Kolpakov Aleksandr

Griada

Aleksandr Kolpakov

Griáda

Mladé Letá Bratislava 1962

© Mladé Letá 1962

Translation © Elena Krúpová 1962

Časť prvá

Na krídlach príťažlivosti

1

Ruže a tŕne

Graviplán vytvoril hnaciu silu, ktorá tisíc ráz oslabila zemskú príťažlivosť, a pomaly klesal z osemnástej družice do horných vrstiev atmosféry.

Co ma čaká? Dnes ma súrne zavolala na Zem Spoločnosť pre ovládnutie Vesmíru a za navigátora v medziplanetárnej výprave k alfe Eridanu určili iného astronauta. Skoda, že som sa musel rozlúčiť so súdruhmi. S mnohými „Eridančanmi” som neraz prežíval ťažkosti medziplanetárnych letov.

Sto kilometrov od Zeme príjemne sa rozžaruje obrazovka miniatúrneho astrotelevízora. Ukazuje sa na nej tvár službukonajúceho dispečera Kozmecentra, ktorý určí miesto pristátia.

Vrhám pohľad na obrazovku. Dívajú sa na mňa dve velké usmievavé zelenkasté oči. Pekné dievča v uniforme dispečera.

— Piata oblasť, sedemdesiata deviata dráha, — hovorí. — Zapnite druhý stupeň antipríťažlivosti.

Rád by som vedel, ako sa volá. Vtom sa však graviplán zatriasol. V okrúhlom okienku vzplanul oslepujúci belasobiely plamienok. Prístroj ukázal maximálne napätie motorového kondenzátora — päťdesiat miliónov voltov.

Krátke spojenie! Po trupe graviplánu sklzol blesk. Čosi zatrešťalo, zasvišťalo. Silne zapáchala spálenina. Začínam si uvedomovať, že zhorela aparatúra, vytvárajúca antipríťažlivosť. Ale prečo? Aha, už rozumiem. Neomylne presný a citlivý prístroj mi vraví jazykom čísiel, že do motora sa dostal meteor o váhe 50 gramov.

Vždy som mal úctu pred teóriou pravdepodobnosti. Ako tvrdia vedci, na meteorit takej váhy možno naraziť pri zemskom povrchu raz za tisíc rokov. A teda ja som naň narazil…. mal som to „šťastie”!

Graviplán sa naklonil dopredu. Sila zemskej príťažlivosti, doteraz brzdená nesmiernou koncentráciou elektromagnetickej sily, pevne zdrapila graviplán a nezadržateľne ho ťahala nadol. Medzi anténami zlovestne zakvílil vietor.

— Koniec? — spýtal som sa sám seba. — Áno, koniec mojim hviezdnym cestám.

Príjemný pocit, príznačný pre bezváhový stav, sa zmocňuje celého môjho tela. Tvár dievčaťa, na ktorú ďalej vytrvalo pozerám, sa zahmlila a zmizla.

— Letec Andrejev! Haló! — prenikavo sa ozýva v ušiach jej zvonivý hlas. — Čo je s vami? Držte sa! Hneď vám… moment!

Ručička rádiovýškomeru rýchlo klesá dolu. K povrchu Zeme chýba 90… 80 60 kilometrov.

So zúfalým úsilím dvíham oťaženú hlavu a dívam sa na televíznu obrazovku. V operatérskej pracovni Kozmocentra, na rozkaz rýchlych prstov dispečerky, zablikala signálna žiarovka na pulte havarijného elektrónkového stroja. Ten v okamihu zostavil mužstvo pre diaľkovú záchrannú raketu. O sekundu sa raketa vzniesla k oblohe. Elektrónkový letec ju opatrne priviedol k padajúcemu graviplánu. Ešte chvíľa… Naše rýchlosti sa vyrovnávajú a ohromný elektromagnet záchrannej rakety pritiahol môj stroj. Ale od Zeme je už iba dvadsať kilometrov!

Burácajú kyslíkovovodíkové brzdiace motory a zachádzajú sa od preťaženia. Nemohol som vtedy vidieť, že prístroj na dispečerovom stole ukazoval dvanásť „ži”. To znamenalo, že preťaženie, spôsobené silným brzdením, bolo dvanásťkrát väčšie ako skutočná váha graviplánu a všetkých predmetov v ňom. Zohol som sa pod váhou tisícov kilogramov, ktoré mi zaľahli na plecia.

No zmenšiť rýchlosť brzdenia nemožno, lebo raketa aj s graviplánom by sa zaryla do kozmodrómu.

— Len aby to vydržalo! — opakoval som si vtedy. — Vydržať niekdľko minút!

Líham si na chrbát, aby som zo seba striasol neznesiteľný tlak brzdenia.

Napokon záchranná raketa vyvažuje reaktívnou tiažou zemskú príťažlivosť a pár metrov nad Zemou zostáva visieť vo vzduchu. Ale spálila všetky pohonné látky, zásoba ktorých nebola vypočítaná pre taký mimoriadny prípad: veď raketa „schytila” graviplán skoro pri samej Zemi. Jej motory s treskotom vychrlili ohnivé fontány a stíchli. Záchranná raketa spolu s graviplánom sa ťažko spúšťa na plochu kozmodrómu a láme pritom ľahšie časti konštrukcie.

Od silného nárazu strácam vedomie…

V Kozmocentre ma pokladali za skúseného astronauta, i keď som nebol hviezdou prvej veľkosti. Kolegovia si ma vážili a cenili. Ale po nešťastnej príhode a graviplánom, keď som lenlen neprišiel o život, mi šťastie prestalo žičiť. Ledva som sa trochu zotavil — opäť týžd ňov po pristátí s havarijnou raketou — predvolal ma Andrej Češenko, riaditeľ Kozmocentra.

— Máš smolu, — povedal zamračene a smiešne pohýbal hustými fúzmi, ktoré boli predmetom vtipov všetkých astronautov východnej pologule. Potom vyčítavo na mňa pozrel láskavými modrými očami. — Veď som ťa vtedy náročky odvolal z výpravy na Eridanus. Chcel som ťa urobiť veliteľom kvantovej rakety, ktorá pred troma dňami odletela k supertrpasličej hviezde Coipera. Veľmi zaujímavá výprava! Premeškal si… Zatiaľ si oddýchni na medziplanetárnych dráhach alebo Pracuj na orbitálnych raketách.

Chystal som sa čosi namietnuť, ale Cešenko sa už rozprával s kýmsi cez videofón.

Vyšiel som so zvesenou hlavou, v takej mizernej nálade ako nikdy predtým. Veď na ďalšiu hviezdnu výpravu budem musieť čakať možno aj trištyri roky. Nejaký čas som lietal na dráhe Zem— Mars, dva razy som bol na Venuši, zúčastnil som sa na výskumnej výprave asteroidov. Lenže po medzihviezdnych letoch to bolo ľahké a pritom i nudné zamestnanie. Žiadal som sa na Zem, lebo som nevedel, čo si počať, a vymenovali ma za veliteľa havarijnej rakety na dvadsiatej tretej družici Zeme. Tu som prežil ešte pol roka — a zbytočne. Havárií nebolo, a ja som sa celé hodiny potĺkal po miestnostiach a laboratóriách družice a hľadal som partnerov na šachy. Pri každej vhodnej príležitosti som sa vypýtal na Zem a v prvom rade som sa náhlil do Kozmocentra navštíviť záchrankyňu, na ktorú som ani chvíľu nezabúdal.

Len čo som smel po nehode opustiť sanatórium Kozmocentra, vybral som sa hľadať dispečerku. Najprv som sa však vyzvedel, ako sa volá.

Keď som sa blížil k operatérskej sieni, nahováral som si, že idem splniť iba spoločenskú povinnosť. „Poďakujem sa a hneď odídem.” Lidu som našiel v hale, kde bolo plno elektrónkových prístrojov. Stála napoly obrátená ku mne. Jej jemné prsty isto behali po klávesoch riadiaceho panelu.

— Ďakujem vám, — zamrmlal som. — Zachránili ste mi život.

Lida sa udivene obrátila.

— Maličkosť, — zmiatla sa trochu. — Urobila som len svoju povinnosť.

— Aj tak na to nikdy nezabudnem..!

— Nezveličujte, — posmešne poznamenala Lida a pozorne si prezerala prsty.

Teraz som sa dostal do pomykova ja. Chvílu som prešľapoval na mieste a chcel som už odísť, keď sa ma odrazu rýchlo opýtala: — Veľmi ste sa vtedy zľakli, vy tiežletec? Napokon som jej pozrel do očú: zdalo sa mi, že sa z nich leje celé more svetla.

— Tiežletec sa viac zľakol vašich prísnych očí než zemskej príťažlivosti.

Lida sa blahosklonne usmiala. Tak sa začala naša známosť.

Postupne som Lidu čoraz lepšie poznávaL Pred troma rokmi skončila Inštitút diaľkového rádiového riadenia. Diplomovú prácu robila na dvanástej družici. Tam navrhla Lida dvojité rádiové sprevádzanie nákladných rakiet na Mars. Za to dostala čestné uznanie Najvyššej rady pre ovládanie Vesmíru. Posledný rok, kým ju preložili do Kozmocentra, pracovala ako rádionavigátorka na dopravnom stratopláne, ktorý premával okolo sveta na trati Moskva — New York— Moskva.

… Neraz sme spolu odleteli za mesto, do bohatých zavolžských stepí, ktoré sa na nepoznanie zmenilo od tých čias, čo toky sibírskych riek obrátili na juh do Strednej Ázie a Zakaspicka.

Tam som jej rozprával o ďalekých svetoch: o planétach Šíria, zaplavených nedozerným oceánom bujného rastlinstva; o modrom bezoblačnom nebi, na ktorom planú dve slnká: jedno veľké, oslepujúco jasné a horúce — to je sám Sírius; druhé malé, belasobiele svetielko, jeho trpasličí blíženec.

Náprstok jeho hmoty váži šesťdesiat kilogramov. Spomenul som tragickú smrť astronautov, ktorí sa z neopatrnosti dostali do silných gravitačných polí; rozprával som o dlhých rokoch blúdenia pri poruchách elektrónkových počítacích prístrojoch, keď astronauti celé desaťročia museli vypočítavať cestu k Slnku; rozprával som o úžasnej, vyčerpávajúcej práci, ktorú by prístroj vykonal za deň; o stretnutiach so skupinami zvláštnych tvorov na planétach šeťdesiatej prvej hviezdy Labute — tvorov, ktorí sa po miliónoch rokov vývoja možno stanú nositeľmi rozumu v ďalšej časti Vesmíru…

— Aké by to bolo zaujímavé, dostať sa tam, kde si bol ty! — zvolala n evdojak Lida.

— Možno sa tvoja túžba raz vyplní, — sľuboval som jej.

— Nie, ja sa od Zeme neodlepím, — odvetila smut ne, — nie som astronautom…

Vari sme mohli vtedy predpokladať, že sa jej želanie naozaj vyplní… o milión rokov?! Veď sme sa spolu dostali do čudesnej Uovej krajiny…

Nebadane leteli mesiace. Nenachádzam slová, ktorými by som vyjadril šťastie, akým naplnila môj život Lida. Zaľúbil som sa tuho a mocne. A Lida moje city opätovala. Zakaždým po návrate z pravidelného vesmírneho letu ma čakala pri sedemdesiatej deviatej pristávacej ploche, zádrapčivo sa vypytovala na podrobnosti cesty, láskavo mi hľadela do očí, akoby sa chcela uistiť, či som taký ako predtým, či som vo vesmírnych priestoroch nezabudol na pozemské dievča. Potom sme sa vybrali k brehom Stredozemného mora a vracali sme sa odtiaľ plní síl a zdravia, túžiaci po milovanej práci. Áno, prácu, nebezpečnú, ale zaujímavú prácu vo Vesmíre, som ľúbil nemenej ako Lidu.

A rovnako ako predtým som sníval o medzihviezdnych letoch a vytrvalo som obtlkal prahy Medzihviezdneho oddelenia Kozmocentra. Odháňali ma ako dotieravú muchu. Aj Cešenko sa odo mňa odvracal a robil sa, že ma nevidí. Keď sme sa nečakane stretli na chodbe, rýchlo zmizol za najbližšími dverami alebo sa začal ospravedlňovať: — Nedá sa nič robiť, milý Viktor. Roboty máme teraz vyše hlavy: rozšírený program ovládnutia Vesmíru. Čože? Kedy pôjdeš ku hviezdam? Ani potuchy nemám, — previnilo rozkl adal rukami. — Kam by som ťa mohol p oslať? Ako na zlosť všetky medzihviezdne výpravy sa plánujú až na budúce desaťročie. Vieš čo, nenáhli sa, pracuj zatiaľ na medziplanetárnych dráhach!

Keď sa naskytne niečo zaujímavé — hneď ti dám vedieť.

Roztrpčený neúspechom som odchádzal, dlho som chodil po uliciach Kozmocentra a preklínal nudnú prácu havarijnej služby. Som predsa medzihviezdny letec! To je moje povolanie, sníval som o ňom ešte v detstve.

A dávno som poznal pocit nekonečného priestranstva, ktorý kedysi sčasti okúsili letci. Nazývali ho „pocitom vzduchu”. Hovorím „sčasti”, pretože letci neboli celkom voľní. Neviditeľné reťaze príťažlivosti ich neprekonateľnou silou pripútavali k Zemi; nebolo im súdené uvidieť hviezdne svety.

Až raz som začul na správe Kozmocentra udivujúcu novinku. Akademik Samojlov z Akadémie príťažlivosti vypracoval projekt nového astroplánu — gravitónovú raketu.

— Vraj je to druhý Einstein, — povedal mi riaditeľ Kozmocentra, keď som pribehol za ním. — Objavil nové zákony prírody. Akade mik Samojlov tvrdí, že jeho raketa môže doletieť do druhých galaxií, lebo má skoro nevyčerpateľné zdroje energie.

Andrej Michajlovič sa rozosmial: Kedy poletí? — spýtal som sa nedočkavo.

Nie tak skoro, ako by si ty chcel. Neviem nič určitého. Viem len toľko, že zostrojenie gravitónovej rakety riadi Všesvetová vedeckotechnická rada. Už desať rokov ju stavajú, bez zbytočného, kriku, lebo je to nová, nevyskúšaná vec.

Začal som modlikať Andreja Michajloviča, aby ma odporúčal akademikovi Samojlovovi. Riadite! sa dlho zdráhal, no napokon sa vzdal.

— Dobre, zatelefonujem mu. Ale nič ti nesľubujem. Samojlovovi sa núkajú stovky dobrovoľníkov a je neobyčajne prieberčivý.

2

Akademik Samojlov

O týždeň som uháňal po autostráde Kozmocentrum — Moskva a n eprestajne som myslel na gravitónovú raketu. Jej podstata mi bola úplne nejasná. O gravitónoch, nositeľoch príťažlivosti, som mal len celkom všeobecné predstavy, ktoré som získal ešte v Akadémii astronautiky. Moje zamestnanie, praktická astronavigácia — to je niečo iné. Každý astronaut vám povie, že príťažlivosť je celkom reálna vec. Aj pre mňa bola príťažlivosť[1] takou istou prirodzenou vlastnosťou hmoty ako zotrvačnosť, fyzickú podstatu ktorej tiež nepoznáme. Avšak do podstaty príťažlivosti som sa nikdy nepokúšal vniknúť, pretože som vedel, že by mi na to nestačil ani celý život.

Elektromagnetická autostráda, rovná ako dráha strely, elektrónkové riadenie auta a úplná nehlučnosť premávky tvorili ideálne podmienky pre cestovanie. Chvíľu som driemal, ukolísaný myšlienkami, chvíľu som pozeral na ubiehajúcu krajinu. Cesta viedla cez rozľahlé priemyselné oblasti, ktoré sa rozprestierali po celej ceste od Volgy k Moskve a ktoré sa veľmi líšili od priemyselných stredísk minulých storočí. Dávno zmizol dym, sadze, hukot a hrmot. Nové závody a továrne, vybudované z umelej hmoty a skla, pracovali celkom ticho. Ba ani nad hutami sa nezjavil čo len jediný obláčik dymu. Vysoké pece jestvovali už len v povestiach. Energiu na tavenie kovov dodávali atómové a termojadrové elektrárne. Technologický postup výroby kovov prebiehal v indukčných vákuových peciach.

Auto prechádzalo okolo kombinátu na výrobu titanu. Na začiatku 21. storočia titan úplne nahradil železo, ktoré tak verne slúžilo ľuďom celé tisícročia. V porovnaní so železom je titan nezvyčajne odolný voči kyslíku a vlhkosti vzduchu, znamenite odoláva kyselinám, zásadám, soliam; prevyšuje aj drahé kovy: zlato, striebro, platinu. Stroje a konštrukcie z titanu vydržia storočia, kým železné a oceľové výrobky ledva štyridsať rokov. Pomocou neutrónového žiarenia možno dať titanu rozličné cenné vlastnosti.

Zliatiny titanu sa stali základným kovom pre medzihviezdne rakety.

Majú prekvapujúce a obdivuhodné vlastnosti: neprepúšťajú kozmické lúče, odolávajú nárazom menších meteorov, sú veľmi tvrdé a žiaruvzdorné a pritom nie sú ťažšie ako hliník.

Na obzore sa objavili hranaté budovy radiačného hutného závodu.

Radiačné hutníctvo je novým rozvíjajúcim sa odvetvím priemyslu 23. storočia. Rádioaktívne prístroje, ktoré pracujú podľa neobyčajne presných programov, sú riadené kybernetickými strojmi a menia štruktúru atómových jadier obyčajných chemických prvkov. Výsledkom celého radu umelých premien sú zriedkavé a vzácne prvky — germánium, gálium, skandium, ytrium a mnohé iné, ktorých výroba obyčajnými hutníckymi metódami je neobyčajne zložitá a drahá.

Priemyselné oblasti vystriedali poľnohospodárske. Až Po obzor sa rozprestierali dobre obrobené polia. Umelé vykurovanie, ožarovanie a podzemné zavlažovanie umožňuje zobrať za rok dve až tri úrody. Vznikli podmienky pre pestovanie ryže, bavlny a citrónov v severných šírkach.

O šesť hodín som sa blížil k hlavnému mestu Východnej pologule, ktoré si zachovalo názov Moskva.

V Moskve si vždy človek spomenie na hrdinské 20. storočie, ktoré smelo vykročilo do svetlej budúcnosti, do prekrásneho sveta, v ktorom teraz žijem ja a moji bratia vo všetkých kútoch Zeme. Ľudia 20. storočia priniesli nesmierne obete, preliali potoky krvi, ale rozohnali strašné čierne mračno fašizmu, ktoré v tých časoch viselo nad svetom.

Kedykoľvek sa približujem k hlavnému mestu Východnej pologule, vždy sa ma zmocňujú pocity syna, ktorého víta láskavý pohľad matky, jej jasný úsmev a dotyk starostlivých rúk. Hukot kypiaceho života v hlavnom meste sa mi ako vlny vlieva do srdca.

Stred mesta nebolo ťažko nájsť. Vypínala sa tam mohutná budova Všesvetovej vedeckotechnickej rady. Horná časť budovy sa končila sochami Marxa, Engelsa, Lenina a Pracovníka oslobodeného sveta. V noci boli sochy osvetlené znútra a bolo ich vidieť na stovky kilometrov. Veľakrát, keď som sa vracal z medzihviezdnych výprav, už z diaľky som pozdravoval veľkých tribúnov nového sveta. Dráha orbitálnej rakety, ktorá ma dopravovala z osemnástej družice na kozmodróm, vždy prechádzala severne od Moskvy v stokilometrovej výške. A prvé, čo sa objavilo na obrazovke môjho astrotelevízora, bola socha Vladimíra Lenina, ktorá sa jasne črtala na pozadí Zeme zahalenej nocou. A srdce sa mi po každý raz naplnilo nekonečnou hrdosťou: Lenin, ktorého dianie patrí všetkým budúcim pokoleniam, bol mojím krajanom…. Pohyblivé poschodové chodníky ma rýchlo a nečuj ne niesli do vedeckej štvrte mesta. Bolo jarné poludnie; z oblohy, od rána zatiahnutej hustými mračnami, padalo hrejivé, rozptýlené svetlo; slnko len zriedka vrhalo spoza oblačných hôr na Zem plachý lúč, jasný a radostný ako úsmev dieťaťa. Na strechách budov nehlučne pracovali elektrické zariadenia, ktoré usmerňovali nadol ionizovaný vánok — neobyčajne svieži a zdravý vánok.

Pohodlne som sa usadil v ľahkom kresle na siedmom poschodí chodníka a obzrel som sa: dolu nehlučný prúd áut; vo vzduchu kŕdle vrtuľníkov lietajúcich všetkými smermi ako vtáci; ohromné skupiny budov z umelých hmôt a skla; tichý hovor ľudí, ktorí išli nado mnou a podo mnou; melodický hukot dopravných stratoplánov, ktoré leteli vysoko nad oblakmi…

A tu je konečne Akadémia príťažlivosti. Prešiel som na pohyblivé schody, ktoré prevážali cestujúcich dolu na ulicu, a ocitol som sa pred budovou. Trochu rozpačito som vošiel do priestranného vestibulu Akadémie, kde ma odmerane privítali busty Newtona a Einsteina, stojace po stranách širokého mramorového schodišťa. Informačná obrazovka mi ukázala, kde nájdem Samo jlova. Dvere do jeho miestnosti boli pootvorené.

— Slobodno? — spýtal som sa, keď som v neveľkej, jednoducho zariadenej miestnosti zbadal staršieho územčistého človeka, zahrabaného v hŕbe projektov.

— Kto tam? — mrzutým hlasom odvetil vedec a ani sa neotočil. — Ak študent, prijímam od dvoch do piatej.

Nie, nie som študent, — prehovoril som a vošiel do izby.

Čo si teda prajete?

Samojlov mal sivé, pichľavé oči a na nich okuliare.

Neveľmi srdečné privítanie. Trochu som sa zmiatol, ale nedal som to najavo., — Hovoril vám Češenko o mne? Som z Kozmocentra. Vedec zvraštil čelo, zrejme sa usiloval rozpamätať. Potom sa mu vrásky stratili a prívetivejšie pozrel na mňa.

— Spomínam si, — povedal priateľskejším tónom.

— Vy ste Andrej ev?

— Áno.

— Tak si sadnite. — Širokým gestom mi ukázal kreslo, zahádzané stočenými nákresmi. — Môžem vás potešiť. Budete päťsto šesťdesiatym druhým uchádzačom o miesto navigátora.

Sadol som si na kraj kresla.

— Tak ty si sa zúčastnil výpravy, ktorá skúmala sústavu Šíria? — živo sa spýtal fyzik. Akiste si spomenul na podrobnosti rozhovoru s riaditeľom Kozmocentra.

— A na vlastné oči si videl znamenitú bielu trpasličiu hviezdu Sírius B?

Chcel som, polichotený záujmom, podrobne rozpovedať všetko, ale Samojlov už na otázku zabudol. Hľadal čosi v hŕbe papierov. — Koľko máš rokov? — spýtal sa neočakávane.

— Tridsaťosem, — odvetil som a zaumienil som si, že sa nebudem ničomu čudovať.

— Dávno už lietaš na fotónových raketách? Miesto odpovede som odhrnul klopú kabáta a ukázal som mu medailu, na ktorej bolo vyryté: „Sto svetelných rokov”.

Mhm… — uspokojené zatiahol vedec, chvíľu mlčal a začal rozprávať o veciach, ktoré zdanlivo vôbec nesúviseli s predchádzajúcim rozhovorom.

— Tu hľa musí byť tá planéta, — energicky ohra ničil červenou elipsou juhovýchodnú časť súhvezdia Hadonosa. Pred ním ležala podrobná mapa stredu Galaxie, spestrená početnými značkami.

— O akej planéte hovoríte? — spýtal som sa opatrne a ponad jeho pl ece som si prezeral mapu.

— O tej, na ktorú treba letieť.

Pozrel som pozornejšie na Samojlova a zdalo sa mi, že žartuje.

Svetlá bodka na kraji Galaxie, ktorá označovala polohu Slnka, a červená elipsa v strede Galaxie, boli na piaď od seba vzdialené. No vedel som, že v skutočnosti je to tridsaťtisíc svetelných rokov. Nerátal som, že budem tak dlho žiť, a nevedel som si predstaviť, ako možno vážne vravieť o hľadaní planéty v strede Galaxie.

— Centrálne jadro našej Galaxie pozostáva z desiatok miliárd hviezd.

— Zdalo sa, že Samojlov sa rozpráva sám so sebou. — Keby len jedno zo stomiliónov týchto sine malo obývanú obežnicu, aj tak by muselo byť v strede Galaxie tisíc obývaných planét. Desať rokov som robil pomocou unikátnych teleskopov dvadsiatej druhej družice tie najpresnejšie pozorovania pohybu hviezd v strede Galaxie, na tri roky som zavalil kombinát elektrónkových počítačov výpočtami a tu je výsledok.

Samojlov nežne pohladil kôpku hrubých kníh.

— To sú výpočty pohybov planéty X (zatial ju nazveme tak) a jej centrálnej hviezdy, — vysvetlil mi. — Ja tvrdím, že planéta X je svojimi podmienkami veľmi blízka našej Zemi. Okrem toho som presvedčený, že tam žijú rozumné bytosti.

— No a čo z toho? — spýtal som sa, lebo som nechápal, kam mieri.

— Akože, čo z toho?! — rozhorčil sa Samojlov. — Keby sa nám podarilo nájsť spoločnosť blízku svojím rozvojom našej, nadviazať s ňou styky a výmenu vedeckých, technických a kultúrnych výdobytkov — to by prinieslo pozemšťanom nevídaný osoh.

„Dobre, ale tridsaťtisíc svetelných rokov?!…” Nechcel som prerušovať nadšeného akademika. Ako keby uhádol moje myšlienky, spýtal sa ma: — Zaiste poznáš základy teórie relativity? — Áno, ešte z Akadémie, — poved al som. — Tak mi teda povedz, čo vieš o časovom paradoxe? Lorentzovo spomalenie času? — spýtal som sa. — Veď to pozná každý astronaut.

— No a za kolko rokov možno doletieť do stredu Galaxie na dnešnom astropláne?

Trochu som porozmýšľal a povedal:

— Najlepší astroplán — vysokofrekvenčná kvantová raketa — vyvinie rýchlosť 299 a pol tisíca kilometrov za sekundu. Cas sa v nej spomaľuje oproti pozemskému dvadsať ráz. Let v nej by trval tisíc päťsto rokov.

Nedožil by som sa konca tohto letu… Ani ty by si sa nevrátil na Zem.

Nemohol som pochopiť, či hovorí vážne, alebo žartuje.

— A čo by si povedal, — tu Samojlov sprisahanecky stíšil hlas, — na rýchlosť väčšiu ako je svetelná?

— To, že taká v prírode neexistuje. To vedeli už naši predkovia, obzvlášť starý Eistein. — Nazdával som sa, že som úspešne odpovedal.

Samojlov sa záhadne uškrnul.

— Pozri sem. — Sťukol vypínačom a na protiľahlej stene zasvietila velikánska obrazovka supertelevízora. Zelenkasté svetlo padlo na predmety. — Toto je maketa novej medzihviezdnej rakety, v porovnaní s ktorou je kvantová raketa iba korytnačka.

O novej rakete mi akademik povedal toľkoto: Je to gra vi tónová raketa. Jej plán sa stal uskutočniteľným len pred pätnástimi rokmi, keď sa fyzikom podarilo uvolniť energiu, skrytú v gravitónoch. Fyzikálna podstata príťažlivosti je teraz už skoro rozlúštená, ľudia ju vedia usmerňovať. Gravitácia, čiže príťažlivosť je veľmi zložitý elektromagnetický vzájomný vzťah medzi dvoma telesami. Gravitóny sú akýmisi „atómami” príťažlivosti, jej nositeľmi.

Každé hmotné teleso vyžaruje do priestoru určité dávky gravitačnej energie a vytvára okolo seba pole príťažlivosti. Gravitóny sú nepredstaviteľne malé.

Elektrón a gravitón je to isté ako Slnko a zrnko piesku! Je jasné, že v nepatrnejších čiastočkách priestoru, ako je vnútrogravitónový obsah, bude energia nepomerne viac skoncentrovaná ako v atómovom jadre. Na Merkúre zostrojili veľkolepý urýchľovač mezónov — jadrových častíc. Zrýchlené mezóny sú nevyhnutné pre bombardovanie atómového jadra. Prstencový magnet urýchľovača obopínal planétu okolo rovníka. Pri bombardovaní hmoty zrýchlené mezóny prenikali do nekonečnej hĺbky látky, až k mikrokozmu, a spôsobovali rozpad gravitónov.

Energia z gravitonov sa uvoľňovala vo forme elektromagnetických častíc.

Ale veď na raketu sa nedá namontovať obrovský urýchľovač!

Pred dvoma rokmi objavili katalyzátor, ktorý urýchľuje rozpad gravitónov za obyčajných podmienok; nevyhnutnosť stavať veľké urýchľovacie prístroje odpadla. Tento katalyzátor sa nazýva kapačastica. Jej objavenie umožnilo využiť energiu gravitónov v astronautike. Takto vznikla gravitónová raketa! Keďže gravitónová energia je neobyčajne silno skoncentrovaná v nepatrnom objeme — je to ako sopka ukrytá v špendlíkovej hlavičke — desaťtisíc ton gravitónov nahradí milióny ton obyčajných jadrových pohonných hmôt. Preto je gravitónová raketa desať ráz menšia ako fotónová a kvantová. Jej rýchlosť je 299 795 kilometrov za sekundu, čiže len o pár kilometrov za sekundu menšia ako rýchlosť svetla.

Fotónové a kvantové rakety nikdy nedosiahnu takú rýchlosť! Jadrová hmota, ktorou sú poháňané, nedá toľko energie, koľko treba na zvyšovanie rýchlosti z 299 500 kilometrov za sekundu ešte o 295 kilometrov. Na čo znamenajú tieto zvyšné kilometre na prahu svetla! Cím bližšie k nej, tým väčšie množstvá energie treba vynaložiť na každý kilometer za sekundu.

Veď na zvýšenie rýchlosti zo stotisíc na dvestotisíc kilometrov za sekundu treba milión ráz menej energie ako na jeden — len jeden! — kilometer pri prahu rýchlosti svetla! A čím bližšie k rýchlosti svetla, tým rýchlejšie sa spomaľuj e čas. V gravitónovej rakete plynie čas tisícdvestokrát pomalšie ako na Zemi. Do centra Galaxie doletí za dvadsaťtridsať rokov.

— Ale to nie je všetko, — pokračoval akademik.

— Gravitónová raketa môže vyvinúť rýchlosť ešte väčšiu, ako je svetelná!

— To je nemožné! — odporoval som smelo. — Rýchlosť svetla je hranica, ktorú hmotné telesá nemôžu dosiahnuť.

Samojlov víťazoslávne zdvihol ukazovák: Einsteinova poučka o tom, že rýchlosť svetla je najvyššou rýchlosťou v prírode, nie je celkom správna. Je objavený oveľa hlbší zákon prírody, ktorý vraví: rýchlosť svetla je len dolnou hranicou rýchlosti vzájomného pôsobenia v mezónovom poli. Hornou hranicou je rýchlosť pohybu gravitónov.

— Aká je ich rýchlosť? — zašepkal som od vzrušenia.

— Tisíc ráz väčšia ako rýchlosť svetla!

Zakrútila sa mi hlava. Teória relativity, na ktorej pol druha storočia stála fyzika, sa ukázala len jednou časťou omnoho všeobecnejšej teórie priestoručasupríťažlivosti…

Akademikov posmešný hlas ma vytrhol zo zamyslenia.

— Tak ty si sa prišiel prihlásiť do gravitónovej rakety?

— Áno, — odvetil som zmätene. — Ste ochotný ma vziať?

Vedec chvíľu mlčal a priateľsky si ma prezeral.

— Páčiš sa mi. Beriem si ťa za navigátora, — povedal proste.

— A koľko ľudí tvorí posádku rakety?

— Dvaja.

— Čože?! Iba dvaja ludia?

— Nečuduj sa. Gravitónová raketa je nová, ešte nevyskúšaná na prekonanie času a priestoru. Preto Všesvetová vedeckotechnická rada chcela najprv poslať raketu celkom bez ľudí, len s robotmi. No po vášnivých sporoch Rada splnila moje želanie, aby som sám letel gravitónovou raketou… a rozhodol som sa, že vezmem jedného dobrovoľníka — navigátora. M usím si osobne overiť rad teoretických poznatkov. Veľmi zaujímavé bude overiť si v praxi, aké vlastnosti nadobudnú čas, priestor a hmota telies za prahom rýchlosti svetla.

— Pri rýchlosti, ktorá sa rovná rýchlosti svetla, čas v astropláne sa musí zastaviť, — ozval som sa nesmelo, spomenúc si na Lorentzove formulky.

— Presne tak, — prisvedčil mi Samojlov. — No predsa len nemôžem teraz predpovedať, čo sa stane s časom pri rýchlosti väčšej, ako je svetelná.

— Človek môže zomrieť, len keď všetko spozná, — usmial sa aka demik akosi smutno. — Chcel by som žiť večne… A hneď dodal suchým, úradným tónom: — Tak teda rozhodnuté, letíme. O polroka bude na Mesačnom kozmodróme z Mora dažďov štartovať gravitónová raketa „Uránia”.

3

Srdce zostane na Zemi

Od tých čias, čo Všesvetové spoje oznámili celej Planéte chystaný let do stredu Galaxie, Samojlova a mňa neustále obklopovali skupiny zvedavcov, ktorí nam rovno pod nosom šťukali fotoaparátmi. Moja tvár nemizla z televíznych obrazoviek. Inokedy ma zasa zastavovali na ulici neznámi ludia, srdečne ma pozdravovali, tisli mi ruku. Niektorí mi dobrodušne závideli.

No nik nevedel, ako mi bolo ťažko po tieto dni. Viac ako nastávajúca galaktická cesta ma trápila otázka: čo poviem Lide? V hĺbke duše som si uvedomoval, že som nekonal celkom priateľsky, keď som nečakane odišiel do Akadémie príťažlivosti. Nuž ale nevedel som, či sa moja cesta skončí úspešne.

Už je piaty deň odvtedy, čo som sa vrátil z Kozmocentra a trýzni vo som myslel na rozlúčku. K Lide som sa bál ísť, lebo by som sa nedokázal s ňou rozlúčiť. Len čo som začal rozmýšľať o stretnutí, opúšťala ma všetka odvaha.

Ako rozriešiť tento mučivý problém, ktorý stojí pred kozmonautmi od tých dôb, čo sa začali prvé medzihviezdne lety? Životné skúsenosti, ktoré sa nahromadili za uplynulé storočia medzihviezdnych letov, ukazovali iba dve rozumné východiská: alebo sa obaja stanú astronautmi, alebo astronaut nemôže vstupovať do života pozemského dievčaťa. Zhodou okolností som sa ocitol v beznádejnej situácii. Musí táto milá dievčina trpieť? Celé noci som prebdel v mučivom premýšľaní, trápil som sa a robil si výčitky.

Akademik, zaujatý úplne letom, nič nešípil. Môj utrápený výzor pokladal za sústredenosť, mlčanlivosť a skromnosť.

— Uvedom si len, aké máme šťastie, — hovoril a skoro nežne hľadel na mňa. — Uvidíš to, čo nevideli ani najslávnejší astronauti Zeme.

Stretnutie, ktorého, som sa tak bál, prišlo celkom nečakane, ako to často býva: skoro som vrazil do Lidy pod oblúkom Domu astronautov — tak nečakane vyšla spoza stĺpa pred hlavným vchodom.

— Lida… — vzdychol som a zamlkol.

Čakal som slzy, výčitky, prosebné pohľady. Ako zle som poznal svoju priateľku!

Lida sa prívetivo usmiala a akoby sa nič nestalo, chytila ma pod pazuchu. Nehnevala sa.

— Buď zdravý, Viktor… Co si stratil reč?

— Lida… — ozval som sa znovu.

— Netreba, — zastavila ma mäkko. — Viem, čo chceš povedať.

— Lida! — vykríkol som. — Aj ty…

— Áno, som hrdá na teba, — rýchlo dokončila, hoci ja som sa chystal povedať čosi celkom inšie.

Bol som zmätený, cítil som sa ako sentimentálny hlupák.

— Ale…

— Prečo komplikuješ veci? — vyčítala mi Lida. — Ci nechápem? — Lá skavo sa dotkla mojej ruky. — Let do stredu Galaxie je hoden najväčších obetí…Opakujem… som hrdá! Je to pre teba veľká česť!

Díval som sa na ňu široko otvorenými očami, akoby som ju videl prvý raz. Musel som vyzerať veľmi hlúpo, lebo Lida sa rozosmiala. No jej smiech sa mi už nezdal takým úprimným.

— Nebudeme o tom viac hovoriť. Poďme radšej do Parku mladosti. — Ukázala rukou, kde bohato rástli brezy, lipy, javory. Zelenú stenu stromov rozsekávali ako šípy štartovacie stĺpy, pri ktorých sa rozkladali kozmodrómy detských vychádzkových rakiet a graviplánov.

Posledné dni, strávené s Lidou, som si uchoval v pamäti ako tie najradostnejšie spomienky. Podľa tichého dohovoru sme viac nespomínali blížiacu sa galaktickú cestu. Jednoducho sme brali od života všetko, čo nám mohol dať, a ruka; v ruke sme plávali hučiacou riekou života a hrdo sme hľadeli na kvitnúce brehy Krajiny splnených nádejí.

Potajomky som sa neprestával nadchýnať Lidinou vytrvalosťou a pokojnosťou. Bola ozajstnou dcérou Nového sveta, Ženou s veľkým písmenom. Skoro nenávistné som si spomínal na svoje hamletovské vyznanie.

Lida bola silnejšia ako ja! No je možné, že zveličujem? Možno aj v jej duši sa vzdúva more protichodných citov — aj ona smúti, trápi sa? Ktovie? Všetky moje pokusy preniknúť do jej duše sa rozbíjali o brnenie prívetivosti, závideniahodného sebaovládania a akéhosi hlbokého pokoja.

Len raz zaznela v Lidiných slovách slabá narážka na bolesť, ktorú jej spôsobila zpráva o našej rozlúčke.

— Čoskoro opustím Kozmocentrum, — povedala pomaly. — Tu mi všetko… — zarazila sa a zamĺkla. Potom zakončila pevným hlasom: — Už dávno ma zaujíma Merkúr.

Pochopil som jej nevyslovenú myšlienku. Nezostane v Kozmocentre, kde by jej všetko pripomínalo dni nášho šťastia. — Ale prečo práve Merkúr? — divil som sa.

— Preto, lebo tam nemajú dosť rádiooperatérov, — vysvetlila mi pokojne. Po jej chvíľkovej slabosti nebolo ani stopy. — Fotoelementový energetický uzol na dennej strane Merkúra stavajú tisícky robotov a kybernetických mechanizmov. Na ich riadenie treba operatérov v staniciach diaľkového rádiového riadenia.

Prišiel mi na um môj prvý let na Merkúr, pristátie v Pohraničnom pásme, ktoré rozdeľuje dennú a nočnú stranu Merkúra, a striaslo ma. Pred očami sa mi vybavili nezvyčajné kraje tejto Slnkom začarovanej planéty.

Ciernofialové nebo, na ktorom jasne planie ohromný chlpatý disk nikdy nezapadajúceho Slnka; ubíjajúci pohľad na rieky a jazerá roztopeného cínu; horiace čierne roviny; tma ľadových pustatín na nočnej strane; doliny a náhorné plošiny, zasypané vrstvou zamrznutých plynov.

— Len nie na Merkúr! — zvolal som rýchlo. — Boj s prírodou zakliatej planéty je len pre chlapov…

Lida nahnevano pozrela na mňa, akoby ma odsudzovala za podceňovanie síl a schopností ženskej polovice ľudského rodu.

— Poznám príčinu tvojej hanebnej zaostalosti, — povedala posmešne.

— Strávil si veľa času vo Vesmíre… a nepostrehol si nové prúdy v živote spoločnosti.

Začali sme sa hrozne škriepiť. Dlho som ubezpečoval Lidu, že ľady na zemských póloch, kde na plné obrátky montovali termojadrové slnká, alebo priestranstvá Grónska, ktorého ľadový pancier bol už spolovice roztopený — to všetko je pre ňu nemenej veľkolepé pole pôsobnosti ako fotoelementová stavba na Merkúre.

Nakoniec so mnou súhlasila.

Dni leteli jeden za druhým. Akoby sme s Lidou len včera boli vošli do Parku mladosti… Úprimne som sa začudoval, keď som zistil, že do odletu na Mesiac zostáva už len niečo vyše týždňa.

Neskôr, keď sme dlho blúdili v strede Galaxie a neľútostný Vesmír akoby nás chcel rozdrviť, vždy som pociťoval veľkú mravnú oporu v spomienkach na Lidu. Rozpamätával som, sa na jeden z posledných večerov.

Sedeli sme v podivnej besiedke, prilepenej k vysokému brehu nad riekou. Volga, strieborná od mesačného svitu, sa s tichým šumom valila na juh, do Veľkého mora. Kdesi dolu sa ozýval smiech a špliechanie milovníkov nočného kúpania. Občas prechádzali po rieke jasne osvetlené dopravné hydroplány, ktoré sa skoro nečujne kĺzali na ponorných krídlach.

Lida upreto pozerala do diaľav, akoby očami hľadala niečo v súmraku na zavolžskej strane. Mlčanie pevne spájalo naše srdcia a duše.

— Chcela by som sa rozplynúť v nekonečne, — pre hovorila nečakane. — Premeniť sa na astrálnu substanciu, večne sledovať „Urániu”. Nechcela by som sa pretvoriť do nehmotného stavu, ale tak, aby ste cítili moju prítomnosť… nezabúdali na svoju vlasť na Zemi.

Ešte nijaký kozmonaut nezabudol na svoju vlasť ani na najlepších svetoch Vesmíru, — namietal som. — Necháva na Zemi to najdrahšie…

— Nezabudni… — nedokončila vetu, ale ja som všetko pochopil z jej nekonečne milujúceho pohladu.

Mlčky som ju objal a pobozkal.

Krátko pred odchodom na Mesiac, kde nás čakala „Uránia”, poriadala Najvyššia rada pre ovládnutie Vesmíru rozlúčkový večer v Kozmocentre.

Velikánska sála s guľatou kupolou, stoly s ľahkými nápojmi, jedlami a kvetmi; tisíce rozrušených tvárí, priatelia, s ktorými sa rozlúčiš navždy; hudba a deti nám prišli podľa dávnej obyčaje zaželať šťastný návrat.

Úvodné reči odzneli v našej neprítomnosti: my s Lidou sme nestačili prísť na začiatok, namáhavo sme sa pretískali cez zástupy ľudí, ktorí naplnili Námestie astronautov. Pred televíznou obrazovkou, veľkou ako stena budovy, stáli tisíce kozmonautov, ktorí sa nedostali do sály.

Nakoniec sme sa pretisli ku vchodu do sály Rady a zaujali sme miesta.

A bol práve najvyšší čas! Hovoril akademik Samojlov.

— Sme šťastní! — začal, a ja som nevdojak vystrel plecia. — Ano, sme šťastní, že práve nám sa podarilo… — Tu sa zháčil, lebo si akiste uvedomil, že toho šťastia je naozaj veľa. — Sme radi, že ako prví ľudia poletíme tam, kde sa ľudstvu otvoria nové obzory poznania. Ešte Ciolkovskij povedal…

Predpokladal som, že akademik nevie prednášať slávnostné prejavy, a uľahčené som si vydýchol, keď začal odpovedať na lístky. Prvý, skrkvaný do gulky, prudko zletel z galérie, kde sedeli mladí poslucháči Akadémie astronautiky. Samojlov roztvoril list, prečítal a víťazoslávne zdvihol prst.

Vecná otázka, — povedal. — Vidno, že ju dal môj študent. (Protestné výkriky zhora.) Prečo do stredu Galaxie a nie bližšie? Totiž planetárne sústavy v tých oblastiach sú omnoho staršie ako naša a predpokladáme, že práve tam nájdeme nielen organický život, ale aj staré civilizácie. Nie náhodou sme si vytýčili aj konkrétny ciel: žltú hviezdu, úplne podobnú nášmu Slnku, aj so systémom planét. Určite sa tam nájde aspoň jedna planéta, podobná našej Zemi.

Akými zásadami ste sa riadili pri výbere vášho astr onavigátora?

Povedal to neistý chlapčenský bas (zrejme prvoročiak z Akadémie astronautiky). — Áno, áno! — súhlasilo veľa hlasov zhora. Riadite! Kozmocentra, ktorý sedel napravo odo mňa, sa nadvihol na stoličke, odkašlal si a zazvonil zvončekom.

— Dovoľte, odpoviem, — nedal sa Samojlov a upokojivo ukázal rukou na mňa. — Imponuje mi, že Vi ktor Andrejev je vysoký a nebudem sa musieť po celé dlhé roky pozerať naň zhora.

Chlapčenský bas sa však nedal odbiť: To nie je odpoveď…! Všetci chcú letieť!

Áno, áno! Aj my sme vysokí!

— Co sa dá robiť, — akademik rozhodil rukami. Je príjemné vidieť vaše nadšenie a zároveň je to smutne. Všetkých vziať nemôžeme! Môj spolucestujúci má este jednu nespornú výhodu: je mladý… (Výkrik z galérie: Aj ja som mladý!) To vidno, hneď odvetil Samojlov za všeobecného smiechu.

— Je mladý, ale pritom už nalietal trilión kilometrov.

Napokon udelili slovo mne. Nevyšiel som na katedru, aby som nepokazil dojem, ktorý urobila akademikova reč, ale postavil som sa pri stole do pózy, ktorá sa mi zdala najprirodzenejšou. A tu som nevdojak zdvihol ruku a zopakoval som akademikovo gesto: — Sme šťastní…

Z galérie zaznel ironický potlesk. Už bolo neskoro sa opravovať, a preto som so zúfalou odvahou pokračoval: Ano, áno… Som hrdý na dôveru, ktorú mi preukázali. Uvidíte, že nesklamem.

My to neuvidíme, — poznamenal čísi hlas. — Keď sa vy vrátite, my už dávno nebudeme medzi živými.

Viktor mal na mysli ľudstvo ako celok, — zasiahol profesor.

Najradšej by som sa bol prepadol pod zem. Utešovalo ma len to, že pri mne bola Lida.

Napriek neúspešným rečníckym replikám akademika aj mňa vyniesli na Námestie astronautov ako starovekých víťazov a podávali si nás z rúk do rúk. Ľudia, ktorí stáli na námestí, nás búrlivo privítali.

Mňa dobreže nerozpučili poslucháči Akadémie astronautiky. Lida sa mi stratila v zástupe; darmo som sa obzeral na všetky strany.

Na námestí bolo toľko ľudí, že sme sa s Lidou nemohli nájsť do tých čias, kým sa kozmonauti nazačali rozchádzať. Vysvitlo, že Lida stála tri kroky odo mňa.

Konečne sme našli aj akademika. Pozorne sa podíval na Lidu i na mňa a vtom sa zamračil — myslím, že som uhádol, prečo.

— To je… Lida, — začal som, no zháčil som sa a neodvážil som sa pokračovať.

Piotr Michajlovič jej dlho tisol ruku. Akiste všetko pochopil. Samojlov sa s nami pár minút rozprával a po chvíli sa pobral preč. Odvolával sa na neodkladné záležitosti v Rade.

Na druhý deň ma akademik zavolal videofónom zo sekcie medzihviezdnych problémov. Tvár mal zachmúrenú.

— Dávno ste spolu? — ohúril ma hneď.

— Dávno, — zabľabotal som. — Myslíte Lidu?

— Samozrejme, že nie stred Galaxie! — z ničoho nič vybuchol Piotr Michajlovič. — Prečo si mi o nej skjôr nepovedal? — Sklonil som hlavu. Čo som mu mohol odpovedať?

Mlčanie sa ťahalo celú večnosť. Piotr Michajlovič o čomsi premýšlal, občas pozrel na mňa a zlostne hýbal obočím.

— Keby bolo možné vziať ju na cestu, — zádumčivo riekol akademik.

— A prečo to nie je možné? — odvážil som sa ko nečne prehovoriť. — Veď sa ženy zúčastňujú na kozmických letoch už vyše pol storočia.

— Nie, to nepôjde, — pokrčil plecami. — Nedovo lia… bez zvláštnej prípravy, bez profesionálnych návykov. Ja som si ledva pre seba vymohol povolenie Rady pracujúcich. No predsa, čo by sa dalo robiť?

Piotr Michajlovič zabudol na mňa a rýchlymi krokmi zamieril k východu. So smútkom i nádejou v očiach som sledoval jeho široký chrbát.

Obrazovka videofónu pomaly zhasla.

Častejšie než treba, som pozeral na zelený ciferník. Jeho obrovský kruh s čiernymi číslicami a červenými ručičkami sa jasne črtal na bledoazúrovej oblohe. Do štartu dopravnej rakety,ZemMesiac” chýbalo štyridsaťtri minút. A Lida tu ešte nebola. Vari už nepríde? Zdá sa, že mala pravdu, keď včera rázne odmietla zúčastniť sa na dnešnom štarte: „Bolo by to vefmi ťažké!” Nedozerné pole Zavolžského kozmodrómu zaplnili zástupy vyprevádzajúcich. Zo všetkých krajov sa schádzali vedci, astronauti, inžinieri, konštruktéri medzihviezdnych rakiet, dopisovatelia Všesvetových spojov aj prostí nadšenci ovládnutia Vesmíru. Mnohí z prítomných poletia hneď za nami, aby na Hlavnom mesačnom kozmodróme pozorovali štart prvej gravitónovej rakety. Všesvetová vedeckotechnická rada dovolila taký hromadný let na Mesiac len vzhľadom na výnimočnosť blížiacej sa udalosti: veď to bol prvý let k stredu Galaxie na nevídanej rakete, schopnej vyvinúť nadsvetelnú rýchlosť. Čakal nás let do takej nesmiernej diaľky, v porovnaní s ktorou všetky doterajšie medzihviezdne výpravy boli iba pohodlnou prechádzkou za mesto.

Posledný raz som sa zahľadel do rozvlnenej diaľavy na západe — tam, kde sa valili vody pokoleniami ospevovanej Volgy, rieky môjho detstva.

A vtom sa mi srdce prudko rozbúchalo: v tejto diaľke sa zjavila tmavá bodka a navidomoči sa menila na auto. To je ona!… Zabudol som na všetko na svete a utekal som naproti Lide.

A znova som videl jej oči. Moja túžba po lete bola preč. Rozprávkový astroplán, ktorý nás čakal kdesi v Mori dažďov, vybledol, scvrkol sa, rozplynul sa vo vzduchu.

— Lida… ako dobre, že si predsa len prišla! Mlčala a nespúšťala oči z ciferníka svetových hodín na oblohe.

Chytili sme sa za ruky. Nemohol som povedať ani slova; ani čo by som bol skamenel. Či môžu slová — dohovorené znaky — vyjadriť všetko to, čo sme vtedy cítili?

— Nič neľutuj… drahý, — tíško, trhano prehovorila Lida. Ešte pevnejšie som jej stisol ruku. Predsa len prišla! Díval som sa do jej milých očí. Určite sa premáhala, ako len mohla. Navonok bola pokojná ako predtým, jej hlas znel pevne a isto, ale pohľad hovoril jasnejšie ako všetky slová.

— Povedz niečo, — riekla ticho.

— Buď šťastná… vždy… — chcel som povedať na rozlúčku niečo významného a dôležitého pre nás oboch, ale keď som pozrel na svetové hodiny, užasol som: do štartu chýbalo ledva päť minút!

Pri nás nebolo nikoho okrem strážnikov. Z mesačnej rakety vyzeral Piotr Michajlovič a prudko gestikuloval; volal ma na miesto. Rozbehol som sa ozlomkrky cez kozmodróm a nepúšťal som Lidinu ruku. Od prudkého behu sme sa zadychčali a nemohli sme vypovedať ani slova. Pri rakete nás zastavil službukonajúci a zastal Lide cestu. Výstražné zaznela štartová siréna. Tu priblížila Lida svoju tvár k mojej: — Do videnia… Môj drahý…

„Prečo,Do videnia’, keď,Zbohom’?” začudoval som sa. „Veď už nebude medzi živými, keď sa vrátime.” No ďalej som už oi ničom nerozmýšľal a pritisol som ústa na jej teplú dlaň.

Náhlivo k nám pristúpil riaditeľ Kozmocentra a zľahka sa dotkol môjho pleca.

— Je čas, Viktor! Hneď zaznie tretí signál. Zbohom! — a silno ma objal.

Automatický príklop zacvakol a zavrel sa za mnou. Všetko sa skončilo…

Akademik ma čakal vo vstupnej miestnosti. Na tvári sa mu zračila nespokojnosť.

— Si nepresný! — povedal krátko. — Ešte minúta a musel by som, sám letieť na Mesiac…

Prudko ma zatiahol ku kreslu na prekonávanie preťaženia, lebo už tretí a posledný raz silne zahučala štartová siréna.

Chcel som akademikovi odpovedať, ale v rádiotelefóne zaznel pilotov hlas: Ste pripravení?

Áno, áno, — náhlivo odvetil Samojlov.

Pripravený! — skríkol som.

Zem sa zatriasla a padala dolu. Na obrazovke stereotelevízora dostala čoskoro výraznú gulovú formu, no nie vypuklú, ale vydutú. Všetky predmety na nej dostali nejasné a rozplývavé obrysy. Zároveň som kútikom oka pozoroval obrazovku inverznej premietačky, ktorá premieňala impulzy mohutných rádiolokátorov pozemských riadiacich staníc. Na obrazovke bolo vidieť našu mesačnú raketu; ako striebrobelasý blesk sklzla po podvečernej zemskej oblohe. Teraz ju vidno už len ako hmlistú hviezdičku: jej plášť sa rozžeravil trením o vzduch.

O niekoľko minút hviezdička pohasla. Astroplán vyletel za hranice atmosféry, začal rýchlo chladnúť a hasnúť.

Rovnomerne hučal atómový reaktívny motor na tekuté palivo. V jeho hučaní postupne prevládali stále mocnejšie basové tóny; akoby slávil víťazstvo nad odvekou silou zemskej príťažlivosti. Olovená ťažoba mi zaľahla na plecia, vtisla ma do kresla. Nevládzem ani dýchať, ani rukou pohnúť.

Opatrne som pozrel na Samojlova. Akademik pololežal v susednom kresle a pozoroval ma privretými očami. Jeho nadutá tvár sa mi zdala smiešna.

Snažil som sa, nakoľko to len bolo možné, zaujať potrebné (obranné, ako hovoria astronauti) položenie a konečne som sa mohol nadýchať. O dve minúty preťaženie zmizlo: raketa letela teraz zotrvačnosťou a dosiahla prvú kozmickú rýchlosť.

— Robíte prenáhlené závery, — poznamenal som, pokračujúc v rozhovore, prerušenom štartom rakety z kozmodromu. — Ani som sa nestačil s Lidou rozlúčiť, ako sa patrí.

Akademik rozhodným gestom zamietol moje dôvody a spustil siahodlhú tirádu, z ktorej som porozumel len tolko, že on, Samojlov, by ma nikdy nebol vzal na let, keby sa bol v pravý čas dozvedel, že zanechávam na Zemi také čarovné dievča. Chcel som znova čosi namietať, ale on nahnevane vykríkol: — Ber sa do pilotovej kabíny! Čakajú ťa!

SkTučený som sa pobral do pilotovej kabíny: podlá tradície som bol povinný pomáhať viesť raketu až na mesačný kozmodróm. Pilot, čiernovlasý mladý Ind s orlím pohľadom, mi priateľsky kývol rukou a ukázal očami na vedľajšie kreslo. Začal som mechanicky dávať pozor na presnosť zhody rádiosignálov sprievodnej stanice s údajmi riadiacich prístrojov. Hoci moje pominuteľné telo letelo rýchlosťou pätnásť kilometrov za sekundu k Mesiacu, srdce, myšlienky, city sa vracali na kozmodróm, k úpätiu štartovacej rampy.

Tam zostala Lida. Zavrel som oči a videl som ju — pokojnú, zmu žilú, s núteným úsmevom na tvári a so zahmleným pohľadom.

Tak mi zostala aj v pamäti.

4

Uránia

Raketa sa blížila k Mesiacu. Naladil som aparát na mesačný rádiouzol: vysielal slávnostnú hudbu, zrejme na našu počesť. Neskôr som si prečítal črtu dopisovateľa Všesvetových spojov o našom prílete: „Váš dopisovateľ Sergej Nazarov sa nachádza v dispečerskej veži Hlavného mesačného kozmodrómu. Toto miesto mi láskavo ponúkol hlavný dispečer. Znamenité televízne prístroje ma robia skutočne všadeprítomným.

Teraz sa prenesiem do,podmesačného’ mesta.” — Práve prilietajú! — oznámil službukonajúci dispečer Hlavného mesačného kozmodrómu a vbehol do sály, kde sa zhromaždilo okolo sto ľudí, oblečených do ťažkých bielych skafandrov s priezračnými prilbami.

Všetci vyskočili z miest a zamierili k výťahom. O niekoľko minút sa sála vyprázdnila. Výťahy vyviezli čakajúcich z podzemného (lepšie povedané z podmesačného) mesta na povrch Mora dažďov. Boli to inžinieri, technici, pracovníci osobitnej komisie Všesvetovej vedeckotechnickej rady — zoraďovači, inšpektori a kontrolóri, ktorí pripravovali gravitónovú raketu „Urániu” na let.

Celého polroka punktičkársky, s neuveriteľnou dôkladnosťou preverovali, oťukávali, prehmatávali lúčami zložitý systém rakety — po posledný kontakt, po posledný tranzistor. Teraz netrpezlivo očakávajú príchod odvážnych astronautov zo Zeme.

Mesačná krajina vždy ohromuje človeka… Kam len oko dovidí, rozprestiera sa pustá holá rovina Mora dažďov — „mora” bez najnepatrnejších príznakov vlahy. Dno „mora” tvoria tmavé horniny. Na juhovýchode sa týčia čierne masívy Mesačných Karpát so žiariacimi končiarmi najvyšších štítov.

Od juhozápadu, západu a juhu obkolesujú rovinu Apeníny, Kaukaz, Alpy a vytvárajú akési hradné valy. Presne na severe bolo vidno reťaz miernych pahorkov Archimedovho krátera. Len veže rádioteleskopov, postavené na končiari Picovho štítu, a mnohé pomocné zariadenia kozmodrómu vnášali zvláštny nesúlad do krajiny mesačného sveta.

Nad nami sa rozprestiera tmavočierna obloha s oslepujúco jasným Slnkom a veľkými nehybnými hviezdami. Neuveriteľne ostré tiene, ktoré vrhá nerovný mesačný povrch, ešte podčiarkujú mŕtvu pustotu krajiny. Je práve spln Zeme a na západnej časti oblohy visí obrovská žiariaca zemeguľa, ktorá zalieva okolie modrastým svetlom. Disk Zeme skoro nehybne visí na mesačnej oblohe na tom istom mieste. Za ním sa pomaly klžu hviezdy.

Keď človek dlhšiu dobu pozoruje rovinu, uvidí, ako sa z času na čas zdvihne nečujný stĺp prachu a kamenia: to padol na pôdu meteor. Chýba tu plynulý obal atmosféry, ktorý spoľahlivo chráni Zem pred dopadom meteorov.

Oblúk gigantickej štartovacej estakády mieri horným koncom na Archimedov kráter. Zelenkavý plášť gravitónového astroplánu záhadne presvitá cez jemné pletivo konštrukcií. Okolo neho pracujú ešte ľudia, ktorí dokončujú posledné predštartové práce.

Pri pancierových kopulách kozmického prístavu sa zhromaždili skoro všetci obyvatelia podmesačného mesta. Každú chvíľu pozerajú na severovýchod, odkiaľ má priletieť prvá raketa „Zem — Mesiac” s členmi po sádky „Uránie”.

— Kedy odštartuje Uránia?

Ty to nevieš?! Co si spadol zo Zeme? Veď to včera večer oznamoval mestský rozhlas.

Prečo by som spadol, a ešte k tomu zo zeme, — urazil sa Leňa Giľ azetdinov, zoraďovač elektrónkových motorov, ktorý nepochopil žart. — Bol som práve v astropláne. Zistilo sa, že elektrónkový regulátor rovnováhy robí šarapatu, nuž som sa s ním babral dlho do noci.

Giľazetdinov úzkymi čiernymi očami nepriateľsky pozrel na Antolija Kulika, kontrolóra jadrového zvárania.

— Prepáč, nevedel som to. Štart bude osemnásteho mája o dvanástej na poludnie.

Chvíľu mlčali.

— A ty tu už dávno pracuješ?

Girazetdinov čakal nový žart, nedjôverčivo pozrel na Kulika a spýtal sa: Noi a čo?

— Ale, priatélko, veď sa neurážaj!

— Poldruha roka. A ty?

— Ja som tu už piaty rok… Veru! — Kulik zaľúbene pozerá na smaragdovo-zelený trup astroplánu. — Naskytla sa mi príležitosť pracovať na tejto hračke. Vieš, čo je to jadrové zváranie neutronitových švíkov?

— Viem. — Giľazetdinov sa ironicky uškrnul. — Nie je to nič zvláštneho.

Akademik Samojlov poletí do stredu Galaxie a vôbec sa nechvasce…

— Ale majú niektorí ľudia šťastie! — vraví závistlivo Kulik. — Letel by si s nimi?

— Ze či!

— Najkratšia cesta to práve nie je, — poznamenal za ich chrbtom ktosi, kto sa zrejme chcel zamiešať do rozhovoru.

No vtom na dispečerskej veži zažiaril zelený signál. Skoro súčasne sa ozvalo zvolanie: — To sú oni!

Všetci ako na povel otočili hlavy k severovýchodu. Na čiernom bezodnom nebi oslepujúco žiarila bodka, ktorá sa každou sekundou zväčšovala a navidomoči sa menila na chvostnatú kométu. Je stále bližšie a bližšie…

Zreteľne už vidno striebristý trup rakety. Otočila sa tryskou k Mesiacu a začala brzdiť. Mesačný svet je svetom ticha. Preto je zvláštne vidieť, ako sa v úplnom tichu otriasa trup rakety a pomaly sa spúšťa po ohnivom stĺpe reaktívneho prúdu.

Čoskoro na tej istej strane nebeskej klenby vzplanulo ešte niekoľko podobných hviezdičiek. Do konca dňa vládol na kozmodróme neobyčajný ruch: každú polhodinu pristávali rakety s ďalšou skupinou odprevádzajúcich.

Búrlivé more ľudských hláv v priezračných prilbách až po okraj zaplnilo priestranstvo pred budovou kozmického prístavu.

Stretnutie s gravitónovým astroplánom ma hneď akosi uspokojilo.

Dôkladne som sa s ním začal oboznamovať už na druhý deň po našom prílete na Hlavný mesačný kozmodróm. Ozrutná štartovacia estakáda ohromila moju fantáziu: bola dlhá dvanásť kilometrov a výstupný oblúk sa končil až v osemkilometrovej výške, opretý o najvyšší končiar Apenín. Tristometrový trup „Uránie”, ktorý pripomínal skamenelého rybojaštera, spočíval na tridsiatich šiestich rozjazdových vozíkoch. Obyčajné atómové reaktívne motory na tekuté palivo dajú vozíkom na konci rozbehu rýchlosť troch kilometrov za sekundu. Takáta rýchlosť stačí na vzlietnutie „Uránie” z Mesiaca. Potom začne pracovať gravitónový reflektor astroplánu., V porovnoní s kolosmi fotónových rakiet, na ktorých som predtým lietal, sa „Uránia” zdá byť bábätkom. No vedel som už, že toto bábätko je ťažšie ako pradávne pancierové lode. Osemdesiatdvatisíc ton váži táto krásna konštrukcia. Pri pomerne neveľkých rozmeroch rakety sa mi jej váha zdala neuveriteľne veľkou.

Akademik Samojlov zahnal moje rozpaky: — Takú obrovskú váhu rakety spôsobil neutronit. Veď si už o ňom počul: neutronit zaujíma v Mendelejevovej tabuľke osobitné miesto. Neutronitové atómy obsahujú len neutróny a iné elektricky neutrálne častice. Neutronit je po každej stránke zázračný prvok. Neutronit — to je akoby stĺp, ktorý rozdeľuje svet obyčajnej hmoty a svet antihmoty, plushmoty a mínushmoty.

Má fantastické vlastnosti. Je príšerne ťažký: jeden kubický centimeter neutronitu váži štyri tony! Je to najtvrdšia, najpevnejšia, najtrvanlivejšia hmota vo Vesmíre. Pre ňu nie sú nebezpečné hviezdne teploty, pretože sa topí len pri dvanástich miliónoch stupňov tepla. V neutronitovom skafandri by sa dalo žiť na Slnku! Neutronitové brnenie astroplánu znesie aj nárazy veľkých meteorov, neprepúšťa ani najmocnejšie kozmické žiarenie.

— To je úžasné! Dúfam, že naše skafandre sú z neutronitu?

— Žiaľ nie, — odvetil akademik. — Za posledných desať rokov celý atómový priemysel Východnej pologule pri najväčšom vypätí síl stačil vyrobiť len sedemnásťtisíc kubických centimetrov neutronitu, pretože jeho výroba je neobyčajne zložitá a potrebuje vela energie. Vyrobené množstvo ledva stačilo na stavbu „Uránie”. Dúfajme, že keď sa vrátime, neutronit sa nebude vyrábať ťažšie ako titan.

— Sedemnásťtisíc kubických centimetrov neutronitu — to sú približne dve vedrá, samozrejme, ak by ho bolo možno naliať do vedra. Stačilo toto množstvo na obal trupu rakety? — zapochyboval som.

Úplne stačilo! Ba ešte i zostalo na pokrytie povrchu gravitónového reaktora, kvantového transformátora a tryskového kanála. Veď hrúbka neutronitového obalu „Uránie” je neuveriteľne malá: stotina milimetra.

Letmo som si v duchu vypočítal: keď jeden kubický centimeter neutronitu váži štyri tony, potom „dve vedrá” — šesťdesiatštyritisíc ton. To je váha dvoch veľkých oceánskych lodí, vtesnaná do tenučkého povlaku, ktorý pokrýva raketu.

Zásoby gravitónového paliva vážili okolo osemnásťtisíc ton. Mechanizmy, prístroje, drobnosti a kostra rakety vážili len sto ton, lebo boli zhotovené zo superľahkých a pritom supertvrdých zliatin. — Podľa výpočtov Akadémie príťažlivosti, — povedal Samojlov, — z ásoby gravitónového paliva stačia na desaťnásobný rozbeh rakety po svetelnú rýchlosť a na opätovné brzdenie na rýchlosť päťdesiat kilometrov za sekundu. Fotónová raketa by musela byť dlhá od Moskvy po New York, aby mohla nahradiť našu „Urániu”.

— Tak môžeme na nej letieť hoci na kraj Vesmíru! — zvolal som.

— Aj ďalej! — zažartoval akademik.

Mesiac, určený na oboznámenie sa s,Urániou”, prebehol, ani sme sa nenazdali ako. Akademik prežil celý tento mesiac na nekonečných vedeckých poradách, na ktorých prejednával s vedcami, astronómami, konštruktérmi a inžiniermi podrobnosti letu do stredu Galaxie, program zrýchlení a spomalení, spôsoby orientácie a hľadania spiatočnej cesty k Slnku. Stále ho obkolesovali matematici a programovací, ktorí prevádzali vedecké rozhodnutia do strohých čísel programových rozkazov pre elektrónkové prístroje a roboty. Ja som študoval vnútorné vybavenie astroplánu, riadiace prístroje a funkcie robotov. V tejto zázračnej rakete bolo všetko také. neobyčajné a zaujímavé, že som už za ničím nebanoval. Zapáčil sa mi najmä neveľký útulný salónik, ktorý slúžil zároveň za jedáleň i spálňu. Jedna stena salónu pripomínala včelí plást: v hlbokých úzkych bunkách, prikrytých priezračnými príchlopkami z umelej hmoty, bola osobitná výživná pôda pre mikroskopické vodné rastliny. Vodné rastliny predstavovali umele vypestovaný druh chlorely — vodnej rastliny, schopnej neobyčajne živo fotosyntezovať. Chlorela i pri svojich mikroskopických rozmeroch tvorila povlak, ktorý sa maximálnou plochou stýkal s okolitou výživnou pôdou. Pohlcovala teda veľké množstvo kysličníka uhličitého a vylučovala vo veľkých množstvách volný kyslík. Okrem toho sa tieto vodné rastliny mohli v najhoršom prípade použiť ako strava.

Protiľahlá stena, tiež s bunkami, slúžila ako informatórium: v stovkách zásuviek boli uložené mikrofilmy, na ktorých boli zachytené najvýznamnejšie výdobytky súčasnej ľudskej kultúry, vedy a techniky. Stačilo vložiť mikrofilmy do premietacieho prístroja a na plátne sa zjavili texty vedeckých kníh, obrazy prístrojov so sprievodným zvukovým komentárom, farebné obrazy veľkých maliarov, umelecké filmy alebo koncerty vynikajúcich umelcov.

Zdola zo steny sa vyťahovali dve skladacie postele. V strede salóna stál okrúhly stôl s kreslami. Dvere vpravo viedli do laboratória, úplne zaprataného prístrojmi, nástrojmi a rôznym zariadením. Do stien salónu boli zamontované portréty veľkých vedcov, ktorých objavy pomohli ľudstvu ovládnuť Vesmír. Medzi nimi bol Lobačevskij, Lorentz, Ciolkovskij, Einstein. Vtom som si spomenul, že mám malý portrét Lidy, a rozhodol som sa, že ho zavesím v laboratóriu.

Dvere vľavo viedli do anabióznej miestnosti. V nej boli dve anabiózne vane. V starých typoch anabióznych vaní sa používal obyčajný prechladený fyziologický roztok s dosť nepresným dávkovaním žiarenia. To nedovoľovalo byť v nej dlhšie ako päť rokov bez obnovenia roztoku. V našich vaniach sa používal osobitný anabiózny roztok, ktorý obsahoval ťažký vodík.

Životodarné vlastnosti ťažkého vodíka poznali už v päťdesiatych rokoch dvadsiateho storočia, ale iba celkom nedávno sa ľudia naučili presne dávkovať jeho mikroroztoky. Ťažký vodík akoby „konzervoval” ľudský organizmus na tom stupni, v ktorom sa práve nachádza. Keď „prespíme” v takejto vani päťdesiat — sto rokov, zostarneme najviac o tri— štyri roky. Osobitné žiarenie, ktoré prežaruje vane, vyvoláva rezonanciu kmitania atómov ťažkého vodíka a mikročastíc tela. Tým zabezpečuje uchovanie všetkých funkcií organizmu.

Časové relé spojené s rádiovými hodinami bude podlá potreby zapínať prebúdzací aparát astronauta, ležiaceho v anabióznej vani.

Pri predchádzajúcich krátkodobých letoch som sa nedostal do styku so zariadením takého typu a spýtal som sa akademika: — Pracuje časové relé spoľahlivo? Preberie nás zo stavu „večného spánku”?

— Myslím, že hej, — odvetil Samojlov krátko. Pokýval som nedôverčivo hlavou. Inžinierelektrofyziológ, ktorý nás sprevádzal, sa rozosmial: — Všetko je vyskúšané, — upokojil ma. — Môžete to skúsiť na sebe hoci aj hneď.

Pokračovali sme v prehliadke. Bližšie k prednej časti rakety bola najdôležitejšia miestnosť rakety — neveľká riadiaca centrála, presnejšie navigačná kabína s rozmerným riadiacim pultom, veľkým ako koncertný klavír, a so širokou obrazovkou astrotelevízora. Namiesto obyčajných okrúhlych okienok tu boli radarové a infračervené lokátory.

„Toto je moje budúce pracovisko,” pomyslel som si a s uspokojením som prezeral prístroje. Strednú časť pultu zaberal hľadač dráhy — elektró nkový prístroj spojený s počítacím strojom. Mal neveľkú obrazovku, na ktorej elektrónkový lúč počas letu rakety ustavične kreslí dráhu letu — vypočítanú i skutočnú. Dráhy sa automaticky premietajú na pohyblivú hviezdnu mapu.

Pokiaľ sa dráhy zhodujú, prístroj monotónne bzučí. No len čo sa dráhy rozídu, hľadač hneď vydá poplašný signál a automaticky zapne elektrónkový prístroj, ktorý v okamihu vypočíta opravu a dá rozkaz robotu, riadiacemu motor.

Celú pravú stranu kabíny zaberal UEMK — univer zálny elektrónkový mozog pre kozmoplány. Jeho panel žiaril množstvom rôznofarebných indikátorových žiaroviek.

Akademik Samojlov, na začiatku prehliadky lakonicky a džentlmenský suchý, očividne zvľúdnel, keď ma astroplán nadchol. Podišiel ku mne, potľapkal ma po pleci a pochvalne riekol: — To by bolo asi všetko… Idem k dispečerovi. Treba schváliť posledné podrobnosti zajtrajšieho štartu. Zostaň tu, ak chceš. Aspoň ešte raz preskúšaš činnosť automatu, vytvárajúceho mikropodnebie. Zvykaj si na astroplán… mysli si, že si už na ceste.

No aj bez jeho rád som vedel, že si treba zvykať. O pokusnom lete gravitónovej rakety bez ľudí, ktorý bol plánovaný predtým, nemohlo byť ani reči; bola by to fantasticky drahá zábava! Z rozhovoru atómových inžinierov, ktorý som náhodou počul včera, som sa dozvedel, že kvôli tomu, aby mohli postaviť „Urániu” a „narobiť”, ako sa vyjadrili, dvadsaťštyritisíc ton gravitónov, museli veľmi obmedziť výstavbu piatich nových družíc Zeme a všetkých medzihviezdnych rakiet, ktoré začali stavať na Titane, družici Saturna. Na čas museli prerušiť „vykurovanie” polárnych oblastí termojadrovými slnkami.

Gravitónová zásoba rakety a neutronit stáli omnoho viac ako vojnové náklady na posledné svetové vojny v histórii ľudstva v 20. storočí.

Posledný deň som vôbec nevychádzal z astroplánu, znova a znova som sa cvičil riadiť sústavu automatov, dozeral som na rozmiesťovanie a upevňovanie nákladu, preskúšal som mechanizmy. V túto noc pred štartom, keď sa za mnou zavrel masívny príklop, dlho som nemohol zaspať. Zdalo sa, že slnečná sústava zostala ďaleko vzadu, neuveriteľne ďaleko. Ako keby ani nejestvovala. Minúty sa vliekli ako večnosť. Ležal som a rozmýšľal: „Vari sa na celé desaťročia zavriem do tejto letiacej hrobky!… Nech mi v anabióze utečú ako okamihy. A Lorentzovo spomalenie? Keď sa vrátime, aj tak nenájdem nažive ani priateľov, ani Lidu — nikoho z rovesníkov. Budem dožívať svoje roky v zoologickej záhrade neviem koľkého tisícročia ako rybo jašter, ktorý vstal z mŕtvych? Alebo sa vrátim na Zem k ozajstným ategosaurom a ichtyosaurom? Zaujímavé, ako v takom prípade vydržím milióny rokov v očakávaní našej civilizácie?

Chvíľami som si povýšenecky predstavoval, ako sa vrátim, nie k predpotopným jašterom, ale k prvobytným ľuďom, ktorí ma istotne budú pokladať za boha. A je možné, že bohovia minulosti boli práve kozmonautmi druhých svetov, ktorí predbehli čas? Napríklad Osiris s jeho vtáčou tvárou?

Ktovie, či kedysi nepriletel na Zem z neznámej mimogalaktickej planéty?

Ťažko som zaspával, aby som vo sne znovu prežíval nezmysly.

5

Odchádzame do Nekonečna

Nadišiel veľký deň.

Horúčkovité som pozeral na chronometer, ktorý visel v hale Mesačného kozmodrómu. Je práve jedenásť hodín desať minút. O päťdesiat minút — štart. Hala je nabitá ľuďmi. Oneskorenci sa uchytili na plošinkách, schodištiach, ba aj na oporných pilieroch.

Všetko sme už mali za sebou: nekonečné pozdravy, želania, rady, tisíce otázok, na ktoré sa nedá odpovedať. Rozlúčková reč Anatolija Kulika, mladíka s ryšavou šticou, vedúceho zváračov tenučkých neutronitových fólií, znela: — Vezmite si, súdruhovia astronauti, astroplán! Je urobený, ako sa patrí — podľa projektu akademika Samojlova. Leťte hoci aj do druhej Metagalaxie alebo do Antisveta. Stroj vás nesklame! Skoda, že letíte len dvaja…

Bude vám samým ťažko. Vezmite ma, neoľutujete… nesklamem vás! — Hala sa smeje, tlieska. — Tu je čestné uznanie Všesvetovej vedecko technickej rady… Vezmite ma! No keď sa nedá, nedá sa! Ale budeme vždy s vami! Pošlite zprávu zo stredu Galaxie!

… Slávnostne znie hymna Oslobodeného sveta. Posledné stisky rúk, posledné slová.

— Zbohom, priatelia… Šťastnú cestu!

Väčšina odprevádzajúcich zišla do hlbín podmesačného mesta, aby tam pred televíznymi obrazovkami sledovala historický štart. Ani živá duša by sa nezachránila na povrchu Mesiaca, keď začne pracovať náš gravitónový reflektor: vysokovýkonné žiarenie ťažkých elektromagnetických častíc by v okamihu spopolnilo človeka a reaktívny prúd neslýchanej sily by ho rozmliaždil.

A už sme zostali sami so svojím astroplánom. Ďaleké hviezdy chladne žiaria na čiernej oblohe.

S rachotom sa zatvára ťažký príklop. Hneď som zapol astrotelevízor a inverznú premietačku. Parabolické kalichy rádioteleskopov sú otočené na našu stranu, ako keby pozorne načúvali. Ich úlohou je utvoriť v priestore úzke pásmo usmernených rádiovln, po ktorom sa bude pohybovať „Uránia” na prvom úseku odletu z Mesiaca. Po zapnutí gravitónového reflektora budú iste zničené pôsobením reaktívneho lúča.

Nad dispečerskou vežou zažiarila veľká červená guľa — signál k štartu. Zároveň sa na obrazovke zjavila tvár hlavného dispečera.

— Štart!

Astroplán sa zachvel. Ako hromobitie zarachotili vysokovýkonné motory rozbehových vozíkov. Hovoriaci automat začal monotónnym kovovým hlasom odčítavať zrýchlenie: — Dvadsať metrov za sekundu o sekundu… tridsať… osemdesiat…

Zavýjanie štartovacích motorov dosiahlo najvyššiu hranicu a zrazu prestalo. Veľmi zreteľne sme videli, ako rozbehové vozíky padajú z okraja výstupnej časti štartovacej dráhy, robia kotrmelce a jeden cez druhý padajú do hlbokých priepastí a priesmykov južného svahu Apenín. Svoju úlohu vykonali. Ako víchor sa mihli pod nami kotliny mesačných kráterov a každou sekundou sa rýchle zmenšovali.

Znovu sa zjavila dispečerova tvár.

— Prepája sa! — zakričal. To znamená, že treba zapnúť gravitónový reflektor. — Zbohom, priatelia! Šťastnú cestu!

Až teraz som pocítil veľkosť chvíle. Prvá gravitónová raketa odchádza do Nekonečna. Takto sa asi vzrušovali prví astronauti pred dvesto rokmi.

V. pamäti sa mi vynára Ústredný kozmodróm Titana, najväčšej družice Saturna, kolosálny obelisk, ktorý strmo čnie do modrej oblohy Saturnovho mesiaca, a na ňom zlaté písmená, ktoré skúpo a stručne oznamujú všetkým budúcim pokoleniam: „V roku dvetisíc šesťdesiat odtiaľto štartovala k alfe Centaura medzihviezdna výprava,Ciolkovskij’ — prvá v dejinách ľudstva.” A ďalej nasledujú slávne mená prvých kozmonautov, z ktorých si pamätám len jedno: Ivan Russov.

Opatrne som potiahol páku k sebe a ručička akcelerografa sa vychýlila vpravo. V tej chvíli ma vtlačilo do kresla, zastavilo dych, po tvári mi prebehol mŕtvolný chlad. Krv sa mi nahrnula k zátylku, pery mi vo chvíli vyschli. Boli to dobre známe fyziologické príznaky pri preťažení.

— Deväťdesiat metrov za sekundu o sekundu… stodvadsať metrov… — ľahostajne odpočítaval automat.

Samojlov sa trpiteľsky mračil: bolo mu zaiste ťažšie ako mne. Predsa len som si už zvykol na preťaženie. Ale Samojlov, ako mi bolo známe, sa zúčastnil len na dvoch či troch letoch k planétam za Uránom.

— Ako je teraz tam, na Mesiaci? — obrátil som sa onedlho k akademikovi.

Piotr Michajlovič sa záhadne uškrnul a začal nariaďovať inverznú premietačku. Na obdĺžnikovej obrazovke sa zjavila gula Mesiaca, obalená prachovým, svetielkujúcim oblakom.

— Čo je to za hmlu okolo Mesiaca? — čudoval som sa.

Vedec sa zamyslel a neisto povedal: — Zdá sa, že víchor, spôsobený „Urániou”, rozpútal na Mesiaci prachové búrky.

Ukázalo sa, že mal pravdu. O nejaký čas nás našiel Pamírsky pozemský rádiouzol. Mladý operatér rádiouzla vzrušene oznamoval po svetovej rádiosieti: „Na severnej pologuli Mesiaca sa dejú nevídané veci: zúria búrky nesmiernej sily! Zdeformoval sa celý chrbát Apenín! Časť mesačných kráterov je zničená. Z podmesačného mesta nám oznámili, že celá planéta sa otriasa; vyzerá to, akoby sa Mesiac mal užuž rozpadnúť. Z dulkovského observatória nám práve teraz oznámili: zaznamenali znateľné vychýlenie Mesiaca z jeho obežnej dráhy. Na Zemi sa rozpútala neobyčajne silná magnetická búrka. Po Svetovom oceáne prebehla vlna vysoká desať metrov!

Obete ani škody na šťastie neboli…” — V Akadémii príťažlivosti nevedeli presne určiť dôsledky štartu „Uránie”, — poznamenal ticho Samojlov, keď si vypočul vysielanie Pamírskeho rádiouzla. — Uvolnili sa neuveriteľne mohutné sily… Teraz je jasné, že štarty ďalších gravitónových rakiet treba uskutočniť ďalej od sústavy Zem— Mesiac, v žiadnom prípade nie bližšie ako na družiciach Saturna.

Nepociťovali sme obvyklú vibráciu astroplánu, ktorú sme poznali na fotónových raketách. Gravitónový motor pracoval nečujne. Ani plápolajúce protuberancie svetla, typické pre fotónové rakety, ani ohlušujúci rachot iónových astroplánov. V reaktore sa s prekvapujúcou presnosťou rozpadávali gravitóny a vydávali obrovské množstvo energie. V kvantovom meniči sa vnútrogravitónová energia menila na mocné elektromagnetické žiarenie vysokej frekvencie. Silné magnetické polia usmerňovali žiarenie na paraboloid gravitónového projektora a ten ich ako vysokovýkonné zväzky lúčov odrážal do priestoru. Z trysky „Uránie” prúdil neviditeľný reaktívny lúč, ktorý tvoril pohonnú silu milión ton. Mohli by sme vychýliť z dráhy ktorúkoľvek družicu Jupitera, Saturna alebo Uránu, menšiu ako Mesiac, napríklad Mimas, Dianu, Oberon alebo Nereidu, keby sme z nich štartovali.

Dráha nášho letu sa zatiaľ zhodovala s obvyklými cestami kozmoplánov. Zdalo sa, že jasné nehybné oči hviezd nás pozorne sledujú z obrazovky astrotelevízora. Mesiac, lesknúci sa ako strieborný podnos s pupákmi kráterov, zaberal najprv polovicu obrazovky a teraz sa pomaly posúval doprava. Stále jasnejšie sa na ňom črtali ostré tiene hôr a ich okraje sa zdali byť vyštrbené. Napokon Mesiac zmizol. Rýchlosti stále pribúdalo. V svetielkujúcom ovale dráhy sa trepotala malá silueta astroplánu a mapa oblohy nad ním sa posúvala k Marsu.

Cas odletu bol vypočítaný tak, aby sme dráhu Marsu presekli blízko neho. Pri nepredstaviteľnej sile gravitónového motora sme sa nemuseli báť príťažlivosti Marsu, no v Najvyššej rade pre ovládnutie Vesmíru chceli, aby marťanská vedeckovýskumná stanica pozorovala a posledný raz odfotografovala astroplán v pohybe skôr, než unikne do medzihviezdnej diaľavy.

Mars postupne zapĺňal celú obrazovku. Pustá, úbohá planéta s úbohým rastlinstvom! Asi pred dvoma rokmi som tu prežil len jeden mesiac a div som nezhynul od nudy. Sivofialové a modrasté lišajníky a trpasličie stromy na brehoch „kanálov”… Vedci dávnych čias by boli nimi veľmi sklamaní.

Neodchádzam od obrazovky. Tu sú chýrečné „kanály” Marsu! Pozeral som na ne, akoby som prechádzal po známych miestach! Koľko starostí narobili kedysi vedcom! Koľko papieru popísali dnes už neznámi autori fantastických románov! Ľudí v dávnych epochách najviac miatlo to, že „kanály” boli rozmiestené v poludníkovom smere, ktorý je najpriaznivejší pre odtekanie vôd zo snehových čiapok pólov. Keďže v tých časoch vedeli spájať len korytá blízkych riek a preraziť neveľké prieplavy, ponížili ľudský rod a červenú planétu osídlili múdrejšími bytosťami s hlavami väčšími ako telo a s tykadlovitými končatinami. A do podobných Marťaniek sa zaľubovali ich hrdinovia. Bŕŕŕ…! Spomenul som si na Lidu, na jej pekné ruky, malé silné zápästia.

Zápalistým srdciam našich predkov boli milšie tie najnepravdepodobnejšie hypotézy ako normálne rozumové závery. O koľko jednoduchšie bolo si predstaviť, že ak sú kanály rozmiestnené v zhode s dvadsaťštyrihodinovým otáčaním Marsa, potom ich vybudovala samotná príroda — najprostejší a najmúdrejší čarodejník.

Zo zamyslenia ma vyrušili ostré, opakujúce sa signály: spolupracovníci marťanskej stanice nám posielali pozdravy na rozlúčku. Rýchlo som otočil zaostrovaciu 5 S páku. Rysy planéty na obrazovke zmizli a namiesto nich sa objavila tvár mladého človeka s ryšavými fúzikmi. Hneď som ho spoznal: bol to spolužiak z Akadémie astronautiky, Voloďa Skvirov, výborný šachista a veľký výmyselník. Z hocijakej turistickej prechádzky (ešte ako študent) sa vracal naplnený príbehmi o zápase s medveďom alebo o tom, ako chytal za chvost leoparda vo východných Sajanskýeh horách, alebo o previsnutých skalách, bezodných priepastiach a poľovníckych chodníčkoch. Odkiaľ bral takéto veci na našej prebádanej milej Zemi, neviem!

Teraz sa usmieval a rozhadzoval rukami, ako keby sme sa stretli na ulici.

Aké nové výmysly privezie z Marsu? Komu ich bude teraz rozprávať? Zacnelo sa mi. Nikdy viac sa s ním nestretnem a možno, že sa viac ani nevrátim na našu malú, útulnú Zem.

— Zbohom, Voloďa! — zakričal som.

— Zbohom, priateľ! — odpovedal ako ozvena.

Po prvý raz som videl, ako jeho úprimnú tvár zatiahli chmáry smútku.

Za Marsom sa dráha „Uránie” prudko ohýbala: vyšli sme nad rovinu ekliptiky, aby sme sa vyhli nepríjemnému pásmu asteroidov a nežiadúcim stretnutiam s týmito kozmickými granátmi. Mohutná sila ustavične zrýchľovala pohyb „Uránie”. Zapol som rýchlomer.

— Deväťdesiattisíc kilometrov za sekundu, — oznámil automat monotónnym hlasom.

Zdá sa, že Piotr Michajlovič píše denník! Zistil som to len včera, keď som náhodou naďabil na akademikov roztvorený zápisník, ktorý zabudol v knižnici medzi knihami. Môj pohľad sa nevdojak zastavil na rovných riadkoch: „… Mars zostal ďaleko za nami. Jeho vypuklá misa sa na obrazovkách astrotelevízora rýchlo zmenšovala a navidomoči sa menila na čajovú mištičku. O päť minút nebol Mars väčší ako kopejka. Viktor sedí pri navigátorskom pulte a sústredene pozerá na akcelerograf. Navigátor sa mi stále viac a viac páči. Výber partnera na najväčší z letov bol správny.

— Pozrite, ako zrýchľujeme! zvolal Viktor. — Každú sekundu zvyšujeme rýchlosť o jeden kilometer za sekundu. Ešte nikdy som nenaberal rýchlosť takým tempom!

Vidno, že je nadšený výbornými vlastnosťami gravitónového astroplánu, pričom nie je nováčikom v medzihviezdnych letoch.

— Stonásobne preťaženie, — poznamenal som. — Teraz každý z nás váži sedemosem ton!

Viktor s úctou poťahoval gombíky svojho antigravitačného obleku.

Oblek si veru zasluhoval úctu: ľahko neutralizoval pôsobenie zrýchlenia, pri ktorom by nás bola vlastná váha už dávno rozpučila.

Ústav antigravitácie pätnásť rokov rozpracovával a zdokonaľoval jeho konštrukciu.

— Ako pracuje? — opýtal sa Viktor.

Páči sa mi jeho zvedavosť a, snažím sa mu čo možno najjednoduchšie vysvetliť zásady činnosti aparátov, ktoré sú zostrojené na základe najzložitejších teórií modernej fyziky.

Antigravitačný oblek — to je niečo ako zázračná clona, ktorá nás chráni pred účinkami príťažlivosti. Ale to nie sú žiadne zázraky: do obyčajného kozmického skafandru sú vmontované gravitónová žiariče, ktoré premieňajú elektrickú energiu na energiu antigravitácie a neutralizujú preťaženie.

To je znamenité! — vykríkol navigátor. — V týchto skafandroch možno letieť pri akomkoľvek zrýchlení! Ja som praktik a viem, čo znamená zrýchlenie… Raz sa astroplán afrického Kozmocentra, ktorý poslali na ďalekú výskumnú cestu, dostal do poľa príťažlivosti hviezdy Coipera. Jej príťažlivosť je štyri milióny ráz silnejšia ako zemská. V boji s jej príťažlivosťou astroplán spotreboval všetky rezervné zásoby energie a aj časť základných zásob. A základné zásoby boli predsa potrebné pre rozlet astroplánu na spiatočnú cestu. Energia, ktorá zostala, im dovolila vyvinúť pri rozlete len deväťdesiatpäťtisíc kilometrov za sekundu, pretože ich kreslá proti preťaženiu nedovoľovali vyvinúť rýchlosť väčšiu ako šesť,ži’. Viktor na chvíľu zamlkol a ticho dokončil: Leteli k Slnku presne tisíc rokov, a nedožili sa konca cesty. Veď nemali ani anabiózne vane. Keby boli mohli naberať rýchlosť takým tempom ako my, boli by sa zachránili.

Často pozorujem navigátora pri práci, kochám sa jeho smelou tvárou, vysokou silnou postavou, prekvapujúco rýchlymi reakciami. Aj teraz jeho oči nadšene žiaria: preňho je iste mnohohlasná pieseň astronavigačných prístrojov otvorenou knihou. Náhle spozornel: rádiolokátor— robot vydal ostrý poplašný zvuk. Astroplánu hrozila zrážka s veľkým meteoritom. Robot zachytil rádioimpulz, odrazený od meteoritu, a okamžite vypočítal zamierenie a zapol predné lúčové delo. Delo,vystrelilo’ do meteoritu mocný zväzok elektricky nabitých molekúl. Trochu sa vychýlila zo svojej dráhy,Uránia’, trochu meteorit, a ich dráhy sa rozišli.

Ku koncu prvého dňa sme minuli Jupiter, Saturn, Urán, Neptún. Astroplán dosiahol hranicu slnečnej sústavy. Vpredu ležia nedozerné medzihviezne diaľavy, terra incognita… Naša rodná slnečná sústava, kolíska ľudstva, zostala za nami. Mlčky sme očami sprevádzali zelenkavý disk Pluta — poslednej planéty slnečnej rodiny. Na okamih sa zjavili na obrazovke Magellanove oblaky — brána Vesmíru. Viktor skontroloval podľa týchto obežníc našej Galaxie polohu a kurz,Uránie’.

Zrazu zažiarila obrazovka astrotelevízora a na nej sa zjavila prísna tvár neznámeho človeka. Dlho hladel na môjho navigátora, potom sa jeho pery roztiahli v skúpom úsmeve.

— To je Nikolaj Glybov, — obrátil sa; s vysvetlením Viktor. — Riadite!

Kozmodrómu medzihviezdnych rakiet na Plute, postrach všetkých rušitelov kozmického cestovného; poriadku.

V navigátorovom hlase znela úcta k preslávenému pracovníkovi Vesmíru.

Glybov zdvihol nad hlavu zopäté ruky a my sme začuli jeho vzrušený hlas: — Šťastnú plavbu, bratia! Pozdravujú vás všetci astronauti Sústavy!

Želáme vám mnoho vedeckých úspechov a šťastný návrat!

,Uránia’ letí stále ďalej do medzihviezdnych priestorov. V kabíne vládne pološero, prerezávané blikaním indikátorových žiaroviek a mihaním hviezd na bočných obrazovkách.

Viktor mi ustavične nedá pokoja. V tomto človeku sa tají nevyčerpateľná zásoba bystrej vnímavosti, podnikavosti a energie. Má jej až nadbytok.

Myslím si, že práve taký má byť profesionálny astronaut, ktorý videl to, čo väčšine pozemšťanov zostane neprístupné: neznáme planetárne sústavy, život ktorých sa ani trochu neponáša na pozemský, neobyčajné skupenstvá hmoty a premeny energie, obdivuhodné farebné slnká a hviezdne katastrofy.

…Hoci nie je vedcomteoretikóm, jeho um, ktorý sa povzniesol nad obmedzené pozemské predstavy, pohlcuje nekonečnú múdrosť Vesmíru. Presvedčil som sa, že je dostatočne vzdelaný v základných odvetviach vedy a poznania, a je to pochopiteľné: dlhotrvajúce medzihviezdne lety nútili astronautov premeniť astroplány na svojrázne lietajúce univerzity, na ktorých sa učili všetko, aby sa nezbláznili z unavujúcej jednotvárnosti medzihviezdnych letov.

Aj teraz mi chodí Viktor za pätami a prekáža mi pri rozbore údajov prístrojov, ktoré zaznamenávajú parametre gravitónového rozpadu.

— Rýchlosť dosiahla stopäťdesiattisíc kilometrov za sekundu, — líškavo mi hovorí za chrbtom. — O tridsať a pol hodiny dosiahneme prah rýchlos ti svetla.

Chápem jeho naivný pokus upútať moju pozornosť.

To je celkom možné, — odvetil som spokojne a chcem uniknúť pred ním v oddelení UEMK.

Počkajte, Piotr Michajlovič, — opatrne ma chytá za plece silnými prstami. — Už dávno som sa vás chcel spýtať na mnohé veci, ale boli ste stále zaneprázdnený…

— Dobre, — vzdal som sa, pritisnutý k stene.

— Doteraz sa nadchýnam gravitónovou raketou, — pokračoval. — Je to ako rozprávka. — Čože je tu rozprávkového? Skoro všetko… Hoci aj možnosť dosiahnuť nadsvetelnú rýchlosť.

Samozrejme, to je neobyčajné. Pravdu povediac, sám nie som celkom presvedčený, či zvíťazíme nad rýchlosťou svetla. Podľa teórie vraj áno, no kým sa pokusy neoveria v praxi, vedec musí pochybovať.

Dobre teda. Chcem sa opäť vrátiť k starému rozhovoru… Pamätáte sa, v Akadémii príťažlivosti? Dajme tomu, že sme prevýšili rýchlosť svetla.

Čo sa stane s hmotou astroplánu, s priestorom, s časom? Veď starý Einstein jasne dokázal, že pri svetelnej rýchlosti hmota sa nekonečne zväčšuje, priestor sa scvrkáva na nulu a čas sa zastavuje. Nepotečie potom čas naspäť?

Jeho tvár vyjadrovala začudovanie nad veľkými otázkami vedy, ktoré — bohužiaľ — neboli ani mne celkom jasné.

— Uvidíme, ako to bude v skutočnosti, — odpovedal som opatrne. — Zatial je moje presvedčenie založené na bezpečne zistenom fakte, na tom, že rýchlosť gravitónov je väčšia ako rýchlosť svetla. Produkty vnútrogravitónového rozpadu sa pohybujú tiež nadsvetelnou rýchlosťou, čiže reaktívna sila,Uránie’ by jej mala dovoliť prekonať rýchlosť svetla.

— Akým spôsobom sa dosahuje v pohonnom systéme rakety nadsvetelný pohyb hmoty? — pokračoval Viktor v otázkach.

— Dosť jednoducho. Ako vieš, „Uránia” je vlastne v skutočnosti ohromná lietajúca rúra, ktorá má na prednej časti namontovanú kupolu s naším salónom, kabínou, anabióznymi vaňami, s neveľkým skleníkom, v ktorom sa uskutočňuje kolobeh hmoty, a skladom materiálov. Na čo je rúra, ktorá prechádza celým trupom? Pamätáš sa na dávne reaktívne motory s priamym tokom vzduchu? Nasávali do seba prúdiaci vzduch, ten nadobudol veľký tlak, potom sa doň vstreklo palivo a nasledoval výbuch, ktorý vytvoril reaktívny plynový prúd. Vzduchoreaktívny motor akoby preháňal vzduch cez seba. Aj naša raketa je do určitej miery zostrojená podobne. Ale u nás sa preháňa cez rúru, medzihviezdne prostredie: prach, častice, atómy vodíka, hélia, vápnika. Pri nadsvetelnej rýchlosti spôsobujú v našej rúre jadrové reakcie, ktoré sa stávajú doplnkovým prameňom energie pre našu raketu.

Ako vidíš, táto úplne bezplatná energia, prakticky nevyčerpateľná, sa skrýva v samotnom priestore. Ale hlavnú úlohu hrá, samozrejme, pohyb ťažkých kvantov, uvoľnených rozpadom gravitónov. Gravitónový reaktor sa nachádza v strednej časti trupu, hneď za skladmi pohonných látok. V štyridsiatich ôsmich vlnovodoch prúdia do neho gravitóny a dvoma kanálmi na dne sa vstrekuje katalyzátor — kapačastice. Neuveriteľne prudko, ale nie nekontrolovane, sa uvolňuje vnútrogravitónová energia. Najpresnejšie automaty regulujú reakciu prostredníctvom elektromagnetických polí obrovského napätia; pritom sa tieto polia vytvárajú tiež pomocou tej istej energie vnútrogravitónového rozpadu. V poliach sa usmerňujú produkty rozpadu do kvantového meniča, kde sa vytvárajú ťažké kvanty. Po špirálovitých tuneloch v zadnej časti astroplánu gravitóny smerujú do ohniska gravitónového reflektora a tento ich vrhá do priestoru. V okolí reflektorového ohniska sa začínajú aj jadrové reakcie medzihviezdnych častíc, ktoré vleteli do astroplánu. Vzniká nový mohutný výbuch energie a reaktívny prúd vyšľahne z trysky nadsvetelnou rýchlosťou.

— A čím ste zmerali rýchlosť prúdenia?

Táto otázka ma zahnala do slepej uličky. V skutočnosti sú to iba teoretické poučky. No kde sú prístroje na meranie nadsvetelnej rýchlosti prúdenia?… Niet ich… V zemských podmienkach nemožno zostrojiť taký prístroj, pretože v akomkoľvek elektrickom alebo elektromagnetickom meracom prístroji reťazové signály sa prenášajú rýchlosťou svetla, no v žiadnom prípade nie rýchlejšie.

So záujmom som pozrel na Viktora. Vysvitlo, že nie je taký diletant, ako sa mi zo začiatku zdalo.” Akademik sa zahniezdil, zacmukal ústami ako dieťa a obrátil sa na druhý bok. Rýchlo som zatvoril zápisník a položil ho na miesto. Podľa môjho názoru sa Piotr Michajlovič až priveľmi o mne rozpísal!

Prešlo sedem dní odvtedy, čo sme sa rozlúčili s Nikolajpm Glybovom. Akademik vysedáva v salóne a čaruje nad knihami a mikrofilmami, pričom z času na čas šomre. Ešte som nezistil, čo znamená toto šomranie.

Niekedy sú to zrejme rozpaky nad matematickým paradoxom, ale častejšie nadšenie, ak nie vytrženie nad žonglérskymi uzávermi nejakého fyzikateoretika.

Práca nie je skoro žiadna: elektrónkové automaty a roboty s dokonalou presnosťou vedú kozmoplán po dráhe.

Pohodlne som sa vyvalil do kresla a zažmúril som oči.

6

Za hranicou nedosiahnuteľného

Rýchlosť sa približovala k rýchlosti svetla. Akademik ma zobudil, aby mi zvestoval túto novinu. Tvár mu žiarila. Obrátil som sa k stene a priberal som sa znovu zaspať. Môj mozog, ešte opantaný spánkom, si vôbec neuvedomil význam tejto zprávy. „Načo ma budí?” pomyslel som si v polosne.

„Nemusím sa nikde ponáhľať.” — Hej, Viktor…! Kozmonaut — objaviteľ! Vôbec nepoznávam niekdajšieho nadšenca! Nezaujíma ťa, ako vyzerá svet pri nadsvetelnej rýchlosti?

Na veľa som sa prebudil, vstal som a vystieral som sa. Len čo som si pretrel oči, razom som zabudol na ustatosť. Hlavná obrazovka a všetky ostatné projektory boli zapnuté. Hviezdna obloha hrala všetkými dúhovými farbami. Nikdy predtým som nevidel taký čarovný obraz. Začal sa prejavovať Dopplerov efekt — zmena dĺžky svetelných vín, prichodiacich od hviezd, pri nadsvetelnej rýchlosti relatívneho pohybu. Natoľko sme sa priblížili k prahu rýchlosti svetla, že hviezdy doslovne pred našimi zrakmi menili farbu. Hviezdy, ku ktorým sme leteli, akoby skracovali vlnovú dĺžku žiarenia. Najprv belaseli, modrali, potom žiarili zlovestným tmavofialovým svetlom a celkom hasli, lebo ich žiarenie sa premiesfovalo do ultrafialovej oblasti spektra, pre nás neviditeľnej. Z nekonečnej diaľavy sa miesto „zhasnutých” hviezd zjavovali celé myriády hviezd iných; ktoré prechádzali tou istou škálou farieb. A tak to šlo do nekonečna.

Hviezdy, od ktorých sa „Uránia” vzďaľovala, vytvárali zasa iný obraz: ich farba sa menila smerom k červenému okraju spektra.: Dlhé hodiny som pozoroval, ako sa naše Slnko — nepatrná žltá hviezda v ľavom rohu obrazovky — po stupne mení na oranžovú, červenú, purpurovú a potom tmavovišňovú hviezdu; napokon zhaslo, pretože začalo svietiť neviditeľným infračerveným svetlom.

Samojlov si párkrát zakúsol do pery. Dobre som už poznal tento jeho zvyk; bola to známka silného vzrušenia. Nie div! Prvý raz v živote mal pred očami nie v predstavách, lež v skutočnosti pravý obraz Vesmíru. Kde len pozrieš, všade sa trasú, mihocú a hrajú všetkými dúhovými farbami nebeské telesá.

Pri tomto veľkolepom osvetlení sme sa poriadne naobedovali (alebo naraňajkovali, ak chcete. Zvyčajný pozemský denný režim dňa nemal pre nás nijakého zmyslu.). Elektrónkový mechanický kuchár pripravil oveľa chutnejšie jedlo ako hlavný kuchár v Grandhoteli v Kozmocentre.

Kozmoplán doslovne hltal priestor. Teraz sme leteli po veľkej galaktickej ceste, naplnenej medzihviezdnou hmlovinou. Galaktickou cestou nazývali pozemskí astronauti dráhu, po ktorej sa pohybuje väčšina hviezd, teda aj naše Slnko, okolo stredu Galaxie, pričom obehne raz za dvestomiliónov rokov. Dávno sme opustili oblasť Slnka, ktoré sa tmolilo po tejto dráhe kdesi vzadu. Jeho rýchlosť — dvestosedemdesiat kilometrov za sekundu — je smiešne čo i len porovnať s našou, keďže my sme sa priblížili tesne k prahu svetelnej rýchlosti, k „einsteinovskému” prahu, ako skepticky poznamenal Samojlov. Zrejme narážal na to, že jemu prvému je dovolené prekročiť tento prah.

Mňa priam očarúvala ručička automatického ukazovateľa rýchlosti.

Chvela sa zradne pri samom písmene „S” — „Svetelná rýchlosť”. Prejde, alebo neprejde…? Ani akademik sa už neusiloval vyzerať pokojne. Neviem po koľký raz zapínal automat, ktorý ustavične opakoval ľahostajným, neľudským hlasom jednu a tú istú rýchlosť pohybu: „Dvestodeväťdesiatdeväťtisíc sedemstodeväťdesiatpäť a jedna desatina kilometra za sekundu…” — Len si predstav, — šepkal nervózne akademik. — Na Zemi, ktorú sme opustili, plynie čas tisícdvesto ráz rýchlejšie ako v našom astropláne!

To znamená, že polhodina, ktorú sme strávili pri jedle, sa rovná dvadsiatim piatim pozemským dňom. Takmer mesiac! Zrejme sa budeme musieť poponáhľať s takýmito životnými maličkosťami. Človek má divný pocit, keď si pomyslí, že ak si zdriemne na štyri dni v anabióznej vani, prespí pätnásť rokov dejín Zeme.

Kozmické osvetlenie začalo hasnúť. Vzadu zhasli všetky červené, purpurové a višňové nebeské telesá. Ani jednej hviezdy, ani jedného záblesku a svetelného lúča! Číra tma! Ďaleko vpredu, v nepredstaviteľnej diaľke, slabo svietili infračervené hviezdy, ktoré sme videli len vďaka Dopplerovmu efektu. Iba hviezdy, ktoré ležali „Uránii” na ceste, z času na čas vzblkli modrým plameňom, aby potom hneď sčerveneli a tak isto zmizli v temrave hviezdnej noci. Okolo astroplánu vyčíňalo rádioaktívne žiarenie, tisíc ráz nebezpečnejšie než najmocnejšie kozmické lúče. Vonkajšie palubné ionizačné sčítače ukazovali na svojich stupniciach maximálnu silu žiarenia a zvukové indikátory, ktoré mali vývody na riadiacom paneli, neprestajne trestali. Ziarenie vznikalo v dôsledku toho, že astroplán, ktorý sa rútil dopredu temer svetelnou rýchlosťou, neprestajne narážal na častice hviezdnej hmloviny. No i tak sme sa nemuseli ničoho báť. Desať metrov hrubá clona, umiestená medzi neutronitovým pancierom a vnútorným obalom rakety, nás spoľahlivo a bezpečne chránila pred rádiovými lúčmi. Oveľa strašnejšie by teraz bolo hociktoré z mnohých polí príťažlivosti. Zakrivenie priamočiarej dráhy „Uránie”, ktoré je nevyhnutné pri lete v poli príťažlivosti, by zväčšovalo váhu astroplánu a všetkého, čo sa na ňom nachodí, až desaťtisíc ráz! Tu by nepomohol nijaký antigravitačný skafander.

— Nemáme v ceste žiadne vyhasnuté hviezdy alebo plynovoprachové hmloviny, globuly? — spýtal som sa Samojlova.

— Ktohovie, ktovie, — pokrčil plecami.

Zrejme sme obaja mysleli na to isté a napäto sme počúvali poplašnú pieseň gravimetra, zázračného prístroja, ktorý zacíti pole príťažlivosti už vo veľkej diaľke od astroplánu. Gravimeter je elektronickou schémou spojený s robotom, ktorý riadi brzdiace zariadenia. Zvyčajne pokojná melódia gravimetra sa zvyšovala — a srdcia nám zamierali strachom. No sila príťažlivosti sa ukázala malá, a preto sa strach zasa stratil.

No ručička rýchlomeru sa nám ďalej posmievala. Kŕčovite sa držala skoro až na samej čiarke, označujúcej rýchlosť svetla. Diali sa zvláštne veci: akcelerograf stále ukazoval, že zrýchlenie sa rovná jednému kilometru za sekundu, no rýchlosť sa nezväčšovala.

„Dvestodeväťdesiatdeväťtisíc sedemstodeväťdesiatpäť a jedna desatina kilometra za sekundu,” opakoval automat, akoby sa nám chcel posmievať.

— Natoľko sme sa už priblížili k prahu rýchlosti svetla, — vysvetľoval mi Samojlov, — že každou se kundou rýchlosť astroplánu vzrastá o stále menšiu, ak nie o nekonečnú malú veličinu. To vyvoláva kmitanie ručičky rýchlomera, pretože nie je odstupňovaný na také malé prírastky rýchlosti, ako sú tieto.

Ostatne aj sám som prišiel na príčiny zvláštneho úkazu. To trvalo!

Zrýchlenie je veľké — jeden kilometer za sekundu. Naše pozemské skúsenosti, logika a zdravý rozum si zjavne nevedeli rady., Odovzdal som robotovi program takmer na úplný režim gravitónovéhoj rozpadu. Hoci predtým motor pracoval nečujne, teraz vydával tenký melodický zvuk. Tento zvuk stále mocnel a prechádzal do bzukotu. Na obrazovke zadného periskopu sa rozlialo ružovofialové žiarenie: začal svetielkovať chladný prúd energie, vychádzajúci z trysiek.

Prešli dve hodiny. Zradná ručička nie a nie pokročiť na červenú čiarku. Vtedy Samojlov rozhodne hodil rukou a povedal:. t Pusti to naplno! Máme dosť veľké zásoby!

Dal som robotovi patričný príkaz. Gravitónový motor zreval. Jeho rev sa neodbytne pchal do uší aj cez hrubé ochranné clony a zvukotesné priehrady.

Obrazovky astrotelevízora neukazovali nič, bola úplná tma, akoby všetky vesmírne telesá boli dávno vyhasli. A vtom sa ručička začala mikroskopickými pohybmi posúvať k označeniu „S”. Teraz som už vedel, že každý taký nekonečne malý pohyb k svetelnej rýchlosti stojí ohromné množstvo energie, ktoré sa rovná biliónom kilowattov na jednu tonu váhy rakety. Ručička akoby prirástla k ľavému kraju červenej čiarky. Ale…! Akademik i ja sme sa nadvihli v kreslách, hoci najmúdrejšie by sme boli urobili, keby sme sa v nich boli vystreli a pre každý prípad zaujali ochrannú polohu. Bolo naskrze neisté, či sa za takýchto, okolností môžeme spoliehať na naše antigravitačné obleky.

— Už to je! — skríkol Samojlov. Usmieval sa a spokojne si šúchal ruky. — Po stáročia snívali o tejto chvíli fyzici na Zemi. Skoda, že s nami teraz nie je Einstein!

Zatiaľ však akoby sa nedialo nič zvláštneho: naša hmota nevzrastala do nekonečných rozmerov, s priestorom sa tiež nič nedialo. Pozrel som na Samojlova, on zasa na mňa. Zdalo sa, že vedec je sklamaný. Potajomky som si zahryzol do jazyka — bolelo to. Nahmatal som Si pulz: bol trocha rýchlejší než zvyčajne, no to sa dalo vysvetliť vzrušením.

— Hodiny! Čo je s nimi? — vykríkol zrazu Samojlov.

S univerzálnymi hodinami, ktoré merali tok času v aštropláne aj na Zemi, sa navidomoči dialo čosi nevídaného: ak by sme im mali veriť,\ tak na Zemi ubehlo tisíc rokov a v aštropláne iba minúta. Potom hodinová ručička začala klesať na začiatok stupnice a čas na Zemi išiel dozadu. Potriasol som hlavou, aby som sa presvedčil, či nespím.

Všetky prístroje akoby sa boli razom načisto zbláznili. Ručička akcelerografu sa naraz zavrtela s takou rýchlosťou, že celkom zmizla z očí a nebolo možné určiť, ktorým smerom sa krúti. V ovale Hľadača dráhy sa zúrivo metala silueta rakety. Melódia gravimetra prešla ž C dur tóniny do akéhosi divokého chrčania. Elektronický regulátor prístroja rovnováhy bubnoval ako guľomet, prerušovaný cvakotavým treskotom. Vo chvíli sa príjemná symfónia astronavigačných prístrojov zmenila na kakofóniu trhajúcu uši.

Vypol som prilbové slúchadlá, lebo som sa bál, že ohluchnem.

Vtom prebehla trupom rakety obrovská vlna mučivého otrasu. Všetko okolo nás: steny, stoly, divány, časti zariadenia, predmety dennej potreby — všetko sa odrazu tak rozozvučalo, že prehlušilo falošnú melódiu prístrojov.

Astroplán sa začal hegať.

— Co sa deje? — vykríkol som Samojlovovi rovno do tváre.

Neodpovedal a zapol mechanizmus, zdvíhajúci masívne štíty z okrúhlych okien. Odskočil som, oslepený fantastickým divadlom: miesto predchádzajúcej nepriehľadnej tmy vliala sa do astroplánu celá záplava osie pujúceho svetla. Obloha plápolala tisíckami dúhových pásov, špirál a gúľ. Z hlbín priestranstva leteli priamo k nám, akoby k jedinému stredu, húfy planúcich chlpatých sine a šialene sa krútiacich Galaxií. Zdalo sa, že sa celý Vesmír scvrkol na neveľkú guľu alebo kužeľ a po jeho vnútornej strane sme my robili rýchle špirály. Na chvíľu sa mi zamarilo, že sa so mnou rozkrútilo ruské kolo pod kupolou akéhosi úžasného cirkusu, kde sa. všetko: svetlá lustrov, pestrofarebné odevy divákov, lesk skiel ďalekohľadov, jasnožltý piesok arény s červenými plášťami šašov, náhlivo pohodenými na zem, menilo rýchlosťou blesku. Mal som pocit, že sa tento kaleidoskopický chaos farieb valil na mňa preto, aby ma zmliaždil.

Náhle som zacítil, že slabnem a hlava mi bezvládne ovisla. V ťažkej hlave sa preháňali neusporiadané myšlienky.

— Jestvujeme, či nie? — chcel som sa spýtať Samojlova, no namiesto slov vydral sa mi z úst iba nezrozumiteľný bľabot. Posledné, čo som stačil pochopiť, bola akademikova ruka, slabo šmátrajúca po havarijnom tlačidle gombičky, ktorou sa zapínali brzdiace zariadenia…

Prebral som sa v salóne na posteli. Bolo ticho. V ústach som zacítil príjemnú horkastú chuť prípravku „VG”. Samojlov nebol v salóne. — Žijete? — zakričal som naňho.

— Tak čo, kamarát? — ozval sa z laboratória. — Prebral si sa? Vieš, čo sa prihodilo? — vravel živo a vošiel do salóna, ako keby sa nič nebolo stalo.

— Pri priblížení ku gravitónovej rýchlosti (všimol som si tohto nového termínu) sa začal rozpad hmoty na gravitóny — práve to, čo sa po celý čas odohráva v motore našej rakety. Pokúšal som sa hneď si overiť tieto nové údaje i matematicky. Môžeš si byť istý, že sme otvorili novú stránku vo vede.

A lenlen že sme to ako priekopníci vedy nezaplatili životom, — uškrnul som sa slabo.

Stálo to za to! Veru stálo, braček! Veda si žiada obete! Nie je tak? — a znovu si pokojne pošúchal ruky.

Ale kto by bol o tomto objave povedal ľuďom? — pripomenul som mu.

— Ach ozaj… máš pravdu. Samojlov zaraz zvážnel.

Len teraz som si jasne spomenul na všetko, čo som videl, keď som strácal vedomie, a vážne som sa začal obávať o akademika.

Ste veľmi bledý. Je vám zle? — spýtal som sa.

Hlúposti! A ty sa ako cítiš? Skúsil som vstať, no nevládal som. Nebola to ani tak svalová slabosť, ale skôr nevysvetliteľná apatia, neschopnosť sústrediť silu vôle na mechanické pohyby svalov. Povedal som to Samojlovovi. Pokýval mi hlavou.

— To sa dalo čakať. Nervové tkanivo je veľmi citlivé i voči najmenším zmenám, všakže? Stačí rozpad nepatrnej časti a…

Zmĺkol, sadol si do kresla a dlaňou si pretrel tvár.

— A vy? Ako je vám? — spýtal som sa znovu.

— Zrejme mám viac nervovej hmoty, silnejší mozog. No neznepokojuj sa, — usmial sa akademik povzbudivo. — Tvoj organizmus určite rýchlejšie!

podlieha vonkajším zmenám, no dokáže sa rovnako rýchlo zotaviť. Môj zostarnutý organizmus ťažko vyviesť z rovnováhy, ale zato sa ťažšie zotavuje.

— Musíte si lahnúť, — žiadal som ho.

— Ešte vydržím, — namietol tónom, nepripúšťajúcim odpor. — Radšej sa ty skôr zotav. — A ťažkým, ne istým krokom sa pobral do riadiacej ústredne.

Po Samojlovovom odchode som sa opätovne pokúsil vstať. Ale nešlo to ľahko. Sústredil som pozornosť na to, že musím spustiť na dlážku najprv pravú nohu a potom ľavú. Musel som vyvinúť nadľudské úsilie na to, aby som spustil na dlážku obe nohy. Prešlo dosť času, kým sa mi podarilo sadnúť si. Napokon som pozbieral poslednú silu, dvihol som sa a pridržiavajúc sa stien, pohol som sa za Samojlovom.

V navigátorskej kabíne bolo všetko po starom. Ovál hľadača sa spokojne trblietal. Ručička rýchlomeru stála naľavo od červenej čiarky. Akcelerograf ukazoval záporné zrýchlenie, čiže spomalenie letu. Náš šialený let zastavil havarijný robot. Robot počúvol akademikovu ruku, ktorá stisla gombík, a zapol brzdiace zariadenie. Teraz letela „Uránia” iba vlastnou zotrvačnosťou. Len potom, keď UEMK spresnil program brzdenia, som spozoroval, že Samojlov ledva stojí na nohách.

— Poďme si ľahnúť do anabióznych vaní, — povedal slabo. Jeho ustaté oči sa horúčkovito leskli cez sklá silných okuliarov. — Kým rýchlosť „Ur ánie” klesne na danú veličinu, treba si poriadne oddýchnuť.

Horkoťažko som otvoril oči. Modrá signálna žiarovka relé slabo svietila. Ciferník ukazoval, že prešlo osemnásť dní miestneho času. Anabiózna tekutina žblnkavo tiekla nazad do konzervačného rezervoára. V tele som cítil príjemnú bolesť pri návrate k obvyklému spôsobu života. Vedomie začalo pracovať jasne a zreteľne. Chytro som skončil prebúdzanie sa a odišiel som do kabíny. Slabulinko bzučali silové polia kvantového meniča. Keď som sa presvedčil, že astronavigačné prístroje pracujú normálne, zahĺbil som sa do štúdia dráhy na orientačnej obrazovke. Pocit akejsi nepravidelnosti v ich polohe ma trochu znepokojil.

Vtom sa mi za chrbtom nečujne zjavil Samojlov. Tiež sa už prebudil a bol ustarostený. Aj on zrejme pocítil, že čosi nie je v poriadku.

— Už si vstal? — usmial sa a hneď prešiel na pracovný tón. — Na našej dráhe sa mi čosi nepáči.

Znepokojene pozrel na prehľadné obzorné obrazovky, na ktorých jasne svietili neznáme hviezdy, potom sa ustarosteno zahľadel na mapu Galaxie pod siluetou rakety — hľadača. — Treba určiť polohu.

Prístroj znel akosi hlucho a čelo rakety ukazovalo do… ničoho. Pozreli sme sa na seba. Akademikova tvár sa predĺžila.

— Podľa vás, — spýtal som sa preľakane, — podľa vás, kde sme asi teraz?

— Teba som sa chcel na to spýtať? Kde chceš, hoci aj v susednom Vesmíre!

— Nežartujte…

— Žiaľ, nežartujem. Keď sme prekročili prah svetelnej rýchlosti, pravdepodobne sme celkom odbočili z vopred vyrátanej dráhy do stredu Galaxie.

Treba čo najskôr určiť našu polohu v priestore a znova dať program elektrónkovému počítaciemu stroju.

Celú hodinu sme neúnavne porovnávali premietnutú mapu Galaxie, ale nič sme nemohli zistiť: na oblohe nebolo orientačných hviezd! Ej veru, nebolo!

Odrazu Samojlov ticho zahvizdol.

— Už to mám…! Vieš, kde sme teraz? V medzigalaktickom priestore!

— To nie je možné! — Vrhol som sa k pultu a zapol som naraz všetky obrazovky a projektory a odkryl som okrúhle obloky.

Naskytol sa nám úžasný pohľad: boli sme uprostred obrovskej temnej dutej gule. Kde sa podelo nespočetné množstvo hviezdnych svetielok?

Videl som iba tmu a čierňavu. Kdesi ďaleko, v nepredstaviteľnej diaľke — alebo sa mi to iba zdalo? — ledva ledva presvitali belavé alebo zlatisté škvrnky.

Až po dlhom premýšľaní som si uvedomil, že každá z týchto škvŕn predstavuje Galaxiu, Mliečnu cestu, čiže ohromný hviezdny ostrov, ktorý obsahuje miliardy a desiatky miliárd sine. Žasol som. Kde je naša Galaxia?

— Na ktorej strane ju hľadať?

Prosebné som pozrel na Samojlova.

— Pozri sa tam, — povedal a ukázal na ľavé zadné okno.

V priepastnej hlbine priestoru sa jasne črtala obrovská rozkrútená špirála, z ktorej prúdmi vytekalo hviezdne mlieko. V istej vzdialenosti od špirály svietili ako rám jasné sférické oblaky — guľovité hviezdne zhluky.

— To je naša Galaxia! — skríkol som radostne.

Dlho sme pozerali ta, kde sa miliardy hviezd zhusťovali a tvorili jedno mračno. To bol stred Galaxie. A kdesi tam bola planéta X, ktorú sme mali hľadať.

— Sme prví ľudia, ktorým sa dostalo veľkého šťastia vidieť Galaxiu z vesmírneho priestoru, — povedal Samojlov hrdo. — Urobíme čo najviac sn ímok a starostlivo ich schováme; astronómovia na Zemi nám za to vďačne postavia pomník zo zlata. A ponáhľal sa do fotolaboratória. O chvíľu som videl, ako vedec namieril široký teleobjektív, ktorý vyzeral ako kráter sopky, na ďalekú Galaxiu.

— Dobre, ale koľko svetelných rokov je k nej? — zakričal som cez dvere.

— Hneď uvidíme…

Chvíľu bolo počuť iba treskot elektrónkového inte grátora. Keď Samojlov skončil výpočty, vybehol z laboratória a naklonil sa nad hviezdnu mapu.

— Co sa stalo? Co je? — spýtal som sa nechápavo.

Tie nepochopiteľné búrky priestoru, ktoré sa zjavili pri nadsvetelnej rýchlosti, nás zahnali čert vie kde, — povedal duto. — Zdá sa, že naša raketa vyletela nad úroveň hviezdneho kolesa Galaxie viac ako na dvestotisíc par šekov. Z toho vyplýva, že k jej stredu je nie menej ako milión svetelných rokov, čiže tristosedemtisíc parsekov!

— Čiže tridsať ráz ďalej, ako v ten deň, keď sme štartovali z Mesiaca, — dokončil som rovnakým tónom.

Samojlov si ustarostené pošúchal čelo.

Zavládlo nevľúdne ticho. Zachvátil ma tajomný strach pred velikánskou vzdialenosťou. Tristosedemtisíc parsekov! Ak by sme leteli rýchlosťou obyčajných fotónových rakiet, potrebovali by sme na to dvestoštyritisíc rokov! Vďačne som pozrel na Samojlova, lebo mi zišlo na um, že práve jemu a jeho spolupracovníkom z Akadémie príťažlivosti vďačí ľudstvo za zázračný stroj časopriestoru. Ten nebude prekonávať túto vzdialenosť dvetisíc storočí…

Dvadsaťštyri dní sme míňali drahocenné gravitónové palivo, aby sme likvidovali svetelnú rýchlosť skoro na nulu a aby sme mohli obrátiť „Urániu” naspäť k hviezdam, k svetlu, k životu — ku Galaxii. Nenudili sme sa, pretože sme po celý čas starostlivo zostavovali program pre elektrónkový počítací stroj. Museli sme čakať ešte dva mesiace, kým stroj vypočítal dráhu spiatočnej cesty, chod motora a iné údaje.

A znovu začal pracovať hlavný motor. Za osemdesiatdva hodín vyvinula „Uránia” rýchlosť iba o jednu stotinu kilometra za sekundu menšiu než rýchlosť svetla. Robot s dokonalou opatrnosťou previedol raketu na let zotrvačnosťou.

— No čože… — uľahčené si vydýchol akademik. — Teraz dosť rýchlo poletíme do stredu Galaxie. Automaty pracujú dokonale. Vzdialenosť jedného milióna svetelných rokov preletí astroplán za dvanásť rokov.

Ešte raz sme prekontrolovali prácu prístrojov a ponorili sme sa do anabióznych vaní.

7

Výbuch supernovy

Už tretí rok sme sa túlali po centrálnej oblasti Galaxie a hľadali tajomnú sústavu obežníc. Samojlov takmer ani nespával, schudol a pobledol.

So zmraštenými chlpatými, tvrdými obrvami do nekonečna vypočítaval nové a nové variácie dráh. Nedoprial elektrónkovému počítaciemu stroju ani chvíľu oddychu. No všetko bolo márne: na obrazovkách žiarili neznáme hviezdy, ktoré akoby sa nám smiali, a združovali sa do nevídaných súhvezdí.

— Minuli sme osemdesiat percent pohonných látok, — oznámil som akademikovi skleslým hlasom, keď som skontroloval integrálne krivky spotreby energie.

Piotr Michajlovič neodpovedal, iba mu hlava väčšmi ovisla a už po neviem koľký raz sa trápil hľadaním dráhy letu, ktorá by nás zaviedla do sústavy žltej hviezdy podobnej Slnku v juhovýchodnej časti Hadonosa. Samozrejme, i to platí iba v prípade, že je správna jeho hypotéza, ktorú rozpracoval ešte na Zemi…

Tri roky nás už obklopuje trblietavý kaleidoskop farebných sine, husto rozsypaných po okolitom nebi. Ako rád by som už videl láskavú zemskú oblohu! Oblohu, a nie túto dutú gulu, čiernu ako sadze, v strede ktorej ako by sme sa usídlili. Vnútorný povrch gule je posypaný blýskavými klobúčikmi hviezd, počet ktorých je nekonečne väčší ako počet hviezd, ktorý vidno zo Zeme. Aké mŕtve sa vidí byť galaktické nebo, ktorého ligotavé hviezdy sú úplne nehybné ako zlaté klince v chrámových kupolách! Neblikajú a vidieť ich nanajvýš jasne. Na niektorých miestach je temrava pozlátená alebo postriebrená — to sú hmloviny a Mliečna dráha, ktorá sa ako široký pás ťahá v obrovskom kruhu vnútri čiernej nebeskej gule. Z bočného obloka vidno žiariaci zlatý oblak — stred Galaxie.

Bolo to na zlosť, že sme nemohli vyvinúť väčšiu rýchlosť letu; no nedovolili to nezvyčajné silné polia príťažlivosti, ktoré nás obkolesovali zo všetkých strán.

Aj „dnes” ma zobudilo poplašné zosilujúce sa zavýjanie gravimetra.

Bolo isté, že astroplán vletel do neznámeho gravitačného poľa. No prečo sa to stalo tak nečakane? Prečo mlčal prístroj predtým celé hodiny, hoci mal dať signál ešte včera, súdiac podľa sily poľa, do ktorého sme vleteli? Ze by sme boli prekročili prah niečoho nedovoleného?

No nestalo sa nič takého. Ručička akcelerografu ukazovala spomalenie, rýchlosť bola stále deväťdesiattisíc kilometrov za sekundu. Prístroj ďalej zavýjal.

— Nechápem, — mykol plecami Piotr Michajlovič. — Vyzerá to, ako keby toto pole príťažlivosti ohradzoval akýsi múr, ktorý sme nečakane prerazili.

Zapol som obrazovky. Tá istá čierna dutá guľa. Ale v ľavom rohu bočného projektora sme zbadali neobvykle veľké slnko — hviezdu, ktorá k nám bola očividne bližšie než ostatné.

— Pol svetelného roka, — povedal som Samojlovovi, keď som zistil polohu tejto hviezdy. — To bude akiste vyhasnutá.

Zrazu všetky obrazovky astrotelevízora vzblkli belasofialovým svetlom podivných odtieňov. Sila lúčovej energie bola taká, že tri obrazovky razom zhasli: akiste sa v nich pokazili meniče žiarenia. Nechápavo som hľadel na strašidelné fialové chlpaté teleso. Ako keby na nás pozrel zlovestným okom dajaký tajomný obor! Hviezda bola velká ako kupola kijevského chrámu. Jej viditeľný disk bol desať ráz; väčší než Slnko, pozorované zo Zeme.

K tomu všetkému teleso sa zväčšovalo, navidomoči puchlo. Na všetky strany od neho ťahali sa mohutné plynové pásy.

— Výbuch supernovy, — konštatoval Samojlov napätým hlasom. Videl som, že je mimoriadne veľmi vzrušený.

O supernovách som vedel iba z učebníc astronavigácie, kde sa zbežne spomínali, a akademikovmu vzrušeniu som nepripisoval nijaký význam.

Časom niektorá časť hviezdy zmútnela, zaclonila sa visiacimi plynovými závojmi a zdalo sa, že hviezda na nás žmurká.

Hoci som sa neveľmi dobre vyznal v nezvyčajnej konštelácii súhvezdí, zistil som, že astroplán je na ceste k súhvezdiu Hadonosa. To bolo potešujúce: dráha sa teda neodklonila veľmi od tej, ktorú nedávno načrtol Samojlov. Znamená to azda, že je všetko v poriadku? Spýtavo som sa obrátil k vedcovi.

Prekliata hviezda! — povedal zlostne. — Zasa nám zatarasuje cestu k žltej hviezde. Musíme prejsť na veľmi nahnutú dráhu. A to zníži našu rýchlosť na slimačí krok, stratíme kopu času a energetických zdrojov, pretože okolo supernov sa v dôsledku výbuchu vytvárajú obrovské hmloviny z rozžeravenej hmoty. Merajú päť až šesť svetelných rokov.

To viem, — poznamenal som.

No to ešte nie je všetko a ani to nie je to naj hlavnejšie, — pokračoval. — Tieto rozžeravené plynové masy sa pohybujú priamo krížom cez našu dráhu rýchlosťou šesťtisíc kilometrov za sekundu.

V porovnaní s našou je to nepatrná rýchlosť.

Aleže čo? — namietol akademik ironicky. — Lenže nevieme, ako dlho sú už na ceste… A potom, zabúdaš na pole príťažlivosti (nevdojak som sa započúval do zlovestného hučania gravimetra). Ak pretnú priamočiaru trať astroplánu, nezachránia nás nijaké antigravitačné obleky. Smrť živých bytostí nastane nevyhnutne.

To znamená, že treba vyvinúť maximálnu rýchlosť tým najšialenejším tempom, až po samú hranicu dovoleného zrýchlenia. Z dráhy sa „Uránia” nemôže vychýliť: pri rýchlosti deväťdesiattisíc kilometrov za sekundu sa možno pohybovať len po línii svetelného lúča. Treba preskočiť oblasť výbuchu supernovy skôr, než nám rozžeravená hmota pretne cestu. Pomocou elektronického analyzátora som rýchlo odhadol situáciu: plynové krútňavy prejdú vzdialenosť, ktorá ich delí od nás, za dve a pol hodiny. Nesmeli sme váhať. Chytro som zapol hlavný motor.

Prešlo pol hodiny. Obrazovky sa zatiahli hmlovitým dymom, v ktorom besneli jasnomodré a bielobelasé plynové víry. Ustavične som zrýchľoval.

Gravitónový motor reval a otriasal trup „Uránie”. Nepretržite som pozoroval ručičku akcelerografu. Automat monotónne mrmlal: „Dvesto metrov za sekundu o sekundu… päťsto… deväťsto…” — Vieš si predstaviť, aké mohutné pochody prebiehajú teraz v hlbinách supernovy? — začal Piotr Mi chajlovič reč s nadšením, ktoré som už dobre poznal. Ako vidno, nič ho neznepokojovalo, ani naša prípadná smrť, ktorú iba pred chvíľou predpovedal. — Superno vy sú zvláštny druh nestálych hviezd, ktoré vybuchujú samy od seba. Vznikli v dávnej minulosti a postupne sa menia z hviezd, zložených z atómových jadier, na hviezdy neutrónové.

Ako sa to deje? Na konci svojho života hviezda „spáli” v termojadrových reakciách všetok vodík, ktorý obsahovala. V tom okamihu sa v jej vnútri vytvára teplota niekoľko miliárd stupňov a príšerný tlak niekoľko sto miliárd atmosfér! Pôsobením tlaku sa elektróny „vtláčajú” do atómových jadier a neutralizujú elektrický náboj protónov. Jadro atómu sa mení na zhluk neutrónov. Sila elektrického odporu v atómoch mizne a začína sa okamžité rozťahovanie teraz už neutrálnych atómových jadier. Hviezda sa s obrovsky rýchlou intenzitou scvrkáva a zároveň sa i búrlivo uvoľňuje príťažlivá sila.

Supernova vybuchuje s obrovskou a strašnou silou, mení sa na superjasnú, preveľkú hviezdu takých rozmerov, ako je celá naša slnečná sústava! Teplota jej povrchu dosahuje päťstotisíc stupňov — takmer stokrát viac ako je p ovrchová teplota Slnka! Nadbytok svetelného žiarenia strháva z hviezdy jej „odedzu”, to jest vonkajšie vrstvy, ktoré s obrovskou rýchlosťou odletujú preč, do vesmírneho priestoru. Zvyšky hviezdy sa rútia k jej stredu ako domček z karát a zbíjajú sa na hustotu neutrónov. Priemer hviezdy sa zmenší na desať — veru áno — iba na desať kilometrov! Zbitím matéria natoľko zhustne, že náprstok tejto hviezdnej hmoty váži sto miliónov ton!

— Nerozptyľujte sa, — upozornil som vedca. — Je načase, aby sme sa vystreli v kreslách, lebo zrýchlenie sa jednostaj zvyšuje.

„Deväťsto deväťdesiatpäť…” potvrdil hovoriaci automat.

Akademik zmĺkol a sťažka dýchal. O chvíľu sme už nemohli pohnúť ani rukami, ani nohami… Tisíc „ži”, čiže desať kilometrov za sekundu o sekundu. Tisícnásobné preťaženie! Toto bola najvyššia ochranná hranica odolnosti antigravitačného skafandra. Aj tak sme až do krajnosti zapojili gravitónová vyžarovače. Nech sa náhodou teraz pokazí antigravitačná ochrana — je s nami koniec, pretože pri takom zrýchlení váži každý z nás sedemdesiat až osemdesiat ton! Okamžite by nás rozpučila naša vlastná váha.

Bežala druhá hodina. Dlhšie nebolo možno vydržať preťaženie.

„Uránia” zvýšila za týchto stodvadsať minút rýchlosť z deväťstotisíc na stošesťdesiattisíc kilometrov za sekundu.

— Zdá sa, že sme preskočili, — povedal som si pre seba s uľahčením, keď plynové víry, cez ktoré sťa prízrak presvitalo chlpaté teleso, začali poľahky miznúť z obrazovky.

Len čo sme si vydýchli po tejto šialenej naháňačke, Samojlov znovu začal rozprávať o super nove: — Vysvetlil som ti iba jednu z teórií o procesoch, ktoré vyvolávajú ohromnú kozmickú katastrofu, to jest výbuch supernovy. Oveľa pravdepodobnejšou sa zdá rádioaktívna teória výbuchov. Zistilo sa, že sto dní po výbuchu dosahuje supernova maximálnu jasnosť, ale za päťdesiat dní stratí vyžarovaním polovicu energie. Táto zákonitosť svedčí o rádioaktívnom rozpade vo hviezdnom jadre, ktoré sa skladá z berýlia, stroncia a kalifornia, najťažšieho prvku Mendelejevovej tabuľky. Nesmierna energia, ktorá sa uvoľňuje pri výbuchu supernovy, vzniká premenou železa na kalifornium.

To ma zaujalo.

Premenou železa? Ale ako? Veď na zlúčenie ťažkých kovov sa vyžaduje neuveriteľne vysoká teplota a tlak?

Všetko to jestvuje v hlbinách supernovy. Do výbuchu je to stará hviezda, ktorá si svoje „odžila” a stratila takmer všetok vodík. Všetky ľahké prvky sa v nej už vytvorili. No hviezda — zapamätaj si túto dôležitú vec! — si zachováva pôvodné množstvo železa, ktoré sa vytvorilo ešte pri jej vzniku.

Berýlium a stroncium vyžaruje pri rádioaktívnom rozpade silný prúd neutrónov. Jadrá atómov železa dychtivo zachycujú tieto neutróny, „pohlcujú” ich a rýchlo rastú dovtedy, kým sa neutvorí kalifornium, ktorého atómové jadro obsahuje už dvesto päťdesiatštyri protónov a neutrónov. Kalifornium začína vznikať postupne, v najhlbších vrstvách supernovy. Izotop neónu sa mení na izotop sodíka, ale izotop sodíka hneď vyžaruje celý dážď rádioaktívnych častíc a mení sa na druhý izotop neónu. Ako výsledok týchto procesov sa vytvorí okolo dvesto neutrónov na jedno atómové jadro železa, čo je potrebné k „zrodeniu” kalifornia. Pri vzniku kalifornia sa vrchný obal hviezdnych hlbín zohreje na sto miliónov stupňov! Pri takejto teplote začínajú lahké atómové jadrá pohlcovať neutróny a uvoľňujú pritom nepredstaviteľné množstvá energie. Casť energie sa spotrebuje na svetelný výbuch, ktorý pozorujeme, a druhá časť sa mení na energiu rozpínavosti a dáva plynovým vírom, pred ktorými sme práve ušli, rýchlosť šesťtisíc kilometrov za sekundu…

Piotr Michajlovič, — zabedákal som, — Zľutujte sa… Veď to všetko dobre poznám!

Pred výbuchom má obal supernovy priemer stotisíc kilometrov, — pokračoval Samojlov, akoby nič nepočul. — No po výbuchu — desať kilometrov! Výbuch sa uskutoční za osemdesiat sekúnd! Vieš si predstaviť, aký účinok má uvoľnenie energie za taký krátky časový úsek?

— Viem, viem… Vedec sa uškrnul a blahosklonne povedal: — No dobre. Besedu o supernovách dokončíme inokedy.

„Uránia” opisovala zložitú krivku a malou rýchlosťou obchádzala oceán rozbúrenej žeravej hmoty, potomka supernovy. Trápilo ma pomyslenie, že obchádzaním supernovy strácame roky a roky, pretože nemôžeme vyvinúť väčšiu rýchlosť než päťtisíc kilometrov za sekundu. Ktovie, koľko času prešlo na Zemi? Univerzálnym hodinám som celkom prestal veriť po ich vyčíňaní pri nadsvetelnej rýchlosti.

Pri nasledujúcom jedle mi akademik povedal: Ale táto supernova je vedcom dobre známa; jej prvý výbuch pozorovali na Zemi ešte roku tisícšesťstoštyri.

— Povedzte, — prerušil som Samojlova, — koľko rokov sme už na ceste podľa pozemského času?

— Neviem, — znela jeho odpoveď. — A pravdu povediac, ani ma to neznepokojuje. Zem sa bezpochyby ďalej krúti a ľudstvo už iste dosiahlo veľmi vysoký stupeň civilizácie. A my sami sme mladí ako predtým.

— Dajme tomu, že nie sme už najmladší, — poznamenal som.

— Ako sa to vezme, — bodro odvrkol akademik. Jednako sa na chvíľu zamračil.

— Prežiť ešte tak tisíc rokov, — zamyslene povedal Piotr Michajlovič. — Všetky by som ich využil na výskum vlastností hmoty.

A túlali by ste sa Vesmírom bez vlasti, bez blízkeho človeka, posadnutý mániou poznávania?

Nie. Postaral by som sa, aby som si našiel blízkeho človeka. A pri dlhom odlúčení, ako je dajme tomu teraz naše, nechal by som ho večne mladého v anabióznej vani…

Pred očami sa mi zjavila Lida ako živá!

— … ale ty si zabudol na túto nádhernú možnosť novej vedy! Druhí sa museli podujať na ťažkú úlohu, aby dostali Lidu do Panteónu nesmrteľnosti. Ak sa vrátiš, na Zem o milión rokov, aj tak sa jej vek nebude veľmi líšiť od tvojho… No, no, len ma od veľkej vďačnosti nezadus!

No ja som akademika neposlúchol a začal som tancovať po salóne.

Samojlov pozeral na mňa s veselou zvedavosťou.

— Drahý Piotr Michajlovič! Prinavrátili ste ma novému životu.

Zamračil sa: — Vyhýbaj sa kvetnatým rečiam. Už Turgenev pred tým vystríhal našich predkov.

Zastal som, aby som niečo namietol, ale potom som iba kývol rukou a znovu začal nadskakovať.

— Zaľúbený človek je zvláštny tvor… — zadumano povedal akademik a pozeral na mňa.

Potom som niekoľko hodín presedel pred Lidiným portrétom. Milý Piotr Michajlovič! Ako sa mu zavďačiť za túto láskavosť? Ešte jasnejšie sa predo mnou zjavila veľkorysosť akademikovej duše, hoci on sám sa zdal na pohľad taký suchý.

Anabiózne vane, postavené v Panteóne nesmrteľnosti, dovoľovali vyvolencom uskutočňovať neuveriteľné cesty do budúcnosti. Ak si napríklad veľký vedec alebo hrdina Zeme želal uzrieť dôsledky svojich objavov, alebo činnosti, mohol si ľahnúť do vane ešte živý, čiže mohol prechodne „umrieť”. Pred začiatkom tohto spánku pracovníci Panteónu nastavili časové relé vane na to storočie, v ktorom sa chcel prebudiť.

Lida teda sladko spí a čaká na náš návrat. Nik ju nevyruší zo sna; šifru jej prebudenia pozná iba počítač času a my. „Dvadsaťosem lomeno stodvanástimi,” opakoval som si v duchu tajné čísla.

— Viktor! — skríkol akademik a vrátil ma do skutočnosti. — Zrejme sa chceš vrátiť na Zem neveľmi starý? Povedzme, v mojom veku?

— Mladší, — dožadoval som sa.

Tak si skráťme čas v anabióze. Nech roky plynú a nás nepoznačia!

Nechajte kvetnaté reči, — pripomenul som Samojlovovi.

Previnilo sa usmial.

No aj tak sme museli vykonať hŕbu roboty, kým sme sa mohli ponoriť do anabiózy: vari po stý raz usilovne sme preverovali a spresňovali program pre automatického pilota, určovali sme pomocou elektrónkového počítača novú dráhu letu a režim zrýchľovania. Počas nášho spánku musí rýchlosť dva razy automaticky klesnúť na štyridsať kilometrov za sekundu, aby astroplán mohol bezpečne opísať rad kriviek v dostatočnej vzdialenosti od supernovy a aby zamieril priamo k stredu Galaxie.

Napokon sme boli skoro pri cieli. Ako ukazovala mapa, od žltej Samojlovovej hviezdy nás neoddeľovali desaťtisíce parsekov, lež iba stovky miliárd kilometrov.

Pred posledným ponorením do vane sa ma akademik spýtal: — Nezabudol si sa umyť, vyčistiť si zuby a vziať preparát MC?

Chcel som túto otázku prijať ako žart, no vtom som si spomenul, že to vôbec nie je vtip — baktérie a ví rusy môžu pokračovať v ničivej činnosti i v čase, keď ležíme v anabióze a nevieme o sebe. Mikrocidný preparát ochraňoval organizmus pred baktériami a vírusmi.

Musel som urobiť únavnú a zložitú procedúru.

Keď som už bol vo vani a zapol automatický prívod roztokov a biožiarenia, aby som zaspal, začal som ako zvyčajne rátať: „Raz, dva, tri…” Pod zavretými viečkami zasvietili fialové kruhy, preplávala čiasi známa tvár.

…Potom nastalo nebytie.

8

Planéta X

Zdalo sa mi, že je to obyčajný spánok. Teraz vstanem, otvorím dvere, oblok a do izby vletí chladný ranný vánok. Potom som si uvedomil, že oblok nemôžem otvoriť, lebo ho vôbec nieto, pochopil som, že ma zobudilo časové relé a znamená to, že prešli roky a roky, čo som sa ponoril do anabiózy. Ozaj, kdeže sme?

Ledva som sa dočkal cyklu prebúdzania, hodil som na seba šaty a bežal som do kabíny. Na obrazovkách, takmer pri nás, na dosah ruky, oslepuj úco žiaril stred Galaxie. Nebeská sféra bola husto posiata jasnými veľkými hviezdami.

— Kdeže je naša žltá? — spýtal som sa Piotra Michajloviča, ktorý bol zrejme už dávno v kabíne.

— Rovno pred nami. A len na pol mesiaca cesty. Hľadač s istotou namieril na žltobielu hviezdičku.

Svietila jasnejšie než ostatné a vyzerala už ako malý disk. V silnom teleskope by sa už iste dal rozoznať jej povrch.

— Kde je teraz Slnko?

— Ani ho nehľadaj. Niekde na odľahlom okraji Galaxie. My sme už v jej strede, akoby v hlavnom meste. Čože nás je teraz po nejakých okrajových miestach…!

Gravimeter si monotónne húdol svoju melódiu. Rýchlomer ukazoval päťtisíc kilometrov za sekundu. Tu sa veru nedalo ísť rýchlejšie! Všade naokolo sú mocné gravitačné polia a namiesto žltej hviezdy, ktorú hľadáme, môžeme natrafiť na hociktorú inú. Ktovie, či je na tunajších planétach život?

A čo ak organický život v tejto časti Vesmíru existuje len na dvochtroch malých ostrovčekoch okolo zastrčeného Slnka?

Zveril som sa s pochybnosťami Piotrovi Michajlovičovi.

Nezmysel, — povedal s presvedčením. — Ak je Vesmír nekonečný v priestorq a čase, nekonečné je i množstvo obývaných svetov, i keď ich rozďelujú bilióny parsekov!

Ale veď v hviezdnych sústavách najbližších k Slnku sa nenašli rozumné bytosti, hoci ich astronauti úpome hľadali za posledných dvesto rokov!

Samojlov sa na chvíľu zamyslel.

To vôbec neprotirečí filozofii dialektického materializmu, — povedal. — Naozaj v okolí Slnka sa nenašli rozumné bytosti, hoci bola objavená bohatá oblasť organického života v ekosfére[2]Šíria, šesťdesiatej prvej hviezdy Labute a alfy Centaura… No kto povedal, že rozumné bytosti, najdokonalejší výkvet hmoty, by mali jestvovať práve v obežnicových sústavách, najbližších k Slnku?

To nik netvrdí, — súhlasil som. — Podľa všetkého budú astronauti zo Zeme len veľmi zriedka stretávať rozumné bytosti, aj keď prehľadajú celú oblasť Slnka’ v okruhu tisíc parsekov. 2e by sme ich tu, v strede Galaxie, nestretli? A nasledujúce ľudské pokolenia budú musieť letieť bilióny parsekov, aby mohli konečne uzrieť svojich rozumných spolubratov.

Pochybujem. To je to isté, ako hľadať na Zemi starovekú civilizáciu kdesi v Antarktíde, a nie v povodiach veľkých riek teplého a mierneho klimatického pásma.

Predpokladám, že galaktickí obyvatelia sú na nepomerne vyššom stupni vývoja než my, či nie?

Vôbec nie! — živo odporoval Samojlov. — Vôbec nie sme pre naši ch predpokladaných galaktických spolubratov chudobnými príbuznými. Vezmime si len napríklad takúto „Urániu”… No nepochybne budeme sa mať od nich čomu podučiť.

— A podobajú sa pozemšťanom? Nebudú to dajaké medúzy alebo chrobákovité obludy?

Pri tejto myšlienke som nevládal premôcť odpor.

Myslíš, že vysoká organizácia živej hmoty je zlučiteľná s takou stavbou tela? Jednoducho si prečítal kopu fantastických románov a odtiaľ máš tieto predstavy. Najskôr to budú bytosti podobné nám, možno aj dokonalejšie.

— Prečo dokonalejšie? — Musím sa priznať, že som si nevedel pre dstaviť nič harmonickejšieho a krajšieho ako ľudské telo a posledné Samojlovove slová otriasli týmto mojím náhľadom.

Pretože Zem nie je práve najvhodnejšia pre všestranný rozvoj rozumu, ako povedal dávnoveký astronóm Flammarion.

Akosi tomu nerozumiem, — povedal som.

To sa dá ľahko vysvetliť. Vtip je v tom, že vládca a koruna tvorstva — homo sapiens — stráca väčšinu svojej energie na získavanie existenčných prostriedkov. Vzhľadom na astronomickú polohu Zem nie je veľmi výhodnou planétou. Jej os je naklonená k rovine ekliptiky pod ostrým dvadsaťtri a pol stupňovým uhlom. To zapríčiňuje značné rozdiely v podnebí. A vôbec to nepôsobí priaznivo na rozvoj ľudstva.

Cítil som sa trocha dotknutý touto otázkou o našej prekrásnej Zemi.

Vždy, keď som sa, k nej vracal z potuliek po chladných, mŕtvych priestoroch Vesmíru, pociťoval som úžasné vzrušenie. Keď som sa ponoril do láskavého, teplého ovzdušia Zeme, zaliateho slnečným svetlom, a vdychoval som omamný vzduch jej krajín, vtedy som sa cítil naozaj doma.

Piotr Michajlovič sa pozrel na moju urazenú tvár a usmial sa.

— Čím sú roky dlhšie a čím menej sa odlišujú od seba ročné obdobia, tým sú podmienky pre jestvovanie zvierat a rastlín priaznivejšie, — pokra čoval tónom prednášateľa. — Ak je napríklad os otáčania planéty kolmá na rovinu dráhy — všade bude panovať jedno ročné obdobie. Na každej šírke bude jedna stála a rovnaká teplota, rovnako dlhé dni a noci. Viem si predstaviť, aká úrodná je taká planéta, aké výhody poskytuje pre hmotný a mravný život rozumných bytostí. Na takej planéte sa život prejaví v najvyšších formách, v súlade s veľmi priaznivými podmienkami prostredia.

Existuje vôbec niekde vo vesmírnych priestoroch taká planéta? Veď je to zatiaľ iba teória…

Pravdaže existuje, — s istotou tvrdil Piotr Michajlovič. — A zdá sa, že práve tu, v centrálnych oblastiach Galaxie. Možno je to práve planéta X, ktorú hľadáme.

Aké by to bolo zaujímavé, zoznámiť sa s rozumnými bytosťami! — roztúžil som sa. — Predbehli nás v rozvoji oveľa? Ľahko poznávajú okolitý svet? Všetky rozumné bytosti charakterizuje cesta rozvoja vedy? Sotva, — odvetil vedec, — Naša cesta rozvoja vedy nie je najlepšia.

Pre nás pozemšťanov je proces poznania dlhý a ťažký. Takými nás už stvorila príroda. No možno sú rozumné bytosti, ktoré majú také jemné zmysly a taký silný rozum, že postihnú zvláštnosti a zákony prírody celkom mimovoľne a naraz.

Nedôverčivo som pokrútil hlavou.

— Ktovie, či nebudú mať osem očí, alebo šesť rúk?

— Ale prečo hneď tak zhurta… zamračil sa Piotr Michajlovič. — Osta tne, som presvedčený, že nemajú päť zmyslov ako my, ale viac…

To sú už bájky! — vyhŕklo zo mňa. — Veď zá kony rozvoja prírody sú spoločné pre celý Vesmír, a preto nemôžu sa vyskytnúť nijaké fantastické zázračné deti!

— Ich existencia neprotirečí zákonom prírody, — namietal Samojlov. — Väčší počet zmyslových orgánov nesmierne rozširuje možnosti poznávania sveta. Okrem toho, ich veda sa môže rozvíjať celkom inými cestami a pritom môže správne odrážať zákony bytia, jednotné pre celý Vesmír. Napríklad matematika, základ ľudských vedomostí. Zo základných matematických axióm sme na Zemi postupne odvodili všetky pravidlá a vety aritmetiky, geometrie, algebry, trigonometrie a vyššej analýzy, počínajúc prvými Euklidovými vetami až po tenzorovú analýzu. Avšak to neznamená, že na iných planétach rozumné bytosti vybudovali presne takú istú matematiku. Nič nedokazuje, že naše spôsoby počítania sú jedine možné a že cesta, ktorú sme vo vede prešli, je jedinou správnou cestou, otvorenou rozumu. Možno že ich matematika našla iné nepredstaviteľné spôsoby…

Nevdojak som sa započúval, Piotr Michajlovič sa rozohnil, jeho hlas znel skoro slávnostne, oči sa mu jagali: akademik sa dostal k svojmu koníčkovi. Aj v mojej hlave sa začali rodiť fantastické myšlienky.

— Povedzte, — ozval som sa placho, — môžu existovať bytosti, schopné vnímať zakrivenie časopriestoru tak isto názorne a konkrétne, ako my vnímame svetlo alebo krajinu?

Samojlov uznanlivo pozrel na mňa.

— Bravó, bravó…! Začínaš premýšať. To je veľmi zaujímavá otázka! Podľa mňa môžu existovať také bytosti!

Dlho sme mlčali a rozmýšľali každý po svojom o nadhodených otázkach. Na obrazovkách záhadne svietili blízke a ďaleké svety. Na jednom z nich možno sú podivné bytosti, ktoré vnímajú pre nás ešte nepochopiteľné vlastnosti hmoty.

Ja by som sa predsa len veľmi rád pozrel do sveta večnej jari, — prerušil mlčanie Piotr Michajlovič.

— Nudný svet, — podotkol som.

Vy pravdaže potrebujete uragány, povodne, mrazy…? — uškrnul sa.

Potrebujem život. Nestačí mi iba poznávať svet. Chcem si s ním zmerať sily. Pozemská civilizácia nevznikla na rajských ostrovoch a prvobytný človek, ktorý prvý raz ulapil do rúk kyjak a prvý si zapálil oheň, aby neumrel od hladu a zimy, ten stojí pri jej kolíske… Konečne, tých šťastných nebešťanov objavujeme my a nie oni nás. Zatiaľ čo si oni voľkali pod priaznivým nebom, pozemšťan si krotil živly, brázdil oceány a kliesnil si cestu nedotknutými pevninami, prelieval krv a prinášal nesmierne obete, aby vybudoval nový svet a stal sa pánom zemskej prírody. A hľa, teraz vzlietol k stredu Galaxie.

Po tomto rozhovore ma, neviem prečo, no ešte tuhšie ťahalo na Zem, na ktorej, hoci aj nie je tou najlepšou planétou, ako tvrdí akademik, predsa len všetko zodpovedá mojim pojmom o pravde, kráse, rozume. A tam ma i čakajú…

Veľkolepá cesta sa chýlila ku koncu, no k akému? To sme nemohli vedieť. Raketa sa približovala k Samojlovovmu hviezdnemu slnku. So zatajeným dychom som zotrvával pri astrotelevízore. S rýchlosťou, zníženou na obyčajnú kozmickú — päťdesiat kilometrov za sekundu — letela „Uránia” priamo k centrálnemu telesu. Neznáme slnko, oslepuj úco jasné a horúce, svietilo na pravej obrazovke. Bolo na neuverenie podobné nášmu Slnku. Ba zdalo sa mi, že sme po veľaročnom putovaní vo Vesmíre opísali uzavretú krivku a že sa vraciame k rodným planétam. Zľava zakryla štvrť oblohy guľa neznámej planéty, svietiaca chladným svetlom.

— To je ona! — skríkol som. — Dlho očakávaná planéta X!

Samojlov sa usmieval. Planéta X bola tam, kde určil jej miesto podľa výpočtov. Bolo to víťazstvo vedcovho rozumu, triumf tenzorovej analýzy a vedeckej predvídavosti.

Vtom ma Samojlov drgol do boka.

— Ako sa zdá, tunajšie bytosti ani nešípia, že ich čoskoro objavíme.

Striebristý disk cudzej planéty zaplnil všetky obrazovky. Samojlov skrútil smerovú páčku a cez opar ovzdušia sa vynorila tvár planéty, nezvyčajne rozložené svetadiely a oceány. Modrosť oceánov zdanlivo stemnela do fialového odtieňa. Vypol som gravimeter a hľadač, lebo ich hukot nás teraz zbytočne rušil. A hľa, prístroje ukázali neočakávaný skok teploty trupu rakety: zaiste sme sa dotkli atmosféry. Plynulé som previedol astroplán na poloeliptickú dráhu a všetku pozornosť som sústredil na stabilizátor rýchlosti.

Brzdiace motory húdli upokojujúcu melódiu normálneho spomaľovacieho režimu.

Samojlov zapol automatický analyzátor plynov.

— Atmosféra je skoro taká ako na, Zemi, — oznámil natešený. — Ibaže obsahuje viac kyslíka ako na Zemi. — dvadsaťpäť a pol per centa. A dosť veľké množstvo vzácnych plynov. Napríklad argónu má asi štyri percentá, ale vodíka len pol percenta. No v podstate dá sa v tom žiť!

Čoskoro sa „Uránia” premenila na umelú družicu planéty X a začali sme planétu naširoko obletovať. Ktovie, či je obývaná? Z takej výšky sa ešte nedalo nič zbadať. Na obrazovkách sa mihali akési neurčité, rozmazané pásy. Zavše sa nám zamarili skupiny budov, ktoré mohli byť aj hromadami mŕtvych skál. Ostatne, planéta pod nohami vyzerala tak prívetivo a útulne, že človek veril v to najlepšie.

Objavenie neobývaného sveta alebo planéty, osídlenej chrobákmi, by bolo pochybnou odmenou za dlhú a nebezpečnú cestu. Verím, že tu čosi bude. Vari prvý raz za celú cestu som pocítil radostné vzrušenie galaktického bádateľa.

Musel som ukázať celú profesionálnu obratnosť, aby som správne vybral miesto nadchádzajúceho pristátia. Bolo ho treba vyrátať tak, aby sme „domorodcom”, ak tam dajakí sú, nespôsobili škodu. Na povrchu planéty sme vôbec nemienili pristáť s „Urániou”. Mali sme predsa spoľahlivú vynikajúcu miniatúrnu atómovovodíkovú raketu o váhe dvesto ton, ktorá zatiaľ odpočívala v hangári na hrote rakety. Bola určená špeciálne na pristátie na nebeských telesách. Pravda, mohli by sme pristáť na planéte i s „Urániou”.

No dostať potom do Vesmíru osemdesiattisíctonovú ozrutu, to by nebol žart.

Na vzlietnutie by sme museli spotrebovať presne polovicu všetkých zásob gravitónovej pohonnej látky. A vôbec nie je isté, či by sa nám podarilo zásoby dakde doplniť.

Vtom nám cez cestu nečuj ne preletelo eliptické teleso, ktoré sa lesklo v slnečných lúčoch. Meteor? Nie, to nemohol byť meteor: teleso malo veľmi pravidelný tvar aj jeho dráha bola iná ako u meteora.

— Videl si to! Ozaj, videl si? — povedal akademik vzrušene. — Družica…! Umelá družica. Musia ich tu byť desiatky, keď sme tak rýchlo stretli jednu z nich!

Posledné pochybnosti mizli. Sú tu rozumné bytosti! Treba zvýšiť ostražitosť: nevieme, ako nás prijmú neznámi rozumní spolubratia. Podarí sa nám zavčasu im vysvetliť cieľ našej výpravy?

Napokon pri ďalšom lete nad rovníkovou oblasťou planéty som spozoroval rovinu, vhodnú na zosadnutie.

— Tak čo… — povedal som hlasom zachrípnutým od vnútorného vzrušenia a spýtavo som pozrel na akademika. — Vyberieme sa na planétu?

Kývol hlavou, náhlivo vopchal do vreciek mikrofilmy, magnetofón, elektroanalyzátor, ba aj prenosný elektrónkový počítací stroj, velký ako cestovná kapsa.

Posledný raz sme starostlivo prekontrolovali program usmerňovania dráhy, po ktorej bude „Uránia” poslušne obiehať okolo planéty a čakať na nás. V prípade porušenia dráhy robotpilot na rozkaz privedie astroplán späť na správnu dráhu.

— Poďme, — povedal Samojlov rozhodne a urobil pár krokov k príklopu, ktorý viedol do hangára atómovovodíkovej rakety.

A vtom sa začalo čosi neuveriteľné… Astroplán zrazu začal silno spomaľovať a my sme sa prekoprcli na pult. Zarinčalo rozbité sklo prístroja: bachol som doň hlavou. Na šťastie sme boli v skafandroch! Hneď nato hrozne otriaslo celý astroplán. „Uránia” sa dva razy prevrátila okolo priečnej osi a zostala nehybne visieť v priestore, nosom obrátená k planéte. Ja som trčal vrazený medzi podpery automatického kormidla.

— Čo je? Čo sa s nami robí? — skríkol som a chytil som sa mechanických rúk automatu a podpier pultu.

Piotra Michajloviča hodilo do kúta — na šťastie na mäkké tapetované steny. Šmátral po stene rukami a pokúšal sa vstať. Jeho „teleskopy” sa váľali pri mojich nohách.

No ani tak nestratil vedec svoj nenarušiteľný pokoj a počul som, ako zamrmlal: — Zdá sa, že nás nechcú prijať.

Všetko mi plávalo a mihalo sa pred očami. Horúčkovito som hľadel na obzorové obrazovky a dúfal som, že objavím príčinu toho, čo sa s nami dialo. Ale obrazovky akoby zbesneli: chvíľu blčali všetkými dúhovými farbami, potom zasa zhasínali a ich čierne zlovestné ovaly chmúrne pôsobili na moje vedomie. Astroplán naďalej visel v priestore. Prečo však nepadá na planétu?

— Kam sa podela príťažlivosť planéty? — spytoval sa ma Samojlov dutým hlasom a krátkozrako sa díval zo svojho kúta na farebnú stupnicu gravimetra.

Na dovŕšenie všetkého nielenže sme neklesali na planétu, ale naopak, začali sme sa od nej vzďaľovať preč, do vesmírneho priestoru. Co robiť? Iba chvíľu som rozmýšľal. Potom som priskočil k hlavnému sektoru riadenia a zapol som gravitónový reaktor. Z trysky vyšľahol mohutný snop energie. No nadarmo! Motor prenikavo zahvízdal, akoby mu niečo prekážalo v práci, a astroplán sa ani o vlas nepriblížil k planéte. Opatrne som prepínal kvantový menič na čoraz väčšiu silu — a predsa „Uránia” pomaly liezla nahor!

Podobali sme sa nešikovným potápačom, ktorých voda vytláča na hladinu.

Motor bol už zapnutý naplno a ja som div nestratil vedomie od silnej vibrácie. Akademik celkom zoslabol; sedel a hlava mu ovísala na prsia.

Vtom začali obrazovky „vidieť”: zľava začal vyrastať obrovský rebrovitý disk o priemere vari dvadsiatich kilometrov — zaiste umelá družica. Č udesná sila nás neúprosne začala vliecť k disku, akoby sa vysmievala nášmu motoru, ktorý vyvrhoval miliardy kilowattov energie. Tak prešlo niekoľko hodín…

Zrazu nastalo ticho: zmĺkol hromový hukot reaktora, ktorý pracoval na najvyššie obrátky. Stál som so spustenými rukami a s úžasom som pozeral na ručičku prístroja, ktorý meral zásoby gravitónov. Ukazovala nulu! Astroplán sa opäť prevrátil. Nevedel som si predstaviť, či sa disk rútil na nás, alebo nás vlieklo k nemu.

Tu sa mi zazdalo, že nevyhnutne musí dôjsť k zrážke s diskom — a vtedy astroplán hodilo dozadu. Zrejme reaktívna sila „Uránie” dlho zadržovala úžasný energetický nápor zvonku.

Ďalšie udalosti prebiehali bez nášho pričinenia.

Astroplán opísal okolo disku zložitú krivku, zopár ráz sa ešte prevrátil, akoby ho nadhadzovali gigantické ruky, a podriaďujúc sa neznámej sile prilipol k disku. Len teraz som rozoznal, že povrch družice nie je rebrovitý, lež dokonale vyhladený a priezračný. Vnútri ako v obrovskom akváriu črtali sa dlhé priechody, kajuty, laboratóriá, zložité zariadenia, pohyblivé schodištia. Ako by som pozeral na rozkrojenú oceánsku loď…!

— Nech ťa nenapadne zapnúť motor, — chrapľavo zašepkal Samojlov, ktorý prišiel k sebe. — Sme vo veľmi silnom gravitačnom poli… Zdá sa, že chcú astroplán uložiť do kolísky.

Otvoril som ústa, aby som mu povedal, že všetko gravitónové palivo „vyletelo hore komínom” v nerovnom boji s cudzou technikou, no vtom Piotr Michajlovič vystrel ruku: — Pozri, idú nás povíjať!

Zazrel som, ako sa na spodku disku otvorili obrovské krídla: do nich by sa ľahko zmestili dva také astroplány ako náš. „Urániu” vzal disk ako hračku „pod svoje krídla”, ktoré sa potom za ňou zatvorili. Nastala nepreniknuteľná tma.

9

Rozumní spolubratia

— Piotr Michajlovič, nezdá sa vám, že sme zajatí?

— Hm… zmäteno súhlasil akademik. — Tunajší obyvatelia sa ukázali byť vrtkejší, než sa dalo očakávať. A všimol si si, aké majú energetické možnosti?

Zastaviť „Urániu” v priestore! Predtým by som tomu ani za svet nebol uveril.

Dočkáme sa ešte akiste všeličoho, — povedal som zachmúrene. — Ak sa raz dostaneme z tejto kozmickej pasce, tak iba preto, aby nás dali do tunajšej zoologickej záhrady. Predstavte si: klietka číslo jedna — aka demik prvobytnej pozemskej civilizácie Piotr Michajlovič Samojlov! Ja sa budem musieť uspokojiť so susednou, menej komfortnou klietkou, vzhľadom na moje astronautické povolanie, ktoré nie je vo Vesmíre vzácnosťou.

— Vidíš veci veľmi čierno, — nevzdával sa Samoj lov. — Nikdy neuverím, že by sa taký vysoký intelekt — o ktorom svedčí úroveň ich techniky — spájal s takým barbarstvom v zaobchádzaní s rozumnými bytosťami.

— Nemusíte veriť. To na našej situácii nič nemení.

Vtom steny astroplánu spriezračneli a dnu sa nahrnulo modrasté svetlo. Rýchlo som vypol osvetlenie salóna. Nastalo pološero, no postupne sa čoraz väčšmi rozjasnievalo. Napokon steny akoby sa boli rozpustili a my sme sa našli uprostred priestrannej arény o priemere aspoň dvoch kilometrov. Až po kupolu tohto amfiteátra sa stupňovito dvíhali lóže, zaplnené bytosťami, ktoré pripomínali ľudí, oblečených do voľných oblekov čudnej, ba možno povedať, pre naše zraky nevkusnej farby. Množstvo chladných očí si nás prezeralo s urážlivou bezprostrednosťou. Bol som rozhorčený, ale hneď som sa stiahol, lebo som zbadal pohľad vysokého starca s čiernobronzovou tvárou. Jeho veľké fialovomodré oči, pichľavé, skúmavé, si ma chladne prezerali, akoby som bol dajakým chrobákom. Starcova veľká lebka, úplne holá, prekvapovala rozmermi. Tvár, oživená tenučkými vráskami, by bola celkom ľudská, keby nie zobákovitého, skoro vtáčieho nosa a neobyčajných čeľustí, ktoré sa podistým skladali len z dvoch kostí. Všetko toto bolo pre pozemšťana nezvyklé a odpudivé. No oči! Tie skrášľovali črty jeho tváre. Boli bezodné ako Vesmír, ozajstné jazerá rozumu, v ktorých svietila múdrosť pokolení, tvorcov tejto vysokej civilizácie.

S uspokojením som zistil, že vo všetkom ostatnom sú to naozaj ľudia. Jednako však „spolubratia” zachovávali zvláštny pokoj, mlčali a sedeli nehybne ako sochy.

— Skúsime sa predstaviť, — šepol mi Piotr Michajlovič.

Dôstojne sa vzpriamil a zreteľne povedal: — Sme ľudia, obyvatelia Zeme. Tak nazývame našu planétu, ktorá leží na konci tretieho špirálového ramena Galaxie.

A zapol mapu — projektor Galaxie na zadnej stene kabíny.

— Odtiaľ sme prileteli…

Vedcov prst sa pustil na cestu od kraja Galaxie k jej stredu.

Bytosti, ako sa vraví, ani okom nemihli. Ani hláskom neodpovedali.

Obrovská poslucháreň si nás aj naďalej mlčky prezerala.

— Napokon, — usúdil Samojlov, — nikto nás nedrží. Môžeme podísť bližšie a skúsiť vysvetliť niečo prstami.

Hneď som sa to rozhodol urobiť, vyšiel som z astroplánu a zamieril som k najbližším lóžam. Ale na dvatri kroky od astroplánu som bolestivo buchol hlavou do neviditeľnej steny. Čože je to za čudo? Stena bola úplne priezračná, no predsa existovala! Teraz som pochopil, že všetky obvyklé predmety okolo nás sa stali neuveriteľne priezračnými; viditeľný zostal len stred kabíny a salón so stolom a kreslami.

Veru… to nie je klietka, — roztržito zamrmlal akademik.

Co sa na nás tak uprene dívajú? — rozhorčil som sa.

Akademik pokrútil hlavou.

— Zvláštna otázka! My by sme predsa na ich mieste robili to isté, keby sme si na Zemi prezerali vesmírnych spolubratov, ktorí by sa tak nečakane zjavili. Naraz sa ukázali na kupole amfiteátra dômyselné znaky a čiary.

— Aha! — s uspokojením povedal Piotr Michajlovič. — Zdá sa, že sa chcú s nami, dorozumieť.

Zopár minút upreno pozoroval nezrozumiteľné znaky. Potom sa naširoko usmial.

Predkladajú nám akúsi matematickú rovnicu alebo formulu. Štruktúrou mi pripomína zákon o vzájomnom vzťahu hmoty a energie — univerzálny prírodný zákon.

— Len sa nedajte zahanbiť, — prosil som ho. — Dajte im niečo zložite jšie, nech sa aj oni potrápia.

Samojlov rýchlo zapol projektor: elektrický lúč na jeho pokyn napísal mimoriadne zložitú tenzorovú rovnicu.

Na odpoveď zasvietili celé rady nových znakov, tak isto nezrozumiteľných ako boli predošlé.

— Takéto spôsoby vyjadrovania nevedú nikam, — povedal zamyslene Piotr Michajlovič. — Nepochopíme ani my ich, ani oni nás… Počkaj! Radšej im napíšeme našu abecedu.

A elektronický lúč začal písať na obrazovke abecedu. Akademik zreteľne a jasným hlasom hláskoval každé písmeno.

Na kupole sa znaky tiež zmenili. Začali byť o niečo usporiadanejšie.

Zrejme to bola zasa ich abeceda. Pekná robota! Litier bolo do sto — dva razy viac než v našej abecede.

8 105 Znaky pod kupolou sa postupne zažíhali a mocný zvonivý hlas, zjavne mechanický, jasne vyslovoval hlásky. Zdalo sa, že sedíme v školských laviciach a učíme sa slabikovať.

Nato kupola zhasla, zmizli aj tváre ludí, sediacich v amfiteátri, no zato sa zreteľne zjavili obrysy známeho zariadenia astroplánu. Znovu sme ostali sami v salóne a známe steny sa zomkli okolo nás.

— Ako sa vám páči lakáto demonštrácia? — hnevlivo povedal akademik. — Homo sapiens v úlohe prváčika.

No pritom to Piotra Michajloviča vôbec nezmiatlo.

— Bol by som zvedavý, ako dosahujú úplnej priezračnosti predmetov.

Mykol som plecami.

— Poď, otvoríme príklopy a vyjdeme z astroplánu, — nečakane navrhol Samojlov.

Zapli sme obrazovky. Jednako nás privítala nepreniknuteľná tma.

Kde je amfiteáter a tie bytosti? Alebo to bola iba halucinácia?

A tak sme museli nečinne čakať na rozuzlenie udalostí. Cas sa vliekol neznesiteľne pomaly. Určite na nás zabudli. Nemohli sme zistiť ani toľko, či sa naše väzenie pohybuje, alebo či zostalo nehybne visieť v priestore.

Vtom sme pocítili ľahký náraz, akoby sa „Uránia” s čímsi zrazila. Hneď nato sa z obrazoviek vlial dnu príjemný slnečný svit. Zmeraveli sme: ukázalo sa, že „Uránia” je už na povrchu planéty. Ako sa to stolo? Pozrel som na projektor horného obzoru a videl som, že diskovitá družica pomaly zatvára krídla „kolísky”, v ktorej astroplán donedávna odpočíval. Potom družica špirálovito vyletela hore, na predošlú svoju obežnú dráhu okolo planéty.

— Človeče, len si predstav! — prekvapene povedal Samojlov. — Akú ohromnú silu treba vynaložiť, aby nás mohli volne pustiť na povrch planéty! Koľko energie treba na to, aby bolo možné udržať alebo premiestňovať ľubovoľne taký kolos, ako je družica v poli príťažlivosti planéty. To je už veru technika!

Postavili nás pred ďalšiu hádanku. Astroplán spočíval na obrovskej pustej rovine. Rovina bola prekvapujúco rovná a hladká ako zrkadlo. Vyleštený povrch matne odrážal slnečné lúče. Bolo jasné, že je to umelá rovina — najskôr kozmodróm. Ale prečo nevidno pomocné a štartovacie zariadenia, estakády, stožiare rádioteleskopov a lokátorov? A vôbec, ako to, že sa nás nebáli nechať samotných?

Zbytočne som si lámal hlavu. Zmysly medzitým vstrebávali okolitý svet. Cudzia obloha — nežne fialová, neuveriteľne hlboká a čistá — vyvolávala vo mne úplnú búrku. Posúďte sami: po desaťročia sme nevideli nič, iba temné, čierne sféry. A tu naraz lahodná, takmer pozemská obloha, úžasne pripomínajúca vlasť, domov.

Odkryli sme neutronitové príklopy všetkých okrúhlych oblokov, pritisli sme sa ku sklu a lacno sme hľadeli do diaľky. Umelá rovina siahala až za horizont, ktorý tu bol bližšie ako na Zemi; planéta bola asi menšia ako Zem.

Ďalekoďaleko, kde sa obloha dotýkala „zeme”, sa nejasne črtali akési stromy — lepšie povedané, ich bizarné koruny. Možno to bol les…

— Treba začať s prieskumom, — povedal Piotr Michajlovič. — Hoci je zloženie atmosféry priaznivé životu, ktovie, či neobsahuje nejakú pre nás jedovatú zložku. Vypustíme najprv zvieratá.

Akademik odišiel do anabiózneho oddelenia, kde v špeciálnych nádobách „snívali” v anabióze králiky, myši, ba aj šimpanz. Za pol hodiny „oživil” našu zoologickú záhradu, nakŕmil pár myší a zachovávajúc všetky pravidlá biologickej ochrany, vypustil ich von.

Pritisli sme sa k okenným sklám a pozorovali sme „rozviedčikov”.

Myši chvíľu pobiehali, potom zastali. Zaiste ich mýlila lesklá pôda roviny.

Jedna z nich dvihla papuľku hore a vážne ovoniavala vzduch.

— Teraz labkami hore — a koniec, — predpovedal som.

Ale myš utekala pod raketu, akoby sa nič nestalo. Potom sme vypustili králika a napokon aj šimpanza.

— Hľa, komu naozaj patria vavríny objaviteľov planéty X, — zažartoval Piotr Michajlovič. — Oni vstúpili na jej pôdu prví a nie my.

Šimpanz, ktorý lacno vdychoval vzduch, sa odrazu ozlomkrky rozbehol k vchodovému príklopu astroplánu a so skuvíňaním začal sa naň škriabať, akoby prosil, aby sme ho pustili dnu. — Čoho sa naľakal? — divil sa akademik. Nečakane sa odkiaľsi zhora zjavil v našom zornom poli lietajúci aparát v tvare veľkého vajca — áno, oh romného vajca s priezračnými stenami. Bolo v ňom päť bytostí, „ľudí” veľmi učeného výzoru.

Sedeli v mäkkých pohodlných kreslách okolo oválneho stola, na ktorom stáli rozličné nám neznáme prístroje. Casť vajca bola zaplnená akýmsi zariadením, ktoré v malom pripomínalo našu transformačnú stanicu vysokého napätia — zrejme to bol motor. Aparát zostal pol metra nad „zemou” nehybne visieť. Otvorili sa dvere a bytosti nenáhlivo vyšli von.

— Tu sú vládcovia, — povedal Piotr Michajlovič. — A my sme sa báli, že nás nechali napospas osudu. No i tak treba pustiť dnu tú úbohú opicu, lebo jej krik by ich mohol naľakať.

A stisol gombičku automatického otvárania príklopu. Na smrť vystrašené zviera vletelo do astroplánu ani vietor. Vopchalo sa do vzdialeného kúta a celé sa triaslo.

A takto sa priblížila všesvetovohistorická udalosť: prvý raz v ludskýdh dejinách sa teraz uskutoční stretnutie zástupcov ludstva s rozumnými spolubratmi!

Nebojácne sme vyšli z astroplánu. Sila príťažlivosti bola na tejto planéte iste slabšia než na Zemi, pretože sme sa mohli veľmi ľahko pohybovať.

„Spolubratia” prestali si obzerať „Urániu” a obrátili sa k nám.

Chvíľu vládlo všeobecné mlčanie.

— Piotr Michajlovič, tu je ten známy starký: zapamätal som si ho ešte z diskovitej družice.

Skutočne, bol to ten istý starec s fialovobelasými očami. Povedal čosi ostrým, trhaným hlasom, v ktorom ako by sa kotúľali kovové gule. Jeden z jeho spoločníkov sa hneď vrátil do aparátu, ktorým prišli, a vyniesol odtiaľ neveľkú skrinku s obrazovkou. Podľa všetkého bol starec ich vedúcim.

Zaujímavé, čo idú robiť? Co myslíte?

Veď je to jasné ako slnko. Hneď nám dajú lekcie z hovorového jazyka.

Starec zapol prinesený prístroj. Na zelenkavej obrazovke vznikli písmeny nášho jazyka, ktoré sme im oznámili ešte na družici. Potom „spolubrat” ukázal pohybmi — toto je určite univerzálny jazyk všetkých rozumných bytostí vo Vesmíre — že by chceli od nás vedieť, ako sa z písmen skladajú slová.

— Chápem, — poznamenal Samojlov. — Stačí nám pomenovať zopár predmetov, podľa niekoľkých slov si urobia predstavu o našej gramatike a môžu zostaviť program pre elektrónkový prekladový stroj z nášho jazyka do svojho.

Samojlov ukázal na seba a povedal: — Ja som človek. — Znelo to trocha smiešne.

Ja som tiež vystrel ruku a ukázal na astroplán: — Raketa. — Potom som ukázal na oblohu a povedal: — Obloha. — Ukázal som na starca a pov edal som: — Ty si neznáma bytosť. — Starec majestátne kývol hlavou na znak súhlasu. Samojlov sa rozosmial.

— Stačí, Viktor! Dones radšej náš lingvistický aparát. Čoskoro sme sa aj my vyzbrojili sériovým elektrónkovým lingvistickým prístrojom „PG8” a zvukovým analyzátorom.

Pokusy o dorozumenie sa obnovili.

Starec nadiktoval svoju abecedu. Abeceda sa skladala zo stodvanástich písmen. Trocha pripomínali naše matematické symboly a geometrické označenia. Áno! Ich jazyk bol nepomerne zložitejší ako náš. To sme zistili hneď, len čo sme skúsili zostaviť program pre prekladanie. Starec niekoľko ráz pomenoval rad predmetov, označil niektoré, zrejme tie naj prostej šie pojmy, no my sme nijako nemohli postihnúť gramatické zákonitosti ich jazyka. S prekladom nášho jazyka do svojho si „spolubratia” ľahko poradili. Ich lingvistická aparatúra bola určite oveľa dokonalejšia než naša.

— Ako sa voláš? — spýtal som sa starca.

A hneď sa na obrazovke ich prístroja zjavili vety v ich jazyku. Starec pochopil otázku a odpovedal: — Elc. — Takto zaznelo pre moje ucho jeho meno. Potom dal zasa Elc mne akúsi otázku. Zvukový analyzátor urobil takýto preklad: — Char try čis bak…

— To je nezmysel, — usúdil Piotr Michajlovič. — To znamená, že program, ktorý sme zostavili, je nanič. Budeme musieť ešte dlho vnikať do štruktúry ich jazyka. Takto sa musíme dorozumievať jednostranne.

I ocitli sme sa v položení spytujúcich sa, ktorí však nerozumejú odpovediam na svoje otázky.

— No čože, keď oni dobre rozumejú, povieme im o sebe.

A v krátkosti rozpovedal „spolubratom” o Zemi, o ľudstve, o cieli nášho príchodu na ich planétu. Počúvali pozorne. Ich tváre boli chladné, skoro neživé, ako majú necitné mramorové sochy. No jednako sme v hlbke ich očí zazreli záblesky záujmu a zadivenia.

— Pozemšťania sú vašimi priateľmi a rozumnými spolubratmi. Prileteli sme s jediným cieľom: zoznámiť sa s vašou civilizáciou, nadviazať stále styky medzi našimi svetmi, — po vedal na záver Piotr Michajlovič. — Sme ve ľmi radi, že sme tu stretli vysoko vyvinutých ľudí.

Akademik podal Elcovi ruku so želaním stisnúť si ich navzájom. Ale starec miesto toho, aby prijal podanú ruku, chytil oboma rukami Samojlova za zápästie, priblížil si ju bližšie k očiam a začal si pozorne prezerať jeho dlaň.

— U nich akiste nie je zvykom podávať si ruku, — podotkol som. — Možno, že u nich je gestom privítania pošúchať si čelo.

Elc sa započúval do mojej poznámky: veď už celkom rozumel, čo hovoríme, lebo po obrazovke neprestajne bežali rady slov. Preto si Elc po mojej poznámke začal šúchať čelo. Akademik sa rozosmial: — Nesprávne pochopil tvoju poznámku. Ako sa volá vaša planéta? — spýtal sa hneď nato Samojlov.

Začuli sme krátke slovo, ktoré znelo ako „Griáda”.

— Griáda? — spýtal som sa ešte raz. — Pekný názov. To znamená, že obyvatelia sú Griáďania.

— Co chcete s nami robiť? Kam pôjdeme teraz? Elc dal znamenie a dvaja Griáďania ukázali na aparát; očividne nás pozývali, aby sme niekam leteli. Odmietavo som pokrútil hlavou.

— Nie! Ja sa od astroplánu ani nehnem. My odídeme a oni potom rozoberú „Urániu” a po častiach ju rozvláčia do svojich múzeí!

Znovu ukázal na ich lietajúci aparát.

— Nevzpieraj sa, Viktor, — poradil mi potichu Piotr Michajlovič. — Nezabúdaj, že oni sú vládcami a my sme v ich moci. Rob, čo hovoria. Myslím, že sa „Uránii” nič nestane. Zatvoríme ju šifrovou kombináciou, veď stavitelia pamätali aj na to.

Narýchlo sme si vzali niekoľko nevyhnutne potrebných vecí, posledný raz sme pohľadom prebehli salón, ktorý sa nám bol už poriadne zunoval, ale teraz bol taký milý, vypli sme všetky prístroje a mechanizmy v kabíne, zhodili zo seba skafandre a vyšli sme von. Piotr Michajlovič vytočil na, svojej vysielačke šifrovanú kombináciu a vyslal ju v podobe rádiových impulzov.

Tieto impulzy pôsobili na elektronický automat, ktorý zatváral príklop. Teraz sa otvorí len po zopakovaní takej istej kombinácie.

Len čo sme vyšli z astroplánu, pocítili sme, že všade je neuveriteľná páľava. Doslova nás obarilo. Akademik rýchlo pozrel na náramkový teplomer a zvolal: — íha! šesťdesiatpäť stupňov tepla!

Vtip bol v tom, že prvý raz sme vyšli z astroplánu v skafandroch, v ktorých bola automaticky udržovaná stála mierna teplota, a to v akýchkoľvek klimatických podmienkach.

No nehľadiac na horúčavu, vzduch na Griáde bol nezvyčajne životodárny. Griádsky vzduch sa vlieval do pľúc ako hojivý balzam. A jednako, sotva sme urobili zopár krokov, začali sme lapať dych ako ryby na suchu.

Horúčava nás načisto omráčila.

— Naspäť do astroplánu! — zachrčal som a namáhavo som sa ovieval, stierajúc si rukami pot, ktorý mi cícerkom tiekol po tvári.

Akademikovi nebolo lepšie.

Ale Griáďania, keď videli náš žalostný stav, ponáhľali sa vtisnúť nás do vajcovitého prístroja. Zaraz nám bolo lahšie: vo vajci bolo aj pri otvorenom príklope príjemne chladno. Pracovalo tu chladiace zariadenie. No pritom sme videli, že Griáďania sa dobre cítili aj mimo vajca. Ich organizmus sa počas dlhej evolúcie iste prispôsobil k neobyčajne horúcemu rovníkovému podnebiu Griády. Vajcovitý prístroj sa lahodne dvihol asi do desaťmetrovej výšky a začal pomaly plávať na juhovýchod. Pozerali sme na všetky strany, no nevideli sme nič okrem nedozernej lesklej roviny.

— Čože je to za planéta? — nechápal Samojlov. — Zeby táto neuveriteľne hladká rovina bola prirodzeným javom?

Ako odpoveď na túto otázku vyčaril Elc na tvári čosi podobné úsmevu a ukázal prstom dolu: Troza, — povedal. Ukázal do diaľky a znovu vyslovil už známe slovo: — Griáda.

Nič nechápem, — povedal som a pozrel som dolu, kde sa matne lisla vyleštená „zem” tak ako prv.

— V diaľke čosi vidno, — riekol akademik.

Na obzore sa začali črtať akési tmavé škvrny a naraz sa lesklá rovina končila. Ešte chvíľu a uzreli sme ďalekoďaleko dolu lesy, rybníky a jednotlivé stavby. Jagavá plošina sa dostala do jednej roviny s nami, ale potom zmizla z dohľadu kamsi nahor. A vľavo od nás už aj vidíme miesto vyleštenej roviny vypuklý striebornožltý múr, ktorý bežal po oboch stranách až k obzoru.

Pozrite, Piotr Michajlovič! Cez tento múr rozoznávam akési stavby, rastliny! To je záhada…

Nie je možné! — Samojlov sa pozorne zahľadel, no na nešťastie múr sa od nás rýchlo vzďaľoval.

— To je akási obrovská stavba, vysoká asi kilometer, no nechápem, čo by to mohlo byť.

Obrátil sa k Elcovi, ukázal na múr a spýtal sa: — Co je to?

Troza, — odvetil Elc znovu krátko ako predtým, keď prstom ukazoval na „zem”.

Stavba sa nazýva Troza, — povedal mi Samoj lov a mykol plecami. — Ale to nám nič nehovorí.

Medzitým sa dolu už ukazovala pestrofarebná scenéria Griády; o chvíľu sme už sedeli ani očarení a kochali sme sa v prírode. Žiarivé biele slnko, väčšie ako zemské, svietilo neznesiteľne jasno na hlbokej fialovomodrej oblohe, v myriádach iskier sa rozbíjalo o povrch nespočetných fialových vodojemov a mohutných riek, na červenkastých listoch stromov, na podstavcoch a hrotoch čudesných budov. Spektrum žiarenia griádského slnka bolo trochu iné než zemské. Bolo akési radostnejšie. Zdalo sa, akoby celá príroda prižmurovala oči a blažené sa usmievala, naširoko otvárajúc náruč životodarnému prúdu slnečnej energie. Na obzore sa vlnil závoj jemnej fialovej hmly, pretkanej oranžovými iskrami. A kde len pozrieš, všade vidíš pestrofarebné more záhrad, parkov, lesov. No je prirodzené, že to najneobyčajnejšie v celej krajine bol hviezdny zhluk v strede Galaxie. Svietil na oblohe v podobe oslepujúceho bieleho mračna, len trochu nejasnejšieho ako slnečné svetlo. Teraz sme pochopili úžasnú horúčavu, ktorá tu vládne: aj stred Galaxie vysielal na planétu mocný prúd tepelného žiarenia.

Na šírych priestranstvách červenozelených lúk sa pásli čriedy veľmi podivných zvierat, zďaleka pripomínajúcich sčasti naše ovce, sčasti naše kozy. Ich dosť predĺžené telá, bez srstí, na kratučkých tučných nohách preháňali sa po vysokej hustej tráve. Na pomerne malej hlave mali dve veľké oči a miesto rohov po páre nízkych hrčiek.

Pod slnkom sa trblietali ^rebrovité strechy a steny krásnych budov, rozložených na veľké vzdialenosti od seba a obklopených bujným, nádherným rastlinstvom. Jednako sme nikde nespozorovali obyvateľov Griády, hoci lietajúci prístroj sa spustil na stodvesto metrov nad zem. Na severozápade sa až k oblohe vypínal ten istý svetlozlatý múr. Nad ním ležala lesklá rovina, z ktorej sme iba nedávno odleteli.

Boli sme zaujatí nezvyčajnosťou všetkého, čo sme videli, a len zriedka sme si s akademikom vymenili úryvkovitú poznámku. Asi za dve hodiny letu, vo vzdialenosti približne osemsto kilometrov od lesklej roviny, končilo sa kultúrne rastlinstvo. Prístroj letel teraz vo výške piatich kilometrov.

Na západe sa rozširoval a rástol fialový pás, nad ktorým viseli veľké kopovité oblaky.

— More! — vykríkol som a nadvihol som sa, aby som lepšie mohol vidieť vodné priestranstvo.

Dolu sa črtala pohyblivá línia príboja. Elc spustil lietajúci prístroj až tesne nad vodu.

— Ohó! — ozval sa hlas Piotra Michajloviča. — To je príbojisko!

Naozaj, vlny, ktoré sa s revom valili na mierny piesočnatý breh, boli vysoké aspoň osem metrov. Hrebene jednotlivých vln sa takmer dotýkali nášho prístroja. Neprimeraná výška príboja sa ľahko dala vysvetliť menšou silou príťažlivosti na planéte. Morská pláň, ktorá sa rozprestierala pred nami, hrala všetkými odtienkami fialovej farby. Pri čiare príboja bola voda azúrovo modrá a čím ďalej od brehu, tým mala voda sýtej šiu fialovú farbu, ktorá v diaľke prechádzala až do čiernofialovej. Na obzore bolo vidno ostrovy.

Po celej tejto krátkej ceste Griáďania neprevraveli ani slova, ba sa ani nepohli. No i tak sme za touto ľahostajnosťou stále cítili skúmajúcich, hádavých pozorovateľov, ktorí nespúšťajú z nás zraky.

Napokon Elc uvážil, že nás už dostatočne oboznámil s Griádou zhora a dal znamenie na spiatočnú cestu. Prístroj letel strmo nahor. Za tri minúty sme sa zdvihli do výšky dvadsiatich kilometrov a veľkou rýchlosťou sme leteli na severozápad. Slnko sa klonilo k západu, no nemali sme pocit nastávajúceho večera, ktorý mávame na Zemi: stred Galaxie, ktorý tu hral úlohu nikdy nezapadajúceho slnka, zbavoval Griádu čara nášho súmraku, — Pochybujem, že by tu dakedy bola noc… — za hundral Piotr Michajlovič a spýtavo pozrel na Elca.

Čoskoro sa pod nami zjavila podivuhodná a nevídaná stavba. Pozrel som do prenosného stereoteleskopu, ktorý som vzal z astroplánu, a horkoťažko som spoznal lesklú rovinu, na ktorej sme pristáli pred niekoľkými hodinami. Vyšlo najavo, že to nie je rovina, ale…

Veď je to strecha akéhosi nepredstaviteľne veľkého amfiteátra!

— Strecha, ktorá by mohla prikryť celú oblasť, — spresnil Samojlov.

Pred očami sme mali veľkolepú stavbu, ktorej kontúry sa strácali za obzorom. Predstavte si amfiteáter o priemere niekoľkosto kilometrov, ktorému slúžila za strechu lesklá rovina. Vysokánsky bieložltý múr, ktorý nás prekvapil ešte predtým, bol vlastne iba časťou kruhového múru tohto amfiteátra o výške pol druha kilometra.

— To je ich mesto, — povedal s istotou Samojlov. — Možno, že hlavné mesto.

— Vidíte, na streche leží čosi podobné ohromnému červíkovi, — prerušil som Piotra Michajloviča. — To je naša „Uránia”.

Vtom prístroj začal padať ani kameň rovno na lesklú rovinu. Približovala sa s neuveriteľnou rýchlosťou. Nevdojak sme sa chytili za ruky, pretože sme predpokladali, že sa aparát rozbije a že sa všetci zabijeme. V poslednej chvíli sa na streche nečakane otvoril kuželovitý tunel, do ktorého sme vleteli. Keď som pozrel hore, videl som, že hrdlo tunela sa zase zatvorilo. A ešte jeden objav: strecha nad mestom bola celkom priezračná.

Nad hlavou nám ako predtým svietil stred Galaxie a blčali červenozlatým svetlom šikmé lúče griádskeho slnka, ktoré sa chýlilo k západu.

10

V srdci Trozy

Prístroj zosadol na štvoruholníkovú plošinku z lesklej hmoty, pripomínajúcej plastickú hmotu. Vysvitlo, že plošinka je vlastne strechou asi osemdesiatposchodovej osemhrannej budovy. Otvoril sa príklop a my sme vyšli z prístroja. Ťažko sa dá vyjadriť slovami, čo som uzrel a pocítil. Po prvé: vzduch! Voňavý osviežujúci nektár! Taký vzduch býva v horách. Ani stopy po horúčave, ktorá zúrila nad Griádou. Bola to ideálne zostavená plynová zmes atmosferických zložiek. Trochu vyššie percento kyslíka v ich atmosfére spôsobovalo udivujúcu životnú činnosť. Cítil som sa svieži, plný sily a energie.

Z výšky našej plošiny bola vzdialenosť obzoru dvadsaťtridsať kilometrov, ak nie viac. Pred nami ležalo gigantické mesto neobyčajnej architektúry. Kolosálne stupňovité zoskupenia budov kruhovité objímali strednú časť obrovského amfiteátra, zvláštnu arénu, ktorá bola určite široká päťdesiat kilometrov. Všade na stupňoch budov žiarili krásne, majstrovské sochy. Arénu zaplňovali široké parky, ktoré sa rozprestierali na desiatkach kilometrov s vodnými nádržami, bazénmi, kaskádami umelých vodopádov, so štadiónmi a nesčíselným množstvom pohyblivých schodov, ktoré dopravovali desaťtisíce Griáďanov z budov k aréne a naspäť. Parky, bazény, sady a fontány boli aj na strechách mnohých stupňovitých budov, ktoré čneli navôkol, nad nami i pod nami.

Vo vzduchu sa všetkými smermi a v rôznej výške vznášali tisíce a tisíce Griáďanov. Veľmi som sa čudoval, ako môžu tak ľahko a voľne lietať v povetrí ani vtáci. Niektorí sa krúživými pohybmi dvíhali do výšky, prileteli k priezračnej streche mesta a dlho si odspodu prezerali našu „Urániu”, ktorá ležala asi pätnásť kilometrov od nášho osemhranu. Po celom viditeľnom „obzore”, vytvorenom ozrutnými stupňovitými budovami, sa tiahol múr. Aj tento bol celkom: priezračný, zdalo sa, že nieto nijakého „amfiteátru”, žiadnych stien, ale jednoducho na planéte stojí mesto pod fialovým nebom, obklopené zo všetkých strán parkami, lesmi a riekami. Priezračné boli aj steny väčšiny domov, takže bolo vidno rady izieb, dlhé sály, zaplnené zložitými prístrojmi a mechanizmami, prechody a pohyblivé schody, pohyblivé ulice a výťahy. A všade množstvo ľudí. Zo všetkého toho sa mi napokon až hlava krútila.

Piotr Michajlovič sa mi dotkol ruky: — Volajú nás. Pozri, koľko sa ich zhŕklo.

Naozaj, zvesť o našom prílete na Griádu sa chytro rozletela po celej Troze, takže nad našou plošinou viseli celé mračná Griáďanov, ktorí sa bez akejkoľvek námahy držali v povetrí na jednom mieste. Rovnomerný šum rozliehal sa ako hučanie mora na všetky strany: Griáďania si vymieňali názory o nás. Celé skupiny obsadili blízko položené strechy a stupne.

Každú chvíľu k nám priletovali noví Griáďania a bez okolkov vypliešťali na nás okále. Jeden z nich sa priblížil celkom ku mne. Priložil som si prsty k ústam, aby som mu dal najavo, že by som sa rád s ním porozprával, ale nepoznám griádsky jazyk. Elc, ktorý stál pri lingvistickom prekladovom stroji, hneď spozoroval môj pohyb a vysvetlil si ho akiste ako želanie jesť, lebo predo mnou sa priam spod zeme vynoril nízky stolček zo striebornej plastickej hmoty, naložený trojuholníkovými nádobami a pohármi.

Griádske jedlá boli na pohlad veľmi zvláštne. Opatrne som si vzal hnedý kúsok akéhosi želé, podniesol som si ho k ústam a zastal som.

„Teraz to zjem a bude koniec. Čo je dobré pre nich, môže byť jedom pre pozemský organizmus”, pomyslel som si v strachu. Jednako, dobre to dopadlo. Hnedý kúsok sa len tak rozplýval na jazyku. Jeho chuť sa nedala určiť, pretože pripomínal naraz tri najvyberanejšie tropické plody Zeme: banán indický, mangovník a pulasan. Ostatné jedlá boli tiež výborné. Rýchlo sme hltali jedlo z jedného taniera za druhým a vôbec sme si nevšímali vzrastajúceho šumu: Griáďanov zrejme prekvapil náš vlčí apetít. Ale ja som sa prestal ostýchať a takmer celkom som zabudol na všetko okolo, pretože som bol poriadne lačný. Nová lingvistická aparatúra, ktorú Griáďania zostavili, bola ovela zložitejšia než tá, ktorú použili pri aštropláne. Znovu sa začali pokusy dorozumieť sa. Celú hodinu som vedno s akademikom menoval rozličné predmety a pohyby Griáďanov a skupina operatérov usilovne zostavovala prekladový program. Napokon — ani som skoro očiam neveril — začali sa na obrazovke ukazovať v našom jazyku vety, ktoré mali zmysel. Griáďania za hodinu natoľko postihli podstatu našej gramatiky a základnej slovnej zásoby jazyka, že aj my sme im začali rozumieť; pravda, nie úplne, ale zhruba dosť, aby sme sa už mohli dohovoriť.

Prehovoril k nám Elc.

— Ľudia takzvanej Zeme! Vaša karanténa sa skončila. Po celý čas, čo ste boli aj so svojím kozmickým prístrojom na dne družice, intenzívne vás ožarovali lúče, ničiace baktérie. Zničili všetky vírusy a baktérie, ktoré sídlili vo vašich telách a ktoré by boli pre náš svet strašným nebezpečenstvom.

Teraz sme ochotní zoznámiť vás s veľkou civilizáciou Griády. Vyvíja sa už vyše dvadsaťtisíc rokov!

Samojlov, ktorý pozorne sledoval svetelné vety na obrazovke, sa uškrnul a obrátil sa ku, mne: Zázrak, Viktor. Ich civilizácia sa vyvíja dovedna iba dvadsaťtisíc rokov; v tej chvíli, keď sme my odleteli zo Zeme, jej teda ešte nebolo. Kým sme sa my prebíjali sem, v našej rakete ubehlo pätnásť rokov, ale na Griáde rovnako ako na Zemi tisíc ráz tolko. To znamená, že zemská civilizácia má teraz viac ako desaťtisíc storočí! Je neporovnateľne vyspelejšia ako griádská. Keď sme štartovali, predkovia týchto bytostí ešte behali nahí…

Lepšie povedané, lozili po stromoch a papekmi otlkali z nich plody, — spresnil som. — No tak sme v anabióze prespali aj našu, aj ich civilizáciu a beznádejne sme zaostali za svojimi aj cudzími. Bude nám veľmi ťažko; najmä vám.

Prečo práve mne?

Nepochopíte princípy griádskej vedy, — zabŕdol som do neho.

Zle poznáte vedecké princípy, mladý človek, — vz bĺkol Piotr Michajlovič. — Prírodné zákony sú všade rovnaké…

Prestal som sa pochybovačné usmievať, lebo som nijako nemienil uraziť slávneho akademika.

Keď sa Griáďania presvedčili, že rozumieme ich jazyku, tí, čo boli zoskupení okolo Elca, nás rovno zasypali otázkami. Ale nič z toho nebolo, pretože na obrazovke tlmočníka zjavilo sa naraz toľko viet, že z toho vyšla ozajstná gebuzina. Piotr Michajlovič začal gestikulovať, aby dal najavo, že nič nerozumieme. Elc pohybom ruky rozkázal, aby mlčali. Všimol som si, že ho Griáďania bez slova počúvali.

Co by ste chceli teraz robiť? — spýtala sa nás obrazovka (vlastne Elc).

Spať — zašomral som, lebo som sa cítil hrozne ukonaný; okrem toho chcelo sa mi spať aj od výdatného obeda. Samojlov začudovane pozrel na mňa, ale potom súhlasil.

Sprevádzaní skupinami zvedavcov začali sme sa spúšťať po nekonečných pohyblivých schodištiach dovnútra osemhrannej budovy, ktorá bola, ako sa neskoršie ukázalo, čímsi medzi griádskou Akadémiou vied a najvyšším orgánom moci. Po griádsky sa tento dom nazýval trocha čudne: „Kruhy mnohotvárnosti”.

O dve hodiny sme už; spali v izbe, ktorú nám určili. Neobyčajné dojmy nás veľmi unavili.

… Na druhý „deň” nás hneď ráno vzali do roboty vedci. Dávam slovo „deň” do úvodzoviek, pretože tu to bol čisto konvenčný pojem. Na Griáde bol stále deň. Hoci griádske slnko pravidelne vychádzalo a zapadalo, druhé teleso — stred Galaxie — večne svietilo na jednom a tom istom mieste oblohy.

Tmu vo svojich príbytkoch a v meste dosahovali Griáďania zrejme umelým spôsobom: keď sme si včera ľahli spať, jeden z nich stisol disk pri dverách a priezračné steny našej spálne zaraz sčerneli ako sadze. Nastala hlboká tma, veľmi vhodná pre spánok.

Len čo sme sa naraňajkovali, asi desať Griáďanov strmo vošlo do našej izby a pomocou „tlmočníka” nám navrhlo ísť na „vyučovanie”.

— Aké vyučovanie? — spýtal som sa. Toto slovo vo mne vždy vyvolalo nudu, pretože som túžil veľa cestovať a veľa vidieť.

Gramatiky a slovnej zásoby jazyka, — odvetil suchopárny vysoký Griáďan s hustou ohnivočervenou hrivou a s veľkými modročiernymi mandľovými očami. Po celej tvári sa mu ťahala zvláštna rozdvojená jazva.

Toto vyučovanie nevyhnutne potrebujeme, — povedal Piotr Michajlovič, keď mi na tvári zazrel grimasu nespokojnosti. — Cím skorš ie budeme vedieť zostaviť správne programy, tým rýchlejšie sa dozvieme o veciach, o ktorých sa nám možno ani nesnívalo.

Museli sme sa zopár týždňov potiť nad zostavením najjednoduchších programov prekladu z griádskeho jazyka do nášho.

Kým Samojlovovi to išlo pomerne ľahko, pre mňa to bolo hotové tabu. Učil nás vráskavý starý Griáďan neurčitého veku; nepochybujem, že mal dvesto alebo tristo rokov.

Raz nás zaviedli do ústrednej sály Kruhov mnohotvárnosti, kde sedelo najmenej tisíc Griáďanov v podivných trojrohých čiapkach z modrej umelej hmoty. Znovu sme zaujali miesta pred obrazovkami veľkých lingvistických prístrojov. Boli ešte zložitejšie než tie, čo sme používali na plošine v deň nášho príletu. Vliekli sa dlhé hodiny, preplnené otázkami o Zemi, o jej spoločenskom zriadení, o rozvoji vedy a techniky. Väčšinou odpovedal Piotr Michajlovič. Hneď našiel spoločný jazyk s vedcami, a keďže sa dostal ku svojim obľúbeným témam, pustil sa do nezrozumiteľného rozhovoru o vlastnostiach časopriestoru.

Akademik sa rozohnil, začal vyskakovať zo stoličky, vzrušene gestikuloval a podchvíľou si naprával „teleskopy”. Ja som radšej mlčal a so záujmom som pozoroval obyvateľov tohto sveta. Strohé, ľahostajné tváre, spokojné pózy, krátke úryvkovité vety, zvučiace kovovým tónom….

Griáďania boli absurdne rozvážni „suchári”. Za celé hodiny som ani raz nezbadal, že by niektorý z nich urobil zbytočný pohyb, gesto, alebo vyjadril čosi, čo by sa ponášalo na cit. Z celého zhromaždenia viala nevýslovné slávnostná nuda.

— Ako sa vám podarilo zastaviť náš astroplán v priestore a odvliecť ho na družicu? — spýtal sa akademik Elca, ktorý nás počas celej besedy priam prevŕtaval pohladom a o čomsi uvzato rozmýšľal.

Keď tento neprívetivý starec začul otázku, dlho rozmýšľal a v duchu o čomsi uvažoval. Potom prehovoril úryvkovitými vetami, ktoré padali ako údery kladiva: Obrovská koncentrácia ťažkej energie… premena štruktúry priestranstva v obmedzenom úseku… vznik silového oblaku… Obmeňovaním rýchlosti a sily rozpadu mezohmoty sme preniesli váš astroplán na družicu.

Môžeme navštevovať náš astroplán? — zamiešal som sa do rozh ovoru ja, lebo som zistil, že „Uránia” už nie je na streche Trozy.

Elc pozrel letmo na mňa a povedal: Prístroj je v múzeu Kruhov mnohotvárnosti.

V múzeu? — skríkli sme obaja naraz.

V hlave mi horúčkovito vírili myšlienky, získané z fantastických románov: o večnom zajatí, o rozumných, mysliacich, ale nezmyselne krutých bytostiach druhých svetov, o tom, že sa budem musieť navždy rozlúčiť s nádejou, že znovu uvidím Zem…

— Nemáte právo rozhodovať o cudzom aštropláne! — zakričal som zúrivo.

Elc sa ani nepohol, iba jeho oči zasvietili zrazu tak strašne chladno, akoby žili na absolútnej nule teploty.

No nebojácne som pozrel do jeho hlbokých modrých očí, hoci mi to bolo nepríjemné. V týchto cudzích, nezemských očiach zračili sa akési neznáme, no vôbec nie dobroprajné alebo dobromyseľné myšlienky.

Piotr Michajlovič obrátil reč na inú tému, aby zahladil nepríjemný dojem ostrého vystúpenia: Môžeme ľudstvu Zeme oznámiť dajakým spôsobom náš pobyt na Griáde?

Oznámiť? — opakoval Elc, ktorý si ma ešte stále prenikavo premeriaval. — Pravdaže môžete. Lenže… Aký to má zmysel?

Pocítil som, ako sa Piotr Michajlovič nasrdil: Vy nechcete poslať oznámenie?

Nie v tom je problém, — usmial sa Griáďan mŕtvolné. — Všeplanetárny vysielač elektromagnetickej energie odošle signál hocikedy. Ale ty si vravel, že Zem je vzdialená deväťtisícdvesto parsekov a to znamená, že vaše oznámenie dostanú až o tridsaťtisíc rokov. Má to význam poslať takéto oznámenie?

Teda tak… — Piotr Michajlovič sa sklamano pošúchal medzi očami. — Predpokladal som, že vašej vede sa podarilo prekonať „hranicu svetla” a dosiahnuť rýchlosť vysielania väčšiu než je rýchlosť svetla.

Co nazývaš rýchlosťou svetla?

Samojlov dlho a zložito vysvetľoval Griáďanovi náš pojem o svetelnej rýchlosti. Elc sa znovu usmial: — Nesprávne vyjadruješ zmysel tejto vlastnosti hmotyAko to, že nesprávne? — povedal akademik tónom urazeného seb avedomia.

Naša svetelná rýchlosť — to je iba stredný význam druhej veličiny, ktorá sa nazýva rýchlosťou šírenia vzájomného pôsobenia vo všeobecnom mezónovom poli.[3] Táto rýchlosť kolíše v určitých hraniciach; jednou z takýchto hraníc je rýchlosť šírenia ťažkej energie.

— Také čosi! Počuješ? — obrátil sa ku mne natešený Piotr Michajlovič.

— Ich názor sa takmer zhoduje s teóriou príťažlivosti, ktorú sme rozpracovali v Akadémii…!

Počúval som Elca s ohromným záujmom, lebo každé Griáďanovo slovo o všeobecnom mezónovom poli bolo pre mňa objavom. A určite aj pre Piotra Michajloviča.

Teda ešte neviete vysielať zprávy väčšou rýchlosťou, ako je svetelná? — spýtal sa Samojlov ešte raz.

Nie, ešte nevieme. Hoci… mohli by sme sa naučiť takému vysielaniu od…

Elc náhle zmĺkol, akoby si uvedomil, že povedal priveľa. Vo vzduchu viselo tajomstvo, ktoré nám nechceli prezradiť. Samozrejme, v tej chvíli som tomu nevenoval nijakú zvláštnu pozornosť, ale vynorilo sa mi to v pamäti neskoršie, keď sme sa stretli s Metagalakťanmi.

ČASŤ DRUHÁ

Griáda

1

„Zlatý vek“ na Griáde

Prístroj pomaly zakrúžil nad východným okrajom Trozy a spustil sa na námestie pred velikánsku stupňovitú budovu, ktorú obkolesovali kilometrové stožiare paraboloidných antén. Prešiel tretí mesiac (zo zvyku rátam podľa pozemského spôsobu) odvtedy, čo sme v Troze. Celý čas sme strávili v spoločnosti dotieravých griádskych vedcov, cvičili sme sa v programovaní, odpovedali na mnoho otázok. Je to všetko zaujímavé, ale už sa mi to zunovalo. No na Samojlovovi nebadať nič. Celý deň by vedel omáľať s griádskymi onfosmi, tak sa tu nazývajú fyzici, svoju teóriu priestoručasupríťažlivosti.

Táto teória ma prenasleduje už aj vo sne. Včera sa mi napríklad prisnilo, že ma posadili do klietky plnej ostrých hrotov. Snažím sa schúliť do klbka, ale hroty sa hrozivo blížia. Vysvitlo, že to nie sú hroty, ale integrálne rovnice, z ktorých akademik „píše básne” o svojej milovanej príťažlivosti.

Ovíjajú sa okolo mňa ako boa a dusia ma. dusia… Dusím sa, chcem zakričať… Všetko mizne, ale príťažlivosť sa zväčšuje. Čo je? Okolo mňa blčia oceány oslepujúceho bieleho svetla. Kde je klietka? — Už nie sme v klietke, — smeje sa Piotr Michajlovič, ktorý sa nevedno odkiaľ zjavil a žmurká ľavým okom, — sme na povrchu bielej trpaslíčej hviezdy. Náročky som priletel sem: je tu nádherné prírodné laboratórium pre štúdium príťažlivosti. Cítiš tú gravitáciu? Milión ráz je silnejšia než na Zemi. Hrozitánská sila príťažlivosti ma pritíska k rozžeravenej pjôde a nezadržateľne ma ťahá do stredu hviezdy. Cítim, že užuž ma rozpučí na márnosť a… prebudím sa, zaliaty studeným potom.

Bez opytovania poslušne ideme za našimi „opatrovníkmi” a čoskoro sa dostávame do sférickej sály, kde celú stenu pokrývajú televízne prijímače.

V pološere som zbadal približujúceho sa Jugda. Je to jeden z Elcových pomocníkov, dvojmetrová chlapina. Vôbec sa mi nepáči. Má nepríjemné oči a veľký nos, celá jeho bronzová fyziognómia pôsobí na človeka odpudzujúcim dojmom. Som si istý, že nepozná city, čo i len trocha podobné ľudským.

Tento Griáďan je stelesnením holého rozumu. Je čudné vidieť Jugdovu chladnú, meravú tvár, pokúšajúcu sa vyjadriť prívetivosť. Pripomína skôr masku a jeho úsmev — úškľabok. Už dávno som po chopil, že Griáďania nevedia, čo je úsmev a smiech. Iba sa jednoducho pokúšajú nás napodobniť.

— Tu je hlavné televízne centrum planéty, — vysvetľuje Jugd. Teraz vás budú študovať obyvatelia Griády.

Slovo „študovať” mi nepríjemne reže uši. Zachytil som akademikov posmešný pohľad a zlostne žartujem: Pokusný králik číslo dva — bývalý pozemšťan Viktor Andrejev. Preletel tridsaťtisíc svetelných rokov len preto, aby sa tu staval na zadné labky…

Obráťte sa! — rozkazuje nám v tej chvíli Jugd a dáva znamenie operatérovi, aby prepol aparát. Stojím tvrdošijne na svojom mieste, lebo nechcem byť pre nich pajácom na motúziku. Akademik otrčil spodnú peru a zrejme ma chcel prehovárať. No Jugd pozrel na nás tak zúrivo, že mi po tele prebehol mráz. Poslušne sa teda otáčam, sadám si, vstávam, dvíham a spúšťam ruky a uťahujem si zo seba i z akademika.

— Viem si predstaviť naše hlúpo sa usmievajúce tváre na obrazovkách nespočetných televízorov na celej planéte, — vravím Samojlovovi.

— My by sme na Zemi tak isto študovali obyvateľov iného sveta. A ty by si sa prvý usiloval prezrieť ich čo najlepšie.

Piotr Michajlovič má pravdu a ja mlčím.

Po skončení „štúdia” nám navrhli, aby sme si jedným televíznym prístrojom obzerali planétu. Krok za krokom sa oboznamujeme s neobyčajným svetom na Griáde. Osobitne som si zapamätal severné pobrežie Fialového oceánu. Na obrazovke sa v nekonečnom rade tiahnú obrovské mestá pod takými istými priezračnými strechami ako nad Trozou, vyrobenými z osobitného druhu polaroidu,[4] vedecké strediská, prepychové vily, štadióny, cirkusy. Zltkastobiele budovy ustavične sa opakujúcej stupňovitej architektúry ponárajú sa do bujného tropického rastlinstva. Tak sa zdá, že pobrežie slúži na rekreáciu. Po prekrásnych ale j ách sa prechádzajú skupiny Griáďanov; na otvorených terasách, zvažujúcich sa k moru, sa ich zasa hŕba opaľuje na slnku. Zrejme chcú, aby sa ich beztak černastobronzová pokožka zafarbila ešte na tmavšie pod horúcimi lúčmi slnka a stredu Galaxie. Z času na čas uchyľujú sa títo Griáďania pod striešky; akiste ani ich organizmus neznesie nadlho neuveriteľnú páľavu. Vše počujeme zvuky akejsi zvláštnej, ale dosť rytmickej hudby. Nášmu sluchu je nezvyklá a unavuje množstvom vysokých tónov. Pobrežná krajina jasne kontrastuje s fantastickým fialovým morom, ktorého šíravy vábia človeka.

Krútim ladiace gombičky na prijímači a pobrežie mizne. Teraz sa navôkol rozprestiera nekonečná vodná hladina. Ďalej otáčam gombičky. Na obrazovke sa nečakane ukazuje neznámy svetadiel alebo veľký ostrov.

Jugd, ktorý sa práve ticho rozprával s operatérom, ako blesk sa vrhol k pultu a prudko vypol prijímač. Stačil som spozorovať iba vysoké palmovité stromy, za nimi reťaz červenkastých hôr a akýsi nezvyčajný striebornobelasý vrch.

Bol velmi vysoký a mal tvar gule.

Prudko som sa zvrtol, aby som zistil, prečo vypol prijímač. Jugd, vždy rozvážny, skoro meravý, je teraz rozrušený a jeho nepríjemné oči gánia na mňa vražedným pohľadom.

Nemožno, — vraví. Jeho hlas znie ako kov.

— Prečo? — spytujem sa prekvapene.

Griáďan mlčí, zjavne nechce odpovedať. Zrejme sme kútikom oka zočili nejaké tajomstvo. Znovu poľahky vystieram ruku k zapínaciemu gombíku a čakám, čo urobí Jugd. Samojlov ma varovne chytá za lakeť.

Nechaj, — hovorí mäkko a opatrne škúli na Jugda. — Iste to neurobil bez príčiny. Piotr Michajlovič, veď ste videli! Kolosálna hora pravidelného geometrického tvaru! A aká čistá striebornobelasá farba! Čo by to mohlo byť?

— Myslím, že sa to čoskoro dozvieme, — riekol akademik a stíšil hlas.

Jugd sa podozrievavo započúval do nášho rozhovoru, lenže nič nerozumel, nuž odišiel do vedľajšej izby. No predtým dal operatérovi akýsi rozkaz. Operatér nato celkom odpojil televízny prijímač.

Prizeráme sa operatérovi. Na prvý pohľad sa ničím neodlišuje od Griáďanov, ktorých sme stretali doteraz; no keď som sa mu prizrel bližšie, spozoroval som, že na rozdiel od Elca a Jugda, ktorí sa správajú povýšenecky a sebavedome, v operatérovom správaní sa cítiť akúsi skleslosť a v očiach mu nesvieti svetlo poznania, ktoré tak skrášľuje tváre Griáďanovj, Pozorne hľadím operatérovi do očú. No chytro sklopil zrak. Má oči ako dieťa: čisté a jasné. Zapôsobil na mňa dojmom, že vo svojom vývine nepokročil veľmi od štádia novorodeniatka.

Operatér sa odvracia k pultu a pokračuje v práci s prekvapujúcou rýchlosťou ako automat, bezchybne sa orientuje v spleti prístrojov a v detailoch zložitej rádiovej schémy. Jeho pohyby sa vidia byť nacvičené, mimovoľne. Zaiste je to výsledok veľaročnej jednotvárnej a opakujúcej sa práce.

— Priate! — vravím mu, — môžem znova zapnúť televíziu?

Operatér sa bojazlivo obzerá dookola a krúti odmietavo hlavou. S Griáďanmi sa dokážeme už pomerne dobre dorozumieť pomocou prenosných lingvistických prístrojov. Preto sa pýtam ďalej: — Prečo nesmiem?

Operatér pozerá na dvere do sály, ktorými práve odišiel Jugd, a ticho trúsi slová: Neviem, prečo… My sme ako v temnotách… Neslobodno porušovať Velký poriadok života… ináč… ľadové pustatiny Zelsy…

Co za Veľký poriadok života? — pýta sa zadivený akademik. — Aké ľadové pustatiny?

Piotr Michajlovič je iste ohromený. V jeho vedomí sa vysoká technika Griády automaticky spájala so spoločenským zriadením typu Campaneilovho Slnečného štátu.

— A aké je u vás spoločenské zriadenie?

Neviem, čo je to spoločenské zriadenie, — ľaho stajne odvetil operatér.

Kto vládne u vás? — objasňujem akademikovu otázku. — Komu patrí moc?

Vtom náhlivo vošiel do sály Elc, s ním Jugd a niekoľko ďalších Griáďanov. Akiste začuli poslednú vetu, lebo Elc sa podozrivo díval raz na, mňa, raz na operatéra. Ten sa viditeľne triasol od strachu; videl som, ako mu obelela tvár.

— Co sa ťa spytoval?

Operatér ešte väčšmi zbledol, nezmyselne mrmlal a potriasal hlavou. Co? — kovovo znie nepríjemný hlas.

Nerozumel som… neviem… Akési spoločenské zriadenie…

— Áno, áno — zamiešal som sa do reči. — Chceli sme sa spýtať, aké spoločenské zriadenie je na Griáde.

Elc dal znamenie a Jugd nechal nešťastného operatéra na pokoji.

Ten od strachu nevládal vykonať ani naučené úkony.

Griáďania si ma chladno prezerali od hlavy po päty, akoby ma videli prvý raz. Elc povedal čosi svojim spoločníkom. Zobrali operatéra a rýchlo odišli.

Ostali sme štyria: ja so Samojlovom, Elc a Jugd.

— Spoločenské zriadenie? — pýta sa starec pomaly a ešte raz, i rozmýšľa o čomsi. — Komu patrí moc?

Kývol Jugdovi a ten zapol obrazovku, na ktorej sa zjavuje veľká klenutá dvorana s prekrásnymi lóžami. Vo dvorane je najmenej tristo takých holohlavých starcov ako Elc.

— Týmtohľa! — Elc vystrčil ukazovák smerom k obrazovke.

— Vyvolenci ľudu? — pokúša sa spresniť Samojlov.

— To sú Poznávatelia, potomkovia Ochrancov vedomostí, — odvetil Elc a v hĺbke očú mu zažiarila škodoradosť.

— Vysvetlite, prosím vás, koho máte na mysli, — poprosil Piotr Micha jlovič delikátne. — Pokiaľ viem, vedci nebažia po administratívnych funkciách.

— U nás na Zemi je vláda zverená určitým ľuďom — predsta viteľom pracujúceho ľudu. Ako vidím, u vás je technická samovláda?

Teraz sa čudoval zasa Elc.

— Griáda vypĺňa rozhodnutia Poznaváteľov, — po vedal o chvíľu. — P ojem „spoločenské zriadenie” sa zachoval len vo vrstvách Informatória.

Neviem prečo, no nič nechápem…

— To je predsa celkom jednoduché, — rozmýšľa akademik usilovne nad Elcovými slovami. — Griáďanova odpoveď má hlboký zmysel. Povedzte, nemohli by sme sa pozrieť do vášho Informatória? — obrátil sa k Elcovi.

Griáďan váhal, no potom si na čosi spomenul a súhlasil s tým, aby nás pustili do Informatória.

— Ale až potom, keď vás vyšetria v Oddelení biopsychológie, — dodal a vymenil si s Jugdom veľavýznamný pohľad.

Cítim v tom akýsi podvod, ale Piotr Michajlovič nič netuší. Už zahorel túžbou byť v Informatóriu.

— A títo Griáďania sú tiež potomkami Ochrancov vedomostí? — spyt ujem sa a ukazujem na mlčanlivých operatérov, ktorí pracujú na horných balkónoch televízneho centra.

— Aj títo? — pridal sa k mojej otázke Samojlov a kývol hlavou na pri ezračnú stenu: tam, na druhom konci „arény”, sa tmolili postavy Griáďanov, ktorí montovali akési podivné zariadenie, pripomínajúce obrovského pavúka.

Elc si nás premeriava vražedným pohľadom a neodpovedá.

… Jasne cítim, ako sa nepozorovane rozplýva zázrak „zlatého veku” na Griáde, ktorý sme si sami vytvorili.

Spal som tvrdo, opojený sviežim povetrím, vôňou nevídaných kvetov a stromov, a nijako som sa nemohol prebudiť, hoci som v polospánku cítil, že mnou Samojlov trasie.

Neuveriteľnou silou vôle otváram zlepené viečka a počujem akademikov nespokojný hlas: — Nože sa prebuď konečne!

Prebral som sa úplne. Pred troma hodinami sme prišli sem, do velkého sadu, ktorý obklopuje Energetické centrum Griády. Išli sme podzemným tunelom, v ktorom sa rýchlo pohybujú rybovité stroje. Sú bez kolies, klžu sa po zvláštnych žľaboch celkom nečuj ne a veľkou rýchlosťou: sto kilometrov sme prešli za päť minút.

Energetické centrum — to je celý komplex budov. Rozmery celého centra sú bezpochyby kyklopské: priemer ústrednej sférickej budovy presahuje desať kilometrov, výška vyše päťsto metrov. Z jej stredu sa dvíha k oblohe cylindrický stĺp — vlnovod, ktorý prechádza cez strechu a má pri emerne asi kilometer.

Piotr Michajlovič si len horkoťažko vymohol Elcovo povolenie, aby mohol poslať pozemšťanom zprávy o výsledkoch nášho letu na gravitónovej rakete. Prišli sme do centra v sprievode Jugda. Navonok máme úplnú slobodu. No predsa len po pamätnom rozhovore s Elcom v televíznej ústrední sa zdalo, že Jugd mal za úlohu robiť pri nás nielen sprievodcu, ale i vyzvedača. Na smrť sa mi sprotivila jeho odpudzujúca tvár. Aj teraz sedí tento vyhúknutý Griáďan neďaleko nás a tvári sa, akoby študoval lístie na stromoch.

— Kdeže teraz môže byť naša „Uránia”? — vravím.

Iste ju rozobrali na súčiastky. Aj tak už v nej nebolo gravitónov. Čosi sa mi tu nepáči… Keby sa dalo zaraz by som sa vrátil na Zem. Vravte si, čo chcete, Zem je najlepšia zo všetkých svetov.

Piotr Michajlovič ma nepočúva, ale o čomsi tuho premýšľa. Najskôr o povahe zakrivenia štvorrozmernej mnohotvárnosti, ako griádski fyzici nazývajú okolitý svet. Akademikov pohľad sa upriamil na vlnovod, ktorý vidno v medzere prekrásnej aleje.

— Dvadsať kilometrov, ak nie viac, — odhaduje výšku vlnovodu. — Aký obrovský lúč energie možno vysielať do Vesmíru týmto kanálom! Jeho sila sa iste vyjadruje astronomickým číslom!

— Tristosedemdesiatdva biliónov kilowattov, — ozve sa znezrady Jugdov hlas.

Obaja sme sa trhli od prekvapenia. Ako vidno, Griáďan má fenomenálny sluch a jednostaj nás sleduje.

Lenivo sa dívam na lahké, páperové oblaky, ktoré sa poslušne vyhýbajú vlnovodu: odráža ich silové pole obrovského napätia. Vysoko na nebi letí ako nečuj né zjavenie veľká vzducholoď, ktorá pripomína palác 2 rozprávok Tisíc a jednej noci. Zrejme sa pohybuje na základe vzájomného pôsobenia s elektromagnetickým alebo gravitačným poľom planéty.

Vtom sa nad korunami stromov zjavil Griáďan. Najprv prudko stúpal do výšky, potom sa spúšťal nadol po naklonenej rovine a zostal visieť v priestore, takmer nad našimi hlavami.

Dobre vyhútané! — vravím nadšeno. — No nechápem, kde má prístroj na lietanie? Na prsiach mu vidno čosi ako tanier či disk. Ako pracuje ten prístroj?

Nie je to nič nadprirodzeného, — povedal Piotr Michajlovič pohŕdavo.

— Ci si už zabudol na pozemský elektrograviplán, ktorý ti pomohol zoznámiť sa s Lidou? Aj tu sa využívajú bežné zákony elektrogravitácie.

Jugd dal „vtákovi” akési nezrozumiteľné znamenie a ten odletel preč. No aj tak som si stihol všimnúť veľkých fialových očú tohto tvora, i jeho pomerne príjemnú tvár. Podistým to bude griádska žena. Ešte trocha zakrúžila nad sadom a spustila sa do palmovej húštiny neďaleko nás.

— Je načase, aby sme šli, — pripomenul Jugd a hľadel na vlnovod, zahalený korunovitým elektrickým výbojom. — Skoro sa začnú vysielať zpr ávy.

Zrazu vyšla spoza ohybu aleje vysoká, pekná dievčina. Blížila sa k nám rýchlo, pružným, volným krokom. Aj Jugdova tvrdá tvár zjasnela. Zdá sa, že ich spájajú príbuzenské vzťahy.

— Viara, — povedala Griáďanka ľahostajne a podišla celkom blízko.

Má čistý a zvučný hlas. Ako keď padajú na kov strieborné mince a ich zvuk sa mieša s odrazeným zvukom ocele. Prezeral som si ju s veľkým záujmom. Neopakovateľná svojráznosť jej tváre vzbudila vo mne zvláštny, protirečivý dojem. Oranžové vlasy s jasnožltým odtieňom veľmi dobre harmonizovali s fialovými očami. Široké oblúky čiernomodrého obočia podčiarkovali nezvyčajnú čistotu vysokého čela a tmavočervenú rumeň líc, ktorá presvitá cez svetlobronzovú pleť. Zobákovitý nos, ktorý sa tak ostro vyníma u Jugda a u druhých Griáďanov, je u nej skoro pekný. Má pre naše oči nezvyklý podbradok a dlhý, ohybný krk.

Potichu si vymenila pár slov s Jugdom, potom kráčala pred nami.

Cez neobyčajne ľahkú, priam vzdušnú látku šiat sa pri najmenšom pohybe jasne črtali krásne, pevné línie jej tela.

— Len stovky miliónov rokov zložitého a ťažkého vývoja nespočetných živých bytostí umožnili takúto dokonalosť foriem, — počujem známy prednášateľský hlas.

To Piotr Michajlovič, ako vždy, robil uzávery o danom predmete poznávania. Nebol som spokojný: estetický dojem vo vedeckých formuláciách zaraz bledne.

O dvadsať minút sme prišli k hlavnému oblúku Centra, ozdobenému záhadnou sochou. Velikánska trojmetrová socha, ktorá ani trochu nepripomína Griáďana, drží vo vystretej ruke zvláštny predmet — akýsi čudný model.

Zduchovnelú tvár sochy s nezabudnuteľnými, mimoriadne krásnymi črtami ožiaruje dobrý a múdry úsmev.

Čudesná bytosť. Typ tváre je celkom cudzí griádskemu, — podotkol Samojlov, zaujatý sochou.

Ibaže nechápem, aký predmet to drží v dlani. Akési sedlo…

— Podlá môjho je to model Vesmíru.

A už sme boli vo vestibule. Naše kroky sa duto ozývali pod vysokou klenbou. Steny vestibulu boli pokryté výraznými maľbami, ktoré zobrazovali dobytie Vesmíru Griáďanmi. Videli sme podivné rakety, namierené k hviezdam, astronautov, vystupujúcich na planéty, ktoré pripomínajú raz Danteho peklo, raz rajské záhrady. Medzi ohavnými stromami trčia strašidelné papule zvierat. Griáďania iste poznali dajaké nové metódy plošnej maľby: predmety na obrazoch mali hlbku a ľudia a zvieratá sa zdali natoľko živými, že som nevdojak vystrel ruku, aby som sa presvedčil, či ma neklamú zmysly a… narazil som na studený kameň steny.

Samojlov sa rozosmial. Keď Viara a Jugd začuli jeho smiech, taký nezvyklý v tomto svete, prudko sa zvrtli a znepokojene na nás pozreli.

Prechádzali sme cez dlhé sály, naplnené tichou hudbou: to zneli melódie tisícich rozmanitých prístrojov, ktoré som vôbec nepoznal. Aj Piotr Michajlovič sa očividne snažil aspoň približne určiť ich účel.

Ťažko pochopiť myslenie, ktoré nás predbehlo o tisíc rokov, — vraví zamyslene, akoby sa ospravedlňoval. — Sme teraz ako neandertálci, ktorí sa dostali do dvadsiateho tretieho storočia…

— Z ktorého sme prileteli sem, — zakončil som jeho myšlienku. — No ja ešte vždy dúfam, že pochopím princípy riadenia griádskych astroplánov a odletím na inú planétu ich sústavy.

Napokon sme prišli do polkruhovitej haly, v strede s neveľkým pultom. Tu nás čakali griádski vedci na čele s Elcom.

— Hneď zapnú Vesmír. Pokúste sa vyslať zprávy… — trhano hádže slová kamsi ponad naše hlavy.

Povrch klenby osvecuje bledá oranžovozelená žiara.

Vprostriedku pultu sa jasne rozžiaril kruh. Kdesi nad nami (alebo je to pod nami?) počuť rachotivé hučanie.

— Hovorte sem, do tohto kruhu na pulte.

Piotr Michajlovič sa obozretne priblížil k veľkému kruhu z matného kovu, na ktorom blikajú také isté oranžovozelené odblesky ako na klenbe.

— Zem! Zem! — akademikovi sa od vzrušenia trasie hlas. — Počuješ nás? — Samojlov silno smrká. — Vroku dvetisíc dvesto šesťdesiat sme my — pilot Andrej e v a fyzik Samojlov — štartovali z Hlavného mesačného kozmodrómu k stredu Galaxie.

Ak možno veriť prístrojom, podarilo sa nám prevýšiť rýchlosť svetla a dosiahnuť rýchlosť, ktorá sa rovná hornej hranici fluktuácie elektromagnetického poľa vo vzduchoprázdne. V dôsledku dosial nevysvetlených úchyliek sme stratili orientáciu. Raketa sa vyšmykla spod kontroly automatov. „Uránia” prešla guľovité zhluky a vyletela do dvestošesdesiattisíc parsekov nad rovinu hviezdneho kolesa Galaxie. Ocitli sme sa v medzigalaktickom priestore.

Elc pozorne počúval slová vysielania a zrovnával ich s obrazovkou lingvistického prístroja.

— Keď sa nám podarilo znížiť rýchlosť na šesťdesiattisíc kilometrov za sekundu, znovu sme vypočítali dráhu letu k stredu Galaxie. Potom sa „Uránia” obrátila naspäť, vyvinula rýchlosť len o jednu stotinu kilometra za sekundu menšiu než rýchlosť svetla a za šesť rokov letu (podľa nášho systému rátania) dosiahla centrálne zhustenie našej hviezdnej sústavy. Planéta X je objavená…

Akademikov hlas znel pri týchto slovách slávnostne: — Objavili sme tu spoločnosť rozumných bytostí, ktorá si vytvorila vlastnú civilizáciu, technicky vyššiu než civilizácia na Zemi v dvadsiatom treťom storočí. Usilujeme sa spoznať najdôležitejšie výdobytky Griáďanov.

Oznamujem galaktické súradnice planéty: plus nula celá dva stupne severnej galaktickej šírky, mínus štyri…

Tu Elc v okamihu vystrel ruku k pultu a trhnutím vypol prívod energie. Oranžovozelené vlny, ktoré behali v kruhu, zmizli.

Samojlov nechápavo pozrel na Elca a jeho zrak sa stretol s chladným nepriateľským pohľadom. Nastalo napäté ticho.

— Žiadam, aby ste mi dali možnosť ukončiť vysielanie, — dožaduje sa Piotr Michajlovič.

— Vysielanie je skončené! — znie kovový hlas prekladacieho prístroja.

Nevdojak som vykročil k Elcovi, ale zastal som, lebo som zbadal výstražný pohyb Viary.

Elc odhodil prekladací prístroj a bez slova išiel k východu. Celkom pri dverách dal krátky rozkaz. Jugd, Viara a všetci ostatní sa strhli a rýchlo vyšli za ním. Zostali sme sami.

Operatéri ďalej nerušene pracovali pri pulte a pri indikátorových štítoch, akoby sa ich celá vec vôbec nedotýkala.

Prešlo zopár trápnych minút.

Prečo mi nedovolili dokončiť vysielanie zpráv? Nevidím príčinu… — A Samojlov v rozpakoch pomykal plecami.

Ale veď je všetko jasné ako deň, — vravím. — Co je na tom nepochopiteľného? Elc prerušil vysielanie práve vo chvíli, keď ste vysielali súradnice Griády Griáďania naisto chcú, aby pozemšťania už nikdy nenašli ich svet.

Nie nadarmo sa vás Elc tak podrobne vypytoval na spoločenské zriadenie pozemšťanov a na samosprávu pracujúcich.

— Zdá sa, že ani oni nemajú vykorisťovateľskú spoločnosť, — namietol Piotr Michajlovič.

— To sa len tak zdá. Ešte veľa vecí nepoznáme. Dvere ostro štrkli.

Vrátil sa Jugd s dvoma Griáďanmi. Zazdalo sa mi, že sa v Jugdových očiach blyští neskrývaná škodoradosť.

— Počkajte v sade, — povedal, — kým neoznámia rozhodnutie Kruhov mnohotvárnosti.

Aj tak prídu naše zprávy na Zem až za tridsaťtisíc rokov, — smutno povedal akademik, keď sme znovu vyšli do sadu. — A je vôbec ná dej na odpoveď? Nieto nádeje. Hádam iba keby sme si ľahli na šesťdesiattisíc rokov do anabiózy. Griáďania zrejme majú anabiózne zariadenia, a dokonalejšie ako my.

Naisto nás položia do anabiózy! — zachvátilo ma nepochopiteľné podráždenie. Srdce mi poplašné bilo, akoby tušilo niečo nedobrého. — Le pšie bude pokúsiť sa dostať do Vesmíru než čakať na odpoveď.

— Na čom? — uškrnul sa Samojlov ironicky.

— Musíme sa zmocniť griádskeho astroplánu, — vravím nástojčivo.

— A už si ho videl? Vieš riadiť raketu, zostrojenú pravdepodobne podľa celkom iných princípov?

Zozadu sa ozvali náhlivé kroky. Dohonila nás trocha zadychčaná Viara. Vyzerala znepokojená. Ako vidno, aj u žien na Griáde prejavujú sa city živšie než u mužov.

Nechápavo hladím na Griáďanku. V rukách drží dva neveľké lesklé disky. Práve taký disk mala aj ona na prsiach, keď lietala nad sadom.

— Pozemšťania musia vedieť…— vravel náhlivo jej prekladací prístroj. — Najprv pokusy s učením. Potom operácia na oddelení biopsychológie. O tom hovoril Jugd. Priniesla som vám disky…

Rýchlymi, no presnými pohybmi nám pripevnila na prsia antigravitačné prístroje a ukázala, ako sa zapínajú.

Stisol som gombičku a… vyletel som asi na tridsať metrov do výšky. Potom som sa obrátil a zostal visieť v nemožnej polohe nad ich hlavami, s naširoko roztiahnutými rukami, akoby som sa chcel zachytiť v povetrí.

Piotr Michajlovič sa rehlil. Viara nalákané pozrela z neho na mňa.

— Blahoželám k podarenému debutu! — kričí zdola Samojlov. — Zabudol si zapnúť regulátor rovnováhy! Prepni čiernu páčku!

Po niekoľkých načisto nezmyselných pohyboch vo vzduchu som úplne popletený nešikovne pristál.

Strach vo Viariných očiach vystriedali posmešné ohníky, no navonok bola celkom pokojná a vážna. Ako som si všimol, Griáďanku akosi osobitne zaujímala moja osoba. Niekedy som zachytil na sebe jej pozorný, skúmavý pohľad.

Skoro sme zabudli na jej poplašné, nám nepochopiteľné slová. Aby som pravdu povedal, ani som si ich veľmi nevšimol. Akési Oddelenie biopsychológie. Samojlov bude iste s radosťou študovať biopsychológiu alebo hociakú inú „lógiu”. Ale ja sa pousilujem prehliadnuť si život na Griáde, vyznať sa v jej nepochopiteľnom spoločenskom poriadku, zoznámim sa bližšie s obyvateľmi tejto plenéty.

Myšlienky mi pretrhol poplašný hlas Viary.

— Musíte odísť odtiaľto… Majte sa na pozore pred biopsychológmi…

Kamže? A prečo? — čudoval sa Samojlov. — Ne vidím nijakú príčinu, pre ktorú by sme sa mali znepokojovať? A ako ujdeme? Na povrchu je pekelné teplo a náš organizmus nie je naň zvyknutý.

Čoskoro nastane Obdobie hmiel a búrok. Horúčavy pominú. Leťte na Velký juhozápadný ostrov Fialového oceánu.

A čo tam? — Jej slová ma razom zaujali. — Druhý štát?

Griáďanka neodpovedala a jej pohľad sa uprel na frontón Energetického centra. Nevdojak som tiež pozrel tým smerom. Na pozadí sýtofialového neba až nadprirodzene jasne vystupovala socha záhadnej bytosti. Akosi prebúdzala v srdci nejasné želanie, volala kamsi do diaľky… Možno do nekonečných priestorov Vesmíru. Alebo k nedosiahnuteľným vrcholom absolútneho poznania, o ktorých sníva Samojlov? Hádanka okolo sochy ma čoraz väčšmi začínala znepokojovať.

— Kto jej to? Je to váš predok? Alebo je odtiaľ, z Veľkého juhozápadného ostrova? — zaplavujem Griáďanku otázkami.

Viara váha, akoby sa chystala odpovedať, no zarovno sa čohosi aj obáva.

— Nie, to nie je predok Griáďanov… to je… Spoza zákruty aleje sa neočakávane vynoril Jugd s tromi mocnými Griáďanmi. Mlčky sa priblížili a pohybmi nám rozkázali ísť vpred. Viara so sklonenou hlavou odišla do budovy. V tej chvíli som si nebadane vopchal do vrecka disk, čo som od nej dostal.

— Do Trozy, — zaznelo znovu známe slovo.

2

Čo je vlastne Griáda?

Oveľa neskoršie, keď už pominuli všetky starosti, dal mi Piotr Michajlovič prečítať zápisky, ktoré si robil v Informatóriu Poznávateľov — vlas tne, vypočul som si ich z magnetofónu. Nezdržal som sa a zapísal som si ich do svojho zápisníka. Akademikove spomienky sa začínali osudným zasadaním Kruhov mnohotvárnosti. Prenechávam teda slovo Piotrovi Michajlovičovi: „Predpokladal som, že Kruhy mnohotvárnosti budú rokovať o otázke rozdielov a totožnosti griádskej a zemskej civilizácie a aj o spôsoboch výmeny výdobytkov vedy, techniky a kultúry. Ale predmetom rokovania bol Viktor a ja. Predsedal Elc. Pokladám ho za dočasného diktátora, ktorého určite volí nejaká mocná skupina technokratov. Spočiatku kohosi čakal, lebo podchvíľou vrhal pohlad ku vstupnému oblúku.

A naozaj, o pár minút sa v sále zjavili Griáďania vo zvláštnych oranžovomodrých odevoch. Popredku kráčal Griáďan s jazvou, ktorého sme už poznali, lebo nás učil programovanie. Posadali si do polkruhu pred nami. Stále som cítil na sebe skúmavý pohlad človeka s jazvou. (Nazývam ich tiež ľuďmi pre ich rozumovú blízkosť s pozemšťanmi.) Viktor sa číhavo obzeral na všetky strany.

— Tak teda, pozemšťania sú pred nami, — prerušil Elc všeobecné mlčanie a obrátil sa k oranžovým. — Co navrhujete s nimi urobiť?

Človek s jazvou vstal, ukázal na mňa a povedal: — Tento pozemšťan je vhodný na skúmanie v Najvyššom stupni poznania. Z mikrofilmov sme sa dozvedeli, že je to vedec. To je to, čo potrebujeme.

— Co dá Poznávatelom skúmanie tohto divocha?

Presne takto sa preložilo do nášho jazyka zodpovedajúce griádske slovo, nech už to znelo pre nás akokoľvek nepríjemne.

Podrobíme ho biologickému presvecovaniu, aby sme si objasnili mechanizmus práce mozgu. Špeciálne vypracovaný program štúdia dovolí biopsychológom rozriešiť otázku, ktorá ich už dávno zaujíma: či dokáže bytosť z iného sveta, s ináč vyvinutým mozgom pochopiť zákony Veľkej mnohotvárnosti (ako som sa neskoršie dozvedel, Griáďania takto nazývali prírodu). Tieto skúsenosti pomôžu Poznávatelom prehĺbiť metódy odrazu mnohotvárnosti.

— Dobre, — povedal Elc. — Tohto pozemšťana dostane k dispozícii Vysoký stupeň poznania. A druhý?

Ukázal na Viktora.

Človek s jazvou zbežne prehliadol môjho navigátora.

— Tento pozemšťan sa nehodí pre Vysoký stupeň poznania. Jeho myslenie je primitívne a nezaujíma biopsychológov. x Urazený Viktor očervenel a obrátil sa. Pochopil som, že griádski vedci akýmsi šiestym zmyslom okamžite určili stupeň rozumového rozvoja indivídua. V tej chvíli vstal Griáďan v žltočervenom odeve, ktorého som predtým nezbadal, a povedal: — O tohto pozemšťana sa zaujíma Oddelenie zdokonaľovania organizmu. Má vlastnosti, ktoré na Griáde dávno vymizli: aktívnu duševnú silu, vysokú energetickú úroveň. V pozemšťanovi je mocný citový odraz Veľkej mnohotvárnosti. V starovekých vrstvách Informatória sa zachovali zápisy o tom, že podobné vlastnosti mali aj naši ďalekí predkovia. Obnoviť ich, to je cieľ nášho oddelenia. Chladný rozum, ktorý sa zrodil pred štyridsiatimi piatimi storočiami, hrozí úplne pohltiť spoločnosť Poznávateľov.

— Jasné, — Elc naklonil hlavu. Na jeho tvári sa ukázal slabý odraz uspokojenia. — Druhého pozemšťana odovzdáme do Oddelenia zdokonaľovania.

Biopsychológovia súhlasne zamrmlali.

Pravdu povediac, zatiaľ som v tomto ich rozhodnutí nevidel nič zlého. Naopak! Dúfam, že v ich takzvanom Vysokom stupni poznania sa zoznámim s výdobytkami griádskeho rozumu za uplynulé tisícročia. Nechápem Viktorovo rozhorčenie; takej možnosti sa treba potešiť, no on je nespokojný. Prudko vstal a prikročil k tribúne, za ktorou sedel Elc. Starec sa tuším naľakal a dal znamenie dvom urasteným služobníkom, aby prišli celkom k tribúne.

— Protestujem proti pokusom s predstaviteľom rozumového sveta, ktorý sa vám v rozvoji vyrovná! — vy hlásil astronaut hnevlivo. — Žiadam sl obodu pohybu po Griáde, slobodu styku so všetkými osobami! Alebo sa bojíte? Pravdaže, bojíte sa! Nechcete, aby sa Griáďania dozvedeli o živote na Zemi, aby spoznali zásady komunistického humanizmu a aby ich nasledovali? Mlčíš? Vráťte nám teda „Urániu, a dajte nám gravitónovú pohonnú látku.

Vrátime sa domov.

Elc počúval jeho reč so strnulým úsmevom. Ale biopsychológovia obkolesili Viktora a namierili naňho rozličné prístroje a zachytili jeho pohyby tela, gestá a výraz tváre. Hneď vidno, že sú to ľudia činu: nestrácali čas a už aj sa pustili do skúmania nového javu Veľkej mnohotvárnosti.

Viktor, celý bez seba od Elcovej ľahostajnosti voči jeho požiadavkám, sa rezko zvrtol a zamieril k východu. Ale v tej chvíli ho služobníci chytili pod pazuchy a začali ho ťahať k východu. Viktor sa mocne vzpieral. Za nimi sa skoro slávnostne pohli biopsychológovia, idúcky sa zhovárajúc. Akiste si vymieňali dojmy o nezvyčajnom správaní sa „polodivej bytosti”.

Pri samom východe sa Viktor zrazu prudko vytrhol z rúk služobníkov a vybehol na plošinu, kde stáli lietajúce prístroje Griáďanov. Služobníkov, zmeravených od prekvapenia, podurilo Jugdovo zvolanie, i vrhli sa za utečencom. Ale už bolo neskoro. Viktor vyletel do povetria. Zaujímavé; kedy sa len naučil riadiť griádske „vajce”? Určite si zapamätal manipuláciu Griáďannov na pulte prístroja, ktorým nás priviezli do Trozy v deň príletu na planétu.

Ale beda! Stalo sa to isté čo s „Urániou”. Viktor nestačil preletieť ani kilometer, keď jeho prístroj zabrzdil vo vzduchu, akoby ho schmatla ruka neviditeľného čarodejníka. Po istý čas visel prístroj nad stupňovitou vežou, ktorá uzatvárala skupinu budov na kraji „arény”, a potom sa veľmi plynulé vrátil k vstupnému oblúku. Služobníci Kruhov mnohotvárnosti vtisli vzpierajúceho sa Viktora do kabíny zvláštneho výťahu. Mávol rukou a čosi zakričal. Z jeho slov som stihol zachytiť iba: — Čakajte! Nájdem vás.

A zmizol v spleti mestských stavieb.

No ja som z neznámych príčin spokojný s jeho osudom a som presvedčený, že sa za nijakých okolností nestratí.

Oranžovomodrí, ktorí zostali so mnou, sa zrejme báli, že aj ja sa pokúsim ujsť, a vytvorili ozajstnú uličku, ktorou ma odviedli na plošinu. Tam ma naložili do priezračnej kabíny výťahu, ktorý nás viezol po nekonečných tuneloch a priechodoch. Zhora, zdola i po bokoch sa mihali poschodia, sály, akési budovy. V očiach sa mi menilo od ustavičného striedania priezračných a zatemnených stien. Napokon sa výťah zastavil v okrúhlej priehlbine steny.

Obzrel som sa a dolu som uvidel obrovskú halu, kde pri podivných prístrojoch sústredene pracovali Griáďania v oranžovomodrých odevoch. Boli to biopsychológovia. A tak už tretí deň som u biopsychológov. Ako som predpokladal, nič neprirodzeného alebo barbarského: oranžovomodrí sa ukázali byť velmi korektnými bytosťami. Dovolili mi bez prekážok pracovať v obrovskom Informatóriu, kde sú sústredené miliardy mikrofilmov a „zapamätávajúcich” kryštálov. Znova sa presviedčam, že cesty rozvoja vedy rozličných svetov musia byť v hlavných rysoch zhodné. Tento predpoklad potvrdzuje aj spôsob uschovávania nahromadených tisícročných vedomostí na Griáde. Informatória — pamäť ľudstva — sa objavili na Zemi ešte sto> rokov jpred naším odletom k stredu Galaxie. Vtedy bola objavená takzvaná celulárna pamäť. Čo to vlastne bolo? Zvláštne kryštály, súbor jednotlivých elektromagnetických buniek — to je celula. Do nich bol i elektromagnetickými vlneniami zapísané najdôležitejšie výsledky ľudského poznania, kultúry, umenia. Do mikroskopického objemu celuly bolo možno zapísať akýkoľvek druh informácie: knihu, obraz, divadelné predstavenie, film. Elektrónkové rýchlopočítacie zariadenia rozvíjali a reprodukovali na obrazovkách takýto zápis ako text alebo farebné obrázky a dynamické reproduktory vysielali zvuk.

Tak isto aj na Griáde v kolosálnom Informatóriu sú ako v obrovských plástoch uložené miliardy „zapamätávajúcich” kryštálov, z ktorých každý uchovával obsah niekoľko tisíc objemných zväzkov. Nazhromaždili tu nespočetné poklady vedomostí, pozbieraných Griáďanmi za dvadsaťtisíc rokov jestvovania ich civilizácie.

…Obklopuje ma hlboké ticho. No viem, že v tejto tisine stále pokračuje neúnavná práca. Prúdy elekromagnetických signálov nečujne nesú po mnohých kanáloch informácie, ktoré sa neprestajne, vrstva za vrstvou, ukladajú do zapamätávajúcich kryštálov. A predo mnou sa rozvíja obraz cudzieho sveta, neopakovatelný vo svojich dejinách, v mnohom cudzí pozemským predstavám, ale prekvapivo známy v dôsledku všeobecného prírodnohistorického a spoločenského vývoja rozumných bytostí vo Vesmíre.

Griáda vznikla súčasne s ústredným telesom a s ostatnými tromi obežnicami z planetárnej sústavy pred siedmimi miliardami rokov z jednotného zhluku predhviezdnej hmoty. Evolučný vývoj planéty pred vznikom prvých príznakov organického života trval päť miliárd rokov; dlhý, mučivo ťažký vývoj živej hmoty od prvých bielkovinných kvapiek — „zárodkov” života — až po cicavcov z radu zobákovitonosých, priamych predchodcov Griáďanov, trval poldruhej miliardy rokov. Prvotní Griáďania, ktorí už mali rozum, sa zjavili pred štyrmi miliónmi rokov.

Podmienky vývoja rozumného života na Griáde značne zhoršovala osobitná astronomická poloha planéty a večné tepelné žiarenie stredu Galaxie. Os otáčania Griády je skoro rovnobežná s rovinou jej dráhy, čiže sa otáča „ležiac na boku”, ako planéta Urán v Slnečnej sústave. Už si viem vysvetliť príšerné teplo, ktoré i teraz vládne za múrmi tohto čarovného mesta. Pretože os otáčania Griády leží v rovine ekliptiky, spôsobuje to podivuhodnú zmenu ročných období a dní. Vysvitá, že dĺžka roku na Griáde sa rovná deväťdesiatim trom zemským rokom. Z toho dvadsaťtri rokov sa pravidelne strieda deň s nocou, ale deň sa predlžuje. Potom na severnej pologuli nastáva dlhokánsky deň a dlhokánske leto, ktoré trvá dvadsaťtri rokov.

Nato slnko začne špirálovito zostupovať k obzoru a znovu sa na dvadsaťtri rokov vráti normálne striedanie dňa a noci, ale noc sa postupne predlžuje.

Potom nastúpi ustavičná noc a dlhá zima, ktorá trvá tiež dvadsaťtri rokov.

My sme sa dostali na severnú pologuľu Griády, a to čírou náhodou.

Mali sme šťastie. Keby sme sa boli dostali na južnú pologuľu, neboli by sme objavili griádsku civilizáciu.

Stred Galaxie nezohrieval žiarením južnú pologuľu. Tam teraz zúri dvadsaťtriročná zima a nepreniknuteľná noc. Prezrel som desiatky mikrofilmov so zábermi z južnej pologule: človeka pochytí hrôza, keď vidí divé nakopenie ľadových masívov a počuje hukot nepredstaviteľne mocných uragánov.

Rastlinstvo podivných tvarov — výsledok prispôsobenia sa k pro strediu — sa kŕčovite tisne k pôde, zmiera v skalných roklinách, v hlbokých dolinách, zasypaných snehom. Priemerná zimná teplota na južnej pologuli je mínus sedemdesiat stupňov.

Ale teraz sa na obrazovkách mihajú iné zábery: na južnej pologuli zavládlo dvadsaťtriročné leto. Rastlinstvo, akoby chcelo dobehnúť zameškané, rozkvitá v bohatých farbách a udivuje mnohorakosťou tvarov. Všade vidno obrovské plazivé stromy, podobné zemskému chlebovníku; medzi nimi sa vydeľujú skupiny chlpatých griádskych paliem. Ich dokrivené kmene sa týčia do tridsaťmetrovej výšky a svojimi korunami tvoria druhú vrstvu lesa, rastúcu nad plazivými stromami. Toto všetko prepletávajú popínavé rastliny, ktoré sa ťahajú zo stromu na strom a vytvárajú na jednom mieste dômyselne upletené vzory, inde zasa nepreniknuteľnú masu červenooranžovej „zelene”.

Počas štvrťstoročnej zimy nezostala na južnej pologuli ani jedna živá bytosť. Len automatické pozorovacie stanice pre meteorologické predpovede,podzemné” závody a továrne na spracovanie podzemného bohatstva pokračovali v neúnavnej práci, úplne automatizované a riadené elektrónkovým mozgom zo severnej pologule.

Opakujem ešte raz: keby sme boli náhodou pristáli na južnej pologuli, keď tam vládne zima, alebo na severnej v období hmiel a búrok — akiste by pozemšťania neboli objavili griádsku spoločnosť.

Teraz niečo o období hmiel a búrok. Tento klimatický jav nastáva na severnej pologuli pravidelne každých dvadsaťtri rokov. Silné vrstvy chladného vzduchu, ktoré sa blížia z južnej pologule, sputnanej zimou, vyvolávajú silné atmosferické poruchy.

Ani spojené tepelné žiarenie stredu Galaxie a slnka na severnej pologuli, ani umelé mezónové slnká, ktoré sa vznášajú nad južnou Griádou — nič nemôže úplne neutralizovať chlad ľadových pustatín! Vtedy sa nad severnou Griádou rozpútajú nevídané lejaky; zúria niekoľkomesačné búrky a tajfúny, všetko sa zatiahne hustou hmlou. Griáďania sa v tomto období ukrývajú v krytých mestách pod priezračnými strechami, v podzemných mestách a na dne Fialového oceánu. Obdobie hmiel a búrok trvá dvadsať rokov, potom nastáva prechodné obdobie, počas ktorého je na severnej Griáde vlhko a sparno ako v parnom kúpeli. Napokon teplo nebeských telies vysuší pôdu a rastlinstvo; pomaly sa vráti páľava a dusno.

Tieto zvláštnosti podnebia neobyčajne sťažili a skomplikovali sociálny vývoj griádskej spoločnosti. Na počiatku svojej existencie Griáďania blúdili po rovinách a džungliach severnej pologule a potravu získavali v ťažkom zápase. Ich prapôvodná spoločnosť prekvapujúco pripomína prvobytné rodové zriadenie na Zemi. V období hmiel a búrok sa zahrabávali do „podzemných” dier. Iste si viete predstaviť, čo znamená prežiť desať až dvadsať rokov za takých podmienok. Ku koncu obdobia dve tretiny prvobytných Griáďanov zomieralo na choroby a od hladu. Potom nastalo príjemné obdobie a znovu sa rozmnožili. Dlhé tisícročia pokračoval neuveriteľne ťažký boj Griáďanov s prírodnými silami, oveľa mocnejšími a ničivejšími než na Zemi.

Na južnej pologuli Griáďania vôbec nežili, ani len v letnom období.

Iba v ovela neskorších obdobiach zatúlali sa ta jednotlivé skupiny moreplavcovpoľovníkov, ktorí chceli chytiť podivné zvieratá, čo vyrastali v prírodných podmienkach južnej Griády.

Aj tu, podobne ako na Zemi, začalo sa na určitom stupni vývoja svojrázne triedne rozvrstvenie griádskej prvotnepospolnej spoločnosti. Súš Griády sa skladala z troch velkých svetadielov. Z nich dva sa rozprestierali na južnej pologuli medzi osemnástym a pätnástym stupňom južnej šírky. Tretí kontinent — Severný ústredný svetadiel — ležal na severnej pologuli. Ostatok planéty pokrýval Fialový oceán. Na jeho nedozernom priestranstve sa rozkladali desiatky súostroví a tisíce jednotlivých ostrovov. Pvozmiestenie svetadielov malo určitý vplyv na vývoj griádskej spoločnosti. Na Ústrednom svetadieli sa vytvoril jediný otrokársky štát, pretože otroctvo bolo aj tu nevyhnutným stupňom na ceste Griáďanov k civilizácii. Len pomocou surového fyzického násilia bolo možné donútiť Griáďana, aby systematickejšie pracoval, a na úkor tejto otrockej práce sa umožnilo iným osobám, aby sa zaoberali vedou, technikou, umením. No aj tu som videl velké zvláštnosti. Na nespočetných súostroviach a velkých ostrovoch Fialového oceánu trvalo prvotnopospolné zriadenie až do epochy Ochrancov vedomostí, to znamená, do epochy strojovej civilizácie, ktorá sa začala pred osemtisíc rokmi. Griádske ostrovy boli nevyčerpateľnou zásobárňou pre dopĺňanie armády otrokov. Na ich kostiach postupne vyrastala budova civilizácie. Pre to, aby sa vystavali obrovské kryté mestá — strediská stáleho života počas obdobia hmiel a b úrok — zahynuli milióny a milióny zotročených ostrovanov. Celé dejiny Griády v priebehu dlhých tisícročí pred vznikom strojovej civilizácie — to je nepr estajný triedny boj, reťaz prudkých otrockých povstaní a vzbúr. Povstania potláčali veľmi kruto. Ochrancovia vedomostí boli dávnovekou vládnucou triedou, ktorá si osvojila vedomosti vďaka práci otrokov. V období hmiel a búrok sa boj zmierňoval a polodivé skupiny povstalcov sa rozliezli po Ústrednom svetadieli, pretože stratili nádej, že by mohli preniknúť do krytých miest: k svetlu, teplu životu…

Pri ďalšom štúdiu som v Informatóriu objavil zvláštne „prepadlisko” v dejinách Griády. Akými formami sa v nej rozvíjal feudalizmus? Ako nastal prechod ku kapitalizmu alebo jeho odrode, akým spôsobom sa rozvíjal boj pracujúcich za oslobodenie, za vybudovanie nového sveta? Ziaľ, ani na jednu z týchto otázok mi Informatórium nemohlo dať odpoveď. Z obrovských políc hľadeli na mňa iba prázdne obaly, v ktorých možno boli kedysi uschované mikrofilmy. Celá epocha v dejinách griádskej spoločnosti zostala z nepochopiteľných príčin neopísaná. Ktovie, či tu nebol zlý zámer zo strany nejakej vládnúcej triedy?

Ďalšie vrstvy mikrofilmov a „zapamätávajúcich” kryštálov mi rozprávali už o tých dobách, keď griádska spoločnosť dosiahla terajší stupeň vývoja, keď sa uskutočnil prechod od elektriny k mezónovej energii, k elektrónkovej technike úplnej automatizácie výroby.

Kým sa pred mojimi očami na obrazovkách rozvíjali obrazy spoločenského života Griády, pokúšal som sa pochopiť, akéže zriadenie je to vlastne? Nie dajaké novodobé otroctvo, v ktorom sa nevedno ako ocitli potomkovia tých, čo v minulosti tak hrdinsky bojovali proti nadvláde Ochrancov vedomostí? Nie, toto zriadenie by som nemohol nazvať otroctvom, ako sme ho chápali na Zemi pri štúdiu staroveku. Pracujúci Griáďania, ktorí pracovali v závodoch a továrňach, v elektrárňach a doprave, všetci, ktorí zabezpečovali mnohotvárny život na Griáde, vôbec sa nepodobali na starovekých otrokov. Keď som si prezeral mikrofilmy o súčasnom živote Griády, pochopil som, že najpočetnejšou vrstvou pracujúcich sú Griádoidi, ako ich volajú Poznávatelia. Sú to pracujúci z podmorských miest a priemyselných stredísk na dne Fialového oceánu, na takzvaných Súmračných planinách. Dlho som si lámal hlavu, kým som aspoň sčasti rozlúštil tento hlavolam: akým spôsobom sa deväť desatín obyvateľstva dostalo do podmorských miest Poznávateľov? Police na mikrofilmy boli prázdne… Kto mi dá odpoveď? Iba neskoršie, pri náhodnom stretnutí s Viarou, som sa čosi dozvedel.

Potomkovia Ochrancov vedomostí — Poznávatelia, — si zrejme vzali ponaučenie z bohatých skúseností triedneho boja v minulých storočiach.

Dali Griádoidom všetky potrebné slasti, pôžitky, všetko… okrem radosti zo skutočného tvorivého života, okrem kultúrnych a duchovných hodnôt. Kultúra, veda a umenie patrili Poznávatelom!

Jediné, čo Griádoidom nemohli neposkytnúť, boli základy technických znalostí, nevyhnutných pre riadenie mechanizmov a automatov. Tieto znalosti a návyky odovzdávali z pokolenia na pokolenie, pretože civilizácia Poznávateľov, ako som čoskoro konštatoval, stagnovala: ustrnula približne na tom istom stupni, ktorý dosiahla ešte pred päťtisíc rokmi.

S veľkým záujmom som pozoroval život Griádoidov, hoci mnohé veci som ešte nechápal. Niekoľkomiliónové spoločenstvá týchto pracujúcich vôbec nevyzerali ako otrocké kolónie. Nevychádzal som z údivu, keď som zistil, že ich pracovný čas je založený na celkom samostatných rozumových zásadách, nezávislých na Poznávateľoch. Ich kolektívy mi pripomínali prvotné samosprávne pracovné združenie mojej ďalekej vlasti na počiatku Epochy všesvetového bratstva! Ale… obrali ich o radosť tvorenia a poznávania, nemohli vyjsť zo dna Fialového oceánu na slnečné priestory Griády.

Prečo? Ešte som sa to nedozvedel. Prichodí sa iba čudovať, ako šikovne dosiahli Poznávatelia vysoký rozkvet civilizácie, pričom širokým masám zahradili cestu k svetlu, k vyšším vedomostiam a teda aj k poznaniu cesty oslobodenia.

Pomaly som vnikal do stavby griádskej spoločnosti pomocou roztrúsených úryvkov mikrofilmov, na ktoré som kdetu naďabil medzi technickými a vedeckými celulami. Okrem dvoch celkom protichodných tried, Poznávatelov a Griádoidov, existoval ešte celý rad sociálnych skupín a medzivrstiev, v ktorých sa neskúsený človek tak lahko nevyzná, pretože sú pestré a zložité.

Zistil som iba to, že Griádoidi majú aj kozmických bratov, Erobsov, ktorí robia na iných planétach tejto hviezdnej sústavy. Žijú v „podzemných” mestách a dolujú pre Poznávatelov kovy a prvky, ktoré sa na Griáde nevyskytujú, alebo ktoré by pri umelej výrobe vyžadovali vélmi zložité metódy a priveľké množstvo energie. Obrazy ich života, žiaí, v Informatóriu neboli.

Operatéri, ktorých sme s Viktorom videli v televíznej ústrední Trozy, neboli Griádoidi. Nakoľko som pochopil, sú to potomkovia griádskych kmeňov, ktoré boli na najnižších stupňoch vývoja. Pokolenie za pokolením, zamestnané „osobnou obsluhou” Poznávatelov, podrobovali sa sústavnému „spracovaniu” v Oddelení biopsychológie. Tam ich šikovne zbavovali všetkej vôle k odporu, vychovávali ich v duchu úplnej poslušnosti. Dostali aj minimálne technické vedomosti, návyky a podmienené reflexy, ktoré sú nevyhnutné pre prácu so strojmi a prístrojmi.

Existovala aj medzivrstva takzvaných služobníkov Kruhov mnohotvárnosti. Boh to Poznávateľom najoddanejší Griáďania, ktorí mali značné vedomosti. Zverovali im riadenie energetických staníc a udržiavanie spoločenského poriadku.

Napokon, na najvyššom stupienku tohto spoločenského rebríčka stáli Poznávatelia — dosť početná trieda intelektuálnych pracovníkov. Vo vnútri tejto triedy sa vyčlenili Kruhy mnohotvárnosti, svojrázne úzke technokratické zoskupenie, vyzbrojené najväčšími vedomosťami.

Akým spôsobom si dokázala táto technokratická skupina podrobiť mnohomiliónové masy Griáďanov a Erobsov? To som sa dozvedel až oveľa neskoršie, pri stretnutí s Metagalakťanmi. No v tejto chvíli som mohol hádať: v ktorom období spoločenského rozvoja urobili pracujúce masy hlavnú chybu, bez toho, žeby to boli sami zbadali? Bezpochyby bola v ich dejinách chvíľa, keď mohli znemožniť nástup samovlády Ochrancov vedomostí a sprístupniť vedu každému. Zrejme túto príležitosť prepásli a teraz za to trpia.

Určité svetlo na moje rozpačité otázky vrhli rádiové texty, ktoré zostavila akási Služba tisícročnej harmónie. Náhodou som ich objavil v 926ej vrstve mikrofilmov na 78om poschodí Informatória. To, čo som v nich našiel, ma naozaj ohromilo. Konečne, posúďte sami.

,Bratia Giádoidi,’ stálo v jednom texte.,Bratia v práci — Erobsi! Pr ijmite pozdrav od svojich bratov Poznávatelov, ktorí bez reptania nesú svoje ťažké bremeno zbierania a osvojovania si vedomostí o Veľkej mnohotvárnosti! Počuli sme, že akísi nevedomí Griádoidi a Erobsi rozširujú medzi vami legendy a povesti dávnych vekov! Neverte im! Pozostatky divých povier z minulých dôb, ktoré tvrdia, že Poznávatelia vás utláčajú, že vás vraj násilne držia na Súmračných planinách a vo Vesmíre a že kedysi uzavreli vašim predkom prístup k vyšším vedomostiam, sú len výplodmi divošstva a nevedomosti. Harmonický poriadok života Griády, ktorý zostavili na počiatku vekov naši spoloční predkovia, je najvyššou dokonalou Tisícročnou harmóniou a my sme jej služobníkmi. Rozvoj zákonov Veľkej mnohotvárnosti nás nevyhnutne a harmonicky priviedol do Zlatého veku, v ktorom každý z nás zaujíma dávno určené miesto. Griádoidi žijú na Súmračných planinách preto, lebo tam žili vždy, je to ich prirodzené prostredie. Na povrchu Griády nemôžu žiť, lebo by ochoreli a vymierali. Erobsi na Griáde nikdy ani neboli, oddávna žijú tam, kde bývajú a pracujú i dnes — každá skupina na vlastnej planéte.

Neverte rozsievačom povier a predsudkov, ktorí uviazli v priepasti nevedomosti! Chytajte a odovzdávajte ich služobníkom Kruhov mnohotvárnosti!

— Bratia! Myslite stále na svojich druhov v práci — Poznávatelov, ktorí klesajú pod ťarchou nezvládnuteľnej duševnej činnosti. Toto ťažké bremeno uvalili na nás spoloční predkovia. Ako vám len závidíme pokojnú existenciu na blažených priestranstvách Súmračných planín, v pokojnom svete „podzemných” miest! Ako radi by sme boli na vašom mieste! Žiaľ, to nie je možné; vaši starší bratia Poznávatelia, vďaka ktorým sa tešíte všetkým slastiam života, sú odsúdení na večnú bezútešnú rozumovú prácu!’ Text podávam vo vlastnom volnom preklade. Takýchto textov som našiel celé stovky a všetky mali takmer ten istý obsah. Podľa dátumu na mikrofilmoch som zistil, že vysielanie uskutočňuje Služba tisícročnej harmónie už po tritisíc rokov, každý deň, každú hodinu, všetkými informačnými kanálmi: rozhlasom, televíziou, atmosférickými projektormi a mezónovými vlnami. Bola to mocná ideologická mašinéria, vyzbrojená najnovšou technikou, používajúca elektrónkové zariadenie a špeciálnych automatických hlásateľov!

Keď som počúval vysielanie, nevedel som, či sa mám čudovať, zlostiť, alebo váľať od smiechu. Nemôžem povedať, čoho je v týchto reláciách viacej: hlúposti či klamstva, alebo vierolomnosti, výsmechu pracujúcich, a či pokrytectva…!?

Ešte pár dní dovolili mi oranžovomodrí študovať v Informatóriu, pričom ma obklopili celou hradbou akýchsi zaznamenávacích prístrojov. Kútikom oka vidím, ako na obrazovkách prístrojov bežia krivky a vzpínajú sa štíty. Je to zvláštny pocit vidieť, že tieto krivky sú odrazom myšlienkových pochodov, prebiehajúcich v mojom mozgu.

…Až teraz som pochopil nevkusné farby griádskych odevov. Vec sa má tak, že na očnej sietnici Griáďanov sú tri druhy buniek, citlivých na farbu; sú citlivé na farbu fialovú, oranžovú a modrú.

Je to to isté trojfarebné videnie ako u pozemšťanov, ale kvalitatívne trochu inakšie. Všetku pestrosť farieb viditeľného sveta vnímajú pozemšťania cez optické zloženie troch farebných lúčov na očnej sietnici: červeného, zeleného a modrého. U Griáďanov má ten istý viditeľný svet iné farby. Tam, kde sme my videli belasú farbu, oni vnímajú tmavomodrú. Fialový oceán bol v našich očiach vlastne modrofialový; ale Griáďan, ktorý letel nad ním, sa kochal v chmúrnom odlesku fialovočervených vín. Farebná škála, ktorá bola pre Griáďanov zrak dokonale harmonická, sa nám zdala zvláštnou a nevkusnou.

…Mikrofilmy a bunky ma zoznámili s vysokou úrovňou priemyselnej výroby na Griáde. Na nekonečných červenooranžových rovinách juhovýchodnej časti Ústredného svetadielu sa rozprestierali ozrutné kombináty, ktoré vyrábali syntetické potravinárske výrobky zo… vzduchu. A aké to boli výrobky! Nevdojak mi prišlo na um chutné hnedé želé, ktorým nás pohostili.

Každý z týchto kombinátov tvorí celé mesto budov z umelých hmôt najrozmanitejších tvarov. Sú to čistiace stĺpy, pripomínajúce legendárnu babylonskú vežu, potom dlhočizné budovy syntetických oddelení a tisíce obrovských komínov, ktorými sa privádza vzduch. Továrne a závody poháňa spracovaná slnečná enrgia. Atmosferický vzduch nasávajú komínmi. Potom sa rýchlosťou uragánu vháňa do ožarovacích komôr. Neviditeľný, ale verný robotník — rádioaktívne žiarenie — spôsobuje tam urýchlenú fotosyntézu, zázračný proces, pri ktorom sa zo vzdušného kyslíka a kysličníka uhličitého vytvárajú stovky uhľovodanov. A potom nasleduje obvyklé chemické spracovanie, ktoré dáva desaťtisíce rozličných výrobkov a látok.

A nikde som nevidel ani živej duše. Celá výroba je zautomatizovaná.

Hutnícke a chemické závody nachádzajú sa na družiciach alebo na južnej pologuli…

Moju pozornosť upútali potom dlhé tunely, ktoré sa tiahli na tisíce kilometrov pod povrchom Griády. Ako rieky vlievali sa do veľkých miest a osád. Tunelmi zvláštnym spôsobom vo vzduchu prúdili priemyselné a potravinárske výrobky a životné potreby. Všetko to prúdilo v nekonečnom toku do všetkých kútov Griády a zásobovalo jej obyvateľov všetkými potrebnými článkami. Tunely boli vlastne antigravitačnými bežiacimi pásmi. Predmety a tovar strácali v nich váhu a ľahko sa dali dopraviť vzduchom hociktorým smerom.

… Človek s jazvou (ako som sa neskoršie dozvedel, poranilo ho pri nebezpečnom pokuse s novým žiarením) mi ukázal ešte veľa iných nevídaných vecí. Nemôžem nespomenúť ešte planétoskop. Je to ozrutánsky aparát, namontovaný v sedemdesiatposchodovej budove ôsmeho oddelenia Kruhov mnohotvárnosti. Keď supersilný prúd žiarenia úplne,presvietiľ planétu, nemohol som necítiť nadšenie: vnútorná stavba Griády ležala predo mnou ako na dlani, do najmenších podrobností. Ako sa dalo očakávať, jadro planéty o priemere tritisíc kilometrov skladalo sa z ťažkých prvkov, ktoré sa nachádzajú v osobitnom plastickom stave pod tlakom miliárd atmosfér a pri teplote sedemtisíc stupňov. Ako na výstave prezeral som krok za krokom hlbinné vrstvy kôry, ložiská nerastov, pohyby podzemných vôd a roztopenej magmy, stáročné premiesťovanie svetadielov.

Toto polhodinové predstavenie mi dalo viac než desaťročia úporného štúdia vnútornej stavby Zeme, ktoré som kedysi podnikol v súvislosti s vypracovaním teórie príťažlivosti.

…No jednako som musel onedlho prerušiť zaujímavý proces poznávania cudzej civilizácie. Okolnosti nás znovu hodili do víru každodenného života.”

3

Ostrovy oddychu

Na desiaty deň ma vyhlásili za slabomyseľného. Žltomodrí sa zhromaždili do krúžku, ľahostajne pokyvovali hlavami do taktu slov