала в його очах на релігійне дійство), що кохання для нього (не кажучи вже про мене) має бути чимось таємничим і священним; навіть коли ми «грішили» (я певна, він так і не позбувся думки, що в солодкому самозабутті є присмак чогось низького, негідного), ніхто з нас ніколи не забував бога.

Але тепер він напав на мене зовсім інакше, як, мабуть, кидається на бідолашну дівчину гвалтівник десь у поїзді чи на пустирі.

Страх ніби обеззброїв мене, і я нічого не могла вдіяти — адже Селлі була поруч, за кілька кроків, та й двері до холу були відчинені. Мені стало духу лише на те, щоб показати йому на двері, а на обличчі в мене було написано: «Обережніше, ради бога!» Та він не звертав уваги на мої благання й облишив мене, тільки коли Селлі скінчила телефонну розмову.

Не тямлячи себе від люті (а ще ж я вся тремтіла від страху), я відразу ж вийшла з кімнати, пробурмотівши до Селлі щось на зразок вибачення. Того ж вечора я написала Честерові, що більше не зможу його відвідувати:

«Мій любий Честере!

Ти мусиш зрозуміти, як негарно й необачно повівся ти сьогодні вранці. Я боюся, що більше не зможу в тебе бувати. Гадаю, тобі краще повернутися до Менору. Що ж до листів, то нам неважко буде домовитися про все поштою чи по телефону. Мій любий Честере, я не хочу здіймати галасу через дрібниці, але повір мені, що цього разу я дбаю про тебе й Селлі не менше, ніж про себе.

Щиро віддана тобі

Ніна»

Я послала записку через Еммі, але ніякої відповіді не одержала. Можливо, він її і не прочитав. Не читав же він записок, якими бомбардувала його тітонька (доклавши стількох зусиль, щоб залишити його у нас, потім вона, на нашу полегкість, знову залягла в ліжко). Можна сказати, що тепер Честер, повністю ізольований від зовнішнього світу, зосередився на самому собі.

Звісно, шкода людини, яка опинилась у такій жахливій самотині (мені й раніше було його шкода). Але ж не слід забувати, що ця самотність була наслідком його фанатичної віри у власне вище призначення й особливу силу (Честер і досі вважав себе за народного проводиря). Хоча я не певна, щоб він тоді бодай на мить подумав про себе з жалістю або взагалі захопився «особистими» переживаннями.

Коли наступного ранку я не прийшла до нього на призначену годину, він так розлютився на цю затримку в роботі, що Селлі, яку він послав по мене, навіть не захотіла слухати моїх пояснень (а я посилалася на домашній клопіт і на Роберта) — для неї, так само як і для Честера, його книжка була над усе. Їй і на думку не спадало, що я можу мати вагомі причини триматися якнайдалі від Честера,— вона знала, що ми з ним не лишалися жодного разу наодинці довше, ніж на лічені хвилини.

Тож я таки мусила піти до нього. Щоправда, я домовилася з Селлі, що наприкінці тижня вона відвезе Честера, і про всяк випадок зробила так, щоб на певний час виїхати з дому самій. Я умовила Джіма (і він охоче це мені пообіцяв) поїхати зі мною, Робертом і нянею на тиждень у Лондон закупити дещо.

Честер, звичайно, повернув мене за допомогою Селлі, а після того став ще заповзятливіший. Не минуло й доби, як він усе повторив, але цього разу вже не соромлячись Бутема, який друкував тут же, в одній з нами кімнаті. Щоправда, Бутем сидів на деякій відстані від нас, за колоною, що ділила вітальню навпіл,—але досить було йому лише відсунути стільця вбік, і він неодмінно побачив би нас.

Тепер у Честера був цілком конкретний план. Він продиктував риторичне речення (де були всілякі високі сентименти), і доки Бутем друкував його на машинці, раптом круком упав на мене й так притис до стільця, що я не змогла звільнитися від його рук та вуст. І весь цей час він дивився на мене з тим особливим виразом, хижим і похітливим,— інших слів не підберу,— який з'являється в очах у чоловіка в хвилину найвищого збудження.

Ви скажете, що я могла випровадити його з дому. Та я смертельно боялася ускладнень, які могли б зашкодити Джімові; ну і Селлі ж заприсяглася, що не мине й тижня, як усе це дике жахіття скінчиться.

Я спробувала чинити опір Честерові (ризикуючи привернути Бутемову увагу), але цим тільки ще дужче розпалила його. Вигукнувши: «Ми тепер не маємо часу на всілякі дурниці!», Честер, перш ніж Бутем встиг обернутися, аби з'ясувати, що шеф мав на увазі,— був уже за п'ять кроків від мене і диктував уголос тепер уже про «істинні духовні засади традицій англійського лібералізму, що увібрав у себе протестантське вчення про свободу душі». І хоча на мене напав сміх (я була надто обурена його лицемірством, щоб сердитися всерйоз), я відчувала, що він щиро роздратований моєю «дурістю»,— як це я сміла протестувати, коли думками він день і ніч сягає величезних задумів і тривог про майбутнє цілого світу, а ця гра зі мною просто дає йому необхідну розрядку.

Я почала згадувати все, що чула про інших великих людей (а всі, хто знав Честера, не будуть заперечувати, що в ньому було щось величне), які на схилку життя забували про елементарну пристойність (закохувалися в молоденьких дівчат, як Гете, відмовлялися вмиватися, або, як приміром, Толстой, вдавались у розмові до таких солоних виразів, від яких червоніли вуха навіть у мужлаїв). Тоді бо їх так проймали жахливі трагедії та нещастя, які загрожували людству, що їм було байдуже до правил добропристойності. Тут не те, що на старість вони стали на аморальний шлях,— просто вимір моральності став у них інший.

Я підозрюю, ви скажете (як сказала б тітонька, якби вона зберегла хоч крихту цікавості до того, що діялося круг неї), що я намагаюся виправдати Честера, аби тим самим підстрахувати власне безвілля й любов до затишку. Однак я не тверджу, ніби Честер утратив будь-яке уявлення про моральність як таку. Навпаки, він чудово розумів, до якої міри небезпечне й аморальне те, що він коїть зі мною.

Але мені здається, саме в цьому й полягала добра половина задоволення (переконана, Толстому подобалось шокувати «простодушного та наївного» Горького). За молодих літ Честер розкошував, кидаючи виклик усьому місту, і наживав ворогів (один час, можна сказати, чи не вся Англія була проти нього), а тепер йому давало насолоду, коли він приборкував мене, коли ризикував, (а для людини з його ім'ям, пера Англії, то був неабиякий ризик) пійматися на банальному й простацькому «злочині», який сприйняли б як ганебний саме тому, що він був надто вже «низький».

Я помітила, що після кожної вдалої атаки (я припинила будь-який опір, аби тільки швидше його відкараскатись) він молодшав років на десять; сяючи очима й випинаючи груди, він ходив по кімнаті з тим переможним виглядом, який тридцять років тому дав привід журналістам назвати його піратом (щоправда, тоді він не був такий миршавий і в нього не підгиналися ноги). Дивлячись на Честера в такі хвилини (ще тремтячи від щойно пережитого і від огиди до того, що він робив зі мною), я не знала, сміятися мені чи гніватися.

Між іншим, тепер мені здається, що я була несправедлива до Честера, називаючи «Лицемірством» його здатність зразу ж після відчайдушних піратських наскоків на тому ж диханні диктувати найпатетичніші й найблагородніші слова про свободу. Очевидно, збудження, викликане цими його подвигами, що вимагали неабиякої зухвалості й відваги, надихало його, він справді почував себе ніби оновленим, і перед його внутрішнім зором поставали образи нового, вільного світу.

Не знаю, чи «потребував» він жінки, як натякала Дейзі, але нерви його й справді зміцніли, здоров'я значно покращало. Він став ніби іншою людиною — лікарі дивувалися й радили йому якомога довше «залишатися у Палм Коттеджі й дихати здоровим морським повітрям цього теплого й затишного куточка».

Тітонька Леттер теж ні за що не погодилася б виставити його за двері. Честерів приїзд благодійно вплинув і на неї: вона забула про чарку і цілі дні носилася зі своїми теками. І хоч нікого не цікавили її записи (нічогісінько не варті), працюючи над ними (вона називала їх доповідними записками), тітонька забувала свої образи.

Мабуть, тітонька й народилася для того, щоб бути нещасною. Попри її величезне почуття відповідальності, палке бажання залагоджувати чужі справи і при повному невмінні дати подіям (як це було в моєму випадку) розвиватися самохіть, вона неминуче розчаровувалась у всьому, та ще й мала надто гострого язика.

Втім, остання її витівка (як ми потім довідалися, вона брала активну участь у знаменитій втечі нашого любого Честера, наприклад, замовила телефоном фургон крамаря, що підібрав його у Чорлок Менорі) мала таки успіх. Тепер вона знову відчула, що потрапила до людей «крутої вдачі», до тих, хто може робити діло,— до «сильних людей», що не бояться взяти на себе відповідальність (і провину) за врядування світом.

Може, якби не це раптове для тітоньки пожвавлення (щоправда, вона й раніше завжди швиденько оклигувала), вона ніколи й не засіла б за мемуари, які разом із добрим десятком інших видань завдали Честерові та його доброму імені чималої шкоди. Тітонька, так сміливо встряючи в чужі справи, ніколи й гадки не мала, наскільки в житті все складніше.

Звісно, я найдужче боялася, щоб Джім не заскочив нас на гарячому. Але після того першого вечора, коли в кульмінаційний момент Честерової появи Джім нелюдським зусиллям волі раптом опанував себе й зумів уникнути скандальної сцени, він поводився якнайтактовніше. А в ті години, коли ми з Честером працювали у вітальні, він тримався від неї на безпечній відстані; та й так уже якось повелося, що Честер посилав по мене найчастіше тоді, коли Джім виходив з дому у справах господарства або їздив до яхт-клубу.

Я, безперечно, бачила, як Джім страждає, несподівано опинившись у ситуації, несумісній з його принципами, з його поняттями про те, що є для нього допустиме, а що — ні. За ті декілька тижнів, що їх Честер прожив у нас, Джім вельми змінився, навіть ззовні. Часом він довго вдивлявся в мене таким страждальницьким і розгубленим поглядом, що мені на очі мимоволі наверталися сльози.

Він не згірш за мене знав, що всі навколо (ба навіть по всій країні!) плетуть про нас казна-які плітки; всі місцеві газети, у тому числі й абердінська, дали у відділі хроніки повідомлення, що «лорд Німмо приїхав у гостину до капітана Леттера та місіс Леттер (місіс Леттер — колишня дружина містера Німмо) і тепер живе з ними у Палм Коттеджі». Джімові здавалося, що це оголошення немов болотом його обкидало; становище дедалі ускладнювалося, і я повсякчас чекала від нього вибуху й вимоги покласти всьому край.

Але зрозумівши, що він умисне закриває на все очі, я відчула велику полегкість і ще дужче,— якщо це тільки було можливо,— покохала мого любого Джіма, що з любові до мене спромігся переступити через свою гординю (він і не визнавав, що ця прикра ситуація вражає його гордість). Тепер я вже запевне знала, що Джім щиро мене любить і ладен на все, щоб мене не втратити.

Отже, я могла сподіватися, що цим нашим взаєминам, коли вони вже усталилися й усіх влаштовували, кілька зайвих днів нічим не зашкодять.

123

Але, звичайно, жодні взаємини, хоч би й найзручніші, не можуть лишатися незмінними — людям все приїдається. До того ж Честер страшенно уподобав ризик (а може, він уже й не міг без нього). День у день він ставав усе відчайдушніший — як у словах, так і на ділі. І в п'ятницю пополудні, прийшовши працювати над рукописом, я застала в нього Селлі та Бутема. Честер був явно роздратований і відразу ж напався на мене:

— Я не розумію! Що це значить — ти від'їздиш! А я нічого про це не чув! Чом ти мені не сказала? Я від тебе цього не чекав, Ніно. Ніколи б не подумав, що саме ти робитимеш таке, криючись од мене.

Селлі потай підморгнула мені через плече, і я сказала, що просто не хотіла його засмучувати.

— Засмучувати мене? — перепитав він.— Мене не те що засмутили — мене обплювали! Мені здавалося, ти цікавишся нашою працею. Мені здавалося, ти розумієш, як нам важливо докінчити її саме зараз! Я довіривсь тобі, я був певен, що ти не покинеш справи через якісь дурниці.

Селлі знову підтримала мене, нагадавши, що я маю давати в домі лад, але Честер уже витяг із шухляди теку (я помітила, що це була не та, над якою ми працювали) і тільки й мовив:

— Ну, принаймні сьогодні ми ще попрацюємо. Ось промова, з якою я виступав у Тарбітоні, коли мене було обрано до ради графства.

Але замість того щоб дати мені, як завше, теку, аби я передивилася папери й висловила свої зауваження, він сам почав читати з неї вголос.

Мені відразу ж стало ясно, чому він узяв з шухляди саме цю теку.

— Я гадала, ти не збираєшся використовувати у книжці своїх ранніх виступів,— зауважила я.

Він не відповів, лише знову люто зиркнув на мене і, обернувшись спиною, промовив до Селлі та Бутема:

— Це було на великому мітингу, скликаному на честь мого обрання до ради графства,— початок моєї діяльності. Я вперше відчув тоді, що мені допомагає бог. Ні-ні, це не блюзнірство, саме так воно й було. Не я сказав тоді ці слова.

І раптом він задекламував:

— «Невже ми повинні повірити, що людина — лише пожадлива тварина, жорстока й себелюбна? До цієї думки привчають нас сьогоднішні наші керівники. Вони у це вірять, лише на цьому грунтується їхній деспотизм, бо, мусимо сказати відверто, тільки так вони можуть виправдати всі свої злочини й підступні наміри. Можливо, вони мають рацію — один господь бог здатен розвіяти це воістину диявольське припущення. Коли це і справді так, нехай вони тоді й далі творять зло, бо людство в такому разі не варте спасіння.

Але я особисто (тут він притис руки до грудей, ніби й справді стояв на трибуні) не можу дихати важким повітрям темниці. Я повинен бачити небо — хай це навіть буде вузенька смуга межи хмарами-громовицями. Я повинен пориватися до її осяйної блакиті.

Мені кажуть — це ілюзія, мрія! Нехай! Я мушу пориватися до неї! Я не можу інакше, бо життя без свободи для мене нема!»

Він прочитав цей уривок з усіма своїми декламаційними інтонаціями. Та голос йому на високих нотах зривався, і говорив він тепер тихіше, і скидалося все це на Томові пародії (лише слова, які він промовляв, були ще патетичніші), і мене знову охопило істеричне бажання водночас і плакати, і сміятися.

Ця його промова (колись вона була в нього найславетнішою) видавалася тепер такою ж кумедною, як старомодні Джімові капелюхи та його вузенькі штанці (і, мабуть, його поняття про честь — також),— незважаючи ні на що, вона дивовижним чином пройняла нас до глибини душі. Це було не те почуття, якого я зазнала багато років тому, коли слухала Честера на мітингу, а щось зовсім, зовсім нове. У моїй пам'яті оживало не тільки те, моє перше нервове збудження, яке викликав у мені тоді Честерів голос і вигляд перелюдненої зали (з віком ці згадки стали виразніші й значніші); все це, звичайно, не мало нічого спільного зі «свободою» (хоча в Честерових устах слово «свобода» звучало збудливо), а було пов'язане з чимось іншим, з тією давньою порою, з нашим подружнім життям; ці спогади прорвалися в мені, мов джерело, що раптом забило з-під висхлої землі.

На мій подив і сором у мене раптом аж сльози виступили на очах, і щоб якось їх приховати, я поспішила взяти з Честерових рук теку.

— Але у тебе в цьому розділі й так уже дві промови,— лише й спромоглася сказати я.

Він відповів усе з таким самим обуренням у голосі:

— Колись ти вважала її найкращою моєю промовою і навіть переписала її для мене. Дивись-но — твоя рука... І я репетирував її перед тобою, кожну фразу. Але тепер тобі, мабуть, хочеться забути ті часи, коли ти допомагала мені, не шкодуючи сили й здоров'я, і мій успіх був твоїм успіхом. Ти називала його тріумфом! А потім, коли ми поверталися додому у кебі старого Вільяма,— може, ти й це забула? — Він повернувся до мене спиною і сказав Бутемові та Селлі: — Натовп хотів випрягти коней і везти нас на собі п'ять миль по Куїнспорт-роуд. А мене ж було обрано лише до ради графства — я був перший радикал, який пройшов до ради! Ви молоді, і навіть уявити собі не можете, яким було життя у ті дні, коли навіть остання потолоч розуміла велич нашої боротьби, коли ніхто не соромився свого ентузіазму, коли не боялися виявляти свої почуття одверто, коли сповідували щиру віру,— віру, за яку варто жити й померти. Що сталося з вашим поколінням? Чому ви так легко збиваєтесь на манівці? Що це — втома, безтямність чи, може, зрадництво?

Селлі й Бутем чудово розуміли, що весь цей монолог спрямовано проти мене, і, щоб допомогти мені приховати свою ніяковість, Селлі сказала, що відкладе текст промови, і ми ще повернемося до неї.

124

Мене таки добре налякав цей умисний і лихий Честерів нагад про ту поїздку в кебі. Ми бо тоді були страшенно збуджені й страшенно втомлені, а я ще й випила шампанського і мала тільки одне на думці, що от тепер, коли Честер став великою людиною (так принаймні мені тоді здавалося,— та й для всіх навколо він теж був герой, принаймні для всієї округи!), наше життя зміниться на краще, ба навіть стане суцільною втіхою (я чудово розуміла, що все це дурниці, але мене просто розпирало від захвату!). І раптом Честер запропонував воздати хвалу Всевишньому за його милість, тобто стати обом на коліна, отут-таки, в кебі. Але я сказала: ні, бо я почну сміятися, а то вже буде блюзнірство. Та й нема чого мені виливати свою вдячність у слова, коли нею переповнене все моє єство. Тоді Честер запитав:

— Ти й справді так ото за мене радієш?

Я відповіла, що, авжеж, радію (і то була чиста правда, мене завжди тішили Честерові перемоги, бо коли в нього щось зривалося, він розкисав і мав жалюгідний вигляд), що вдячна богові за Честерів успіх.

Тоді він сказав, що я маю дякувати богові і за себе теж, бо всіма своїми досягненнями він завдячує мені. Я відповіла, що це дурниці, він і сам чудово знає: якби не його розум, не його ораторський дар, не його чудовий голос, він нічого не досяг би. На це Честер, як завжди, заперечив, що всі ці таланти були б ні до чого без моєї заохоти й ласки.

Тоді я вигукнула:

— Боже, та на моєму місці кожна без вагань віддала б тобі свою ласку.

Я сказала це, щоб не дати йому нагоди перейти на піднесено-благочестивий тон, тож ясно, що ці мої слова його вразили; і він почав запевняти мене, що я не знаю власного серця. Я погодилась, тільки зауважила, що, на жаль, знаю про себе чимало іншого; бідолаха розпалився й закинув мені, що я, звісно, можу як завгодно принижувати наше шлюбне життя, але в його очах воно ніколи не втратить ні приваби, ні шляхетності. Але тепер не він, а саме я верзу дурниці, бо не гірш за нього знаю: навіть одне те, що я дозволяю собі говорити так легковажно (тобто «вульгарно»), можна вважати божим благословенням, і саме на це він, Честер, і натякав, говорячи про мою ласку. А далі він почав просити мене не зрікатися небесних радощів і не псувати чару неприємними та самопринизливими розмовами.

Ота фраза про «небесні радощі» мене аж розсмішила, але в ту хвилину Честер був такий збуджений і поважний, що я стрималася від сміху,— навпаки, мені навіть захотілося плакати (відверто кажучи, день у мене був надто напружений, і я була у стані, близькому до істерики,— та от і зараз, згадуючи той епізод, я відчуваю, що можу впасти в істерику), і замість цього я кинулася йому в обійми (аби лиш він швидше замовк — і не рознервував мене ще більше), і сказала, що мені менш за все хотілося б зіпсувати йому бодай одну мить його тріумфу, коли він доклав стількох зусиль і так довго цього чекав; і що мені приємно чути його високу думку про мене, і хіба ж я не казала, що вдячність переповнює мене всю і що я готова на будь-що заради нього.

Але Честер зрозумів мене буквально (випрямивши мої слова, сприйнявши їх так, як їх могли сприйняти тільки чоловіки); таке завзяття з мого боку його спершу здивувало, але він одразу ж метнувся запинати фіранки,— одна з них довго не піддавалася, а друга посередині мала велику дірку.

Спочатку я не второпала, до чого це він,— я ще тоді не усвідомила, що всі Честерові вчинки й поривання переплітаються, підганяють одне одного; релігійна віра підстьобувала політичну діяльність, а політика — віру, й обидві вони заразом живили його пристрасть і уяву,— маховик, який з шаленою швидкістю розкручував усе інше. І коли я квапливо спитала, чи ж не ризиковано це буде, адже повз нас раз у раз проїздять люди з мітингу, Честер сказав: ну й нехай! — він надто палко мене жадає, він мене обожнює, я — душа його життя, я — життя його душі. З кожною хвилиною він розпалювався все дужче й дужче і, нарешті, зовсім ошалів, нехтуючи всякою небезпекою. А ще ж поза тим у кебі було тісно й незручно, я почувалася надто змореною, збудженою і трохи не при собі від шампанського й утоми. А Честер уже сам себе не тямив, очманілий від свого торжества, від своїх величних ідей, та ще й підігрітий такою екзотичною нагодою,— одне слово, вся ця витівка була відразу приречена на неуспіх, як воно й виявилось.

Проте, незважаючи на все це (чи то саме завдяки цьому — я ж бо не чекала, що Честер так поведеться, та ще й у такому місці; крім того, ми силувалися не зіпсувати одне одному цю хвилину), пригода ця була незвичайною і незабутньою, нам обом здалося, що ми піднеслися до високих і святих почувань, до духовного одкровення (хоча — ніде правду діти — у кебі відгонило пліснявою, без кінця рипіли ресори, коняка накульгувала, нас продувало протягом, до того ж погано підігнані шибки деренчали; якась пружина у подушці сидіння безжально вп'ялася в мене крізь сукню у мить найвищої втіхи, а місяць, раз у раз прозираючи з-за парканів, наче той прожектор, вихоплював з темряви сцени, що скидалися на вельми смаковиті ілюстрації з французьких альбомів Слептона); тож коли ми, нарешті, дісталися до ліжка й мирно спочили там в обіймах одне одного, нам ще довго ввижалося, ніби ми прилучилися до незбагненного, дивовижного таїнства.

Звісно, на ранок усі ті дива де й поділися. У мене страх як боліла голова, кололо в боці, а на спині роз'ятрилась велика рана, і я боялась, чи не підхопила якої інфекції у цьому жахливому кебі. Честера ж непокоїло інше,— чи не помітив старий Вільям чого зайвого, або ті, хто міг побачити нас крізь віконечка кеба. До того ж у голові йому зараз роїлися всілякі плани щодо його нової кар'єри радника графства,— він прикидав, як зчинити довкола себе якнайбільше галасу — і то якнайшвидше.

125

Честерове бажання викликати в мені цей спогад (у присутності Селлі та Бутема) вельми стривожило мене: я чудово розуміла, що то не випадкова стареча химера,— Честер цілком серйозно вважав, що я й досі йому належу. Тож мою спробу покинути його бодай на один день він сприйняв як зраду. Та коли, глянувши на годинника, я сказала, що мушу йти, він раптом почав мало не запобігати переді мною, хвалити мою терплячість і, нарешті, промовив:

— Так, я знаю, ти мусиш іти,— але нам вистачить яких п'ять хвилин,— лише перевірити нумерацію.

І він невимушено перегорнув наступну сторінку.

Але я відповіла, що не маю жодної зайвої хвилини, і вийшла з кімнати, що неабияк вразило Селлі: мовляв, як це я могла йому відмовити, коли він поводиться так «розважно». А я, причиняючи за собою двері, подумала, що, на щастя, вже більше ніколи не зустрінуся з Честером.

Та коли за кілька годин по тому я сиділа на кухні, складаючи меню (для тітоньки Леттер) на час нашої відсутності, щойно перед тим розпорядившись, щоб куховарка приготувала нам на дорогу холодну закуску (вона саме вийшла у пташник зарізати півника), туди вихором влетів Честер, який люто накинувся на мене й розіп'яв мене на стільці.

Ніколи ще я не бачила його в такому шаленстві — він ніби карав мене.

— Ти така ж, як усі,— бурмотів він.— Тільки про себе й думаєш,— каліцтво, всюди саме лише моральне каліцтво!

— Честере! — заблагала я.— Зараз вернеться куховарка і все побачить!

І справді, крик півня, якого куховарка підняла за крила, раптом урвався. Але в ту ж мить я почула інший звук, що змусив мене перевести погляд з вікна на двері. На порозі стояв, витріщившись на нас, Бутем.

Його ніби громом прибило. Він не міг промовити й слова. Крізь розкохане Бутемове тіло наче просвічував колишній хлопчисько,— отой незграба крамарчук, що не подужав працювати навіть у бакалійника. Цей хлопчисько був надзвичайно честивий, тож вельми моральний,— а тому сьогоднішній Бутем з усією своєю добропорядністю був просто вбитий побаченим. Він почервонів, як рак і нарешті, молитовно склавши руки на грудях, ледь вичавив прохацьким тоном:

— Ради бога... ради бога...

Честер (не помічаючи, що на нас дивляться, остаточно розлютився, коли я спробувала відштовхнути його) анітрохи не знітився, почувши Бутемове белькотання. Він умить відскочив убік і з силуваним обуренням заволав:

— Про що це ви? Що ви там белькочете? Хто вам дозволив залишити роботу?

Його ніби страшенно здивувало, коли бідолашний Бутем, переступаючи з ноги на ногу і роблячи неймовірні гримаси, кінець кінцем спромігся промовити:

— Але я бачив!.. Хіба я винен... Я не можу...

— Я що, у божевільні, де ідіотів переслідують марева? — заволав Честер. І, підскочивши майже впритул до Бутема, він замахав на нього руками.— Геть звідсіля, сер! Я знати не хочу ваших інсинуацій, мені соромно й подумати про таке у присутності леді! Але це повністю відповідає вашій поведінці від деякого часу,— поведінці людини, якій на думці, мушу сказати, лише гидота! Мені це вже обридло, і я не дозволю шпигувати за кожним моїм кроком! Ви стали нестерпні, і вам не місце у моєму домі! Геть! Я кому кажу? Геть з мого дому!

Побачивши, що Бутем з упертістю тупака і далі стоїть на місці, лише переминаючись із ноги на ногу й безтямно ворушачи губами, Честер віддав мені легенький уклін, наче тій дамі-патронесі з президії, торкнув мене за лікоть, ніби пропонуючи підвестись, і вивів з кімнати. Одне слово, то був цілком гідний відступ. І навіть не відступ,— просто то був розважливий акт, щоб увільнити мене від неприємної сцени.

І він таки й справді вигнав Бутема з дому! Звичайно, зчинилася бозна-яка буча,— ніхто до ладу не міг зрозуміти, що, власне, сталося. Честер безперестану кричав і так усіх заплутав, що навіть я почала сумніватися, чи міг Бутем побачити щось таке, через що треба було вчиняти скандал. Сама лише Селлі беззастережно обстала за Бутема. Але Честера, звісно, вона не ганила. Як на неї, в усьому завинила я, тільки я,— по-перше, тому, що розірвала шлюб з Честером, а по-друге (і в цьому, боюся, більшість молодих жінок будуть з нею солідарні), тому, що я не повинна була призводити до того, щоб «таке» сталося.

Тим самим вона поставила ультиматум — Честер негайно повертається з нею до Менора. Честер рішуче й досить брутально послав її під три чорти.

Це так вразило Селлі, що мені стало навіть шкода її. Бідоласі й у голову ніколи не заходило, як мало важить її «відданість» для Честера, який теж «відданий», але не людській істоті, а витворові власної уяви (він нафантазував собі свого ідола!), який був для Честера набагато прекрасніший і більше вартий відданості, ніж будь-яка людина, і звався цей витворений Честером ідол — Діло.

Власне, ця сварка і спричинила розрив між Селлі й Честером (а так само, мабуть, її подальше озлоблення проти мене), коли Честер кинув їй, що не дозволить нікому «тримати себе в рабстві», навіть найкращому зі своїх прибічників.

Тому Селлі теж вирішила покинути наш опоганений дім,— і вони виїхали вдвох, в одному кебі з Бутемом.

126

Я подумала: «Нарешті скінчиться це неймовірне напруження». Але вже минув майже рік, відколи Бутем і Селлі виїхали, а напруження ще й збільшилось. Тепер вони удвох пишуть книжку (п'ять місяців тому вони побралися,— або, як сказала тітонька Леттер,— поєдналися в любові до Німмо), обіцяючи в своїх спогадах розповісти «всю правду» про Честера Німмо й викрити мене — як причину їхнього розриву з великою людиною, а також усіх інших пліток, що «заплямували на схилку віку ім'я людини, до кінця відданої народові і вартої загального благоговіння». Я цитую з останнього листа Селлі.

А Честера прикрий досвід не навчив ані пристойнішого поводження, ані бодай обережності (навпаки, він навіть зрадів, позбувшись пильного ока Бутема),— більше навіть, він став набагато вигадливіший, коли на нього нападав шал. Я живу під постійним страхом, бо Джімові набридло бути таким тактовним і дивитись на все крізь пальці. Того дня, коли Бутем зробив своє карколомне відкриття, Джім прийшов до моєї спальні, куди я сховалася від божевільні внизу, пославшись на те, що мені треба було вкладати Роберта спати.

Нарешті я могла погратися з сином, який уже починав ходити; він саме перевальцем перебирався од стільця до стільця. Добувшись до нього, він гепався на підлогу й заливався радісним сміхом. Ми з ним удвох саме весело реготали, коли до кімнати ввійшов Джім. —

Він спитав:

— То вони вже виїздять?

Я відповіла, що так, Селлі й Бутем нарешті від'їздять, хоч знала, що його цікавить інше: чи їде Честер.

Джім, збуджено ходячи з кутка в куток по кімнаті, зразу ж озвався:

— Тобто ти запропонувала Честерові лишитись?

Я почала виправдовуватись: ми ще не скінчили книжку, та й куди йому подітись, хто його там глядітиме; та й коли він захворіє у місті, нам не дуже зручно буде відвідувати його. Джім урвав мене:

— Лікар викличе до нього доглядальницю! Але я про інше — ти думаєш коли-небудь випровадити його звідси чи ні?

Мене настільки, перелякав лютий вираз Джімового обличчя, що я хотіла сказати «так», але мені немов заціпило.

Я знала, що ніколи не зможу звільнитися від Честера й ніколи не зважуся виставити його за двері. І відчувала, що даремно вдавати, ніби попускаю старому лише з жалощів, бо він, мовляв, хворий,— адже я не кохала Честера, ніколи не кохала, однак тепер, на схилку його життя більше ніж будь-коли відчуваю всю міць його влади наді мною. Досить було йому спинити на мені свій колючий погляд (тільки в такі хвилини, може, який раз на тиждень, він і думав про мене як про живу істоту), як я вся зіщулювалася, розуміючи, що сьогодні, як і раніше, у нього в руках тисячі ниток,— і розірвати їх мені повік несила,— які з'єднували нас майже тридцять років шлюбного життя. І життя це тому й стало «часткою мого я», що моя сторона була в ньому потерпілою.

Після того як Джім зрозумів, що не дочекається від мене відповіді, він замкнув двері, і я подумала — зараз він мене вб'є. Але я так заціпеніла, що навіть не злякалась. Відкинувшись на спинку стільця, я чекала, і тіло моє геть обм'якло.

Джім спинився переді мною і цілу довгу хвилину вдивлявся в мене з чудним виразом ненависті й вагання. Мені здалося, що він і сам переляканий. Потім він обережно взяв мене за руки і підвів зі стільця. Я була така слабка, що не стояла на ногах, тож мусила спертися на спинку ліжка.

— Скажи мені все як є,— попросив він цілком лагідним тоном.— Що між вами сталося?

У мене пересохло в роті, і я ледь чутно прошепотіла, що не зробила нічого поганого.

— Отже, зовсім нічого? Отже, ти хочеш сказати, що Бутем усе вигадав?

Я ствердно хитнула головою, і Джім струсонув мої руки — але дуже обережно,— просто, щоб я прийшла до тями.

— Я хочу знати правду,— сказав він.— Ти повинна сказати мені правду. Отже, між вами нічого не було,— твоя честь і сумління чисті?

Я знову ствердно хитнула головою, але Джім удруге струсонув мої руки й наказав мені присягнутися.

— Присягаюся господом богом,— повторила я за ним,— що це правда.

Після цих моїх слів Джім остаточно розгубився. Він стояв, утуплений у мене, а мені раптом запаморочилось у голові, і я, мов підкошена, впала на стілець. Джім приніс мені води, я його поцілувала і, міцно пригорнувшись до нього, довго не відпускала від себе.

Він поклав мене в ліжко і вийшов, не зронивши більше ані слова. Я й досі не знаю, чи справді він мені тоді повірив,— річ майже неймовірна,— чи просто спробував обманути сам себе, бо йому забракло сміливості «поглянути у вічі правді».

Проте незабаром (десь так через місяць, усе як слід обмізкувавши) він змінив тактику й перестав обходити десятою дорогою вітальню, коли ми працювали там удвох з Честером. Якось уранці він зайшов туди,— цілком несподівано, шукаючи чорнила. І тепер раз по раз заходить до нашої кімнати, навіть без стуку (хоч на обличчі в нього щоразу написаний жах перед тим, що на нього чекає, і він нервово озирається на всі боки, зціпивши зуби,— наче боїться потрапити в пастку) і вже без будь-якої нагоди,— скажімо, просто вітає Честера з добрим ранком або нагадує мені, чи я не забула щось там зробити. Він ніби вирішив: «Не хочу бути щасливим з цією жінкою ціною честі. Я знаю, вона зрадлива й підступна, та не маю наміру потурати їй в усьому. Буду поводитися з нею так, ніби за нею немає ніякої провини, але якщо спіймаю,— тим гірше для нас усіх».

І тепер моє життя, яке після нашого «відходу від політики» мало стати таким простим і спокійним, ще більш ускладнилося і стало суцільною «політикою». Я мушу зважувати кожне своє слово, кожен свій крок. Напруженню не видно кінця-краю. Волосся моє посивіло, я так схудла, що одяг висить на мені, як на кістяку. Але дивно,— я ніколи ще не була така щаслива, як зараз, бо Джім ніколи не кохав мене так гаряче. Ми ніби вперше зрозуміли, що таке справжня пристрасть,— очевидно, Джім, як і я, відчуває, що кожен наш день може бути для нас останнім.

Але мені несила переконати його, що я лише тому й не можу вигнати Честера на вулицю, що боюся зруйнувати наше щастя. Я не могла б тоді позбутися думки, що цим вчинила злочин проти чогось більшого, ніж кохання.

Я б тоді зневажила саму себе, і, мабуть, на це й натякає Честер, коли говорить: ну ось, такий-то бідолаха сам себе засудив на вічне прокляття. Я боюся такого «прокляття», бо воно порушить моє щастя, позбавить радості життя,— а Джім може тільки вбити мене.

Зноски

1

Рескін Джон (1819—1900) — англійський письменник, теоретик мистецтва, ідеолог «прерафаелітів» — мистецької групи, що взяла за ідеал «наївне мистецтво» Середньовіччя й Раннього Відродження (дорафаелівське). Тут і далі примітки перекладача.

2

Фенії — дрібнобуржуазні революціонери-республіканці 50— 60-х років XIX ст., які боролися за визволення Ірландії від британського панування.

3

Лорна Дун - героїня однойменного роману англійського письменника Р. Д. Блекмора (1825—1900).

4

Нонконформістами називали методистів, баптистів, квакерів, пресвітеріанців, індепендентів та інших,— що не визнавали панівної англіканської церкви.

5

Вовенарг Люк де Клап'є (1715—1747) —відомий французький письменник-мораліст, учень і послідовник Вольтера.

6

Іст Лінн - мелодрама за однойменним романом Елен Генрі Вуд (1814— 1887).

7

Ліберал-уніат - прихильник унії Ірландії з Англією, проти чого виступала переважна більшість ірландців.

8

Уесліанці - послідовники Джона Уеслі (1703—1791), що вимагав методичного дотримання релігійних служб і настанов. Тому їх іще називали методистами.

9

Чемберлен Джозеф (1836—1914) — державний діяч Великобританії, представник радикального крила ліберальної партії, один з ініціаторів британської експансіоністської політики.

10

Істборо - закритий навчальний заклад для дітей привілейованих класів у курортному містечку Істборн на березі Ла-Маншу.

11

Pax Britannica - Британський світ (лат.)

12

Жителі західних графств Англії вважали себе «аристократами за походженням», власне британцями.

13

Гладстон Вільям Юарт (1809—1898) —прем'єр-міністр Великобританії у 1868—1874, 1880—1886, 1892—1894 pp., лідер ліберальної партії з 1868 р.

14

Даунінг-стріт — вулиця в Лондоні, де розташована резиденція англійського прем'єр-міністра.

15

Пінеро Артур-Вінг (1855—1934) — англійський драматург, автор багатьох комедій, присвячених розкладові сім'ї у буржуазному суспільстві.

16

Баррі Джеймс Метью (1860—1937) —англійський драматург, шотландець за походженням. Автор комедій з міщанського життя. Популярності набула його п'єса «Пітер Пен», написана на казково-фантастичний сюжет.

17

Джінго - так в Англії називали войовничих шовіністів.

18

Лено Ден (1860—1904) — відомий актор мюзик-холу, спеціалізувався у жанрі «низької комедії» та пантоміми, де з 1889 р. грав ролі жінок.

19

Піль Роберт (1788—1850) — прем'єр-міністр Англії, за якого у 1845 році були скасовані високі податки на закордонну пшеницю, що було невигідно для лендлордів.

20

Соммі - річка у Франції, що впадає в Ла-Манш, де англо-французькі війська влітку й восени 1916 року намагалися прорвати оборону Другої німецької армії; з обох боків загинуло тоді понад 1,3 млн. вояків. Тут 15 вересня 1916 року англійці уперше в світі вивели на поле бою танки.

21

Єпископ Уеслі Джон (1703—1791), засновник церкви методистів, вимагав неухильного дотримання релігійних служб.

22

За однією з біблійних легенд, у краю Гадаринському Христос вигнав з біснуватого дияволів, і вони вселилися у стадо свиней. Оскаженівши, свині кинулись у води озера і потопилися.

23

Mob (англ.).— натовп, юрба, збіговисько голодранців; у сленговому значенні ще — зграя злодіїв, покидьки злочинного світу.

24

Ієзавелі - За Біблією, деспотичну дружину ізраїльського царя Ахава за одне з її жахливих беззаконь розтоптали вершники й роздерли голодні пси. Ім'я її стало символом безчестя.

25

Хакі - Вибори в парламент 1918 року, що їх провів уряд Ллойд Джорджа, коли лейбористи перемогли, скориставшись відсутністю значної частини виборців, які були в армії і не могли взяти участі у голосуванні.

26

Рядок з «Псалома життю» Г. Лонгфелло.

27

Йдеться про цілковиту поразку партії лібералів.

28

Фасга — за біблійною легендою гора, з якої бог показав Мойсею землю обітовану.

29

Синя книга - у синіх палітурках виходили парламентські доповіді й повідомлення.

Content

Кері Джойс Улюбленець слави

Мораль і політика в романах Джойса Кері

УЛЮБЛЕНЕЦЬ СЛАВИ

Зноски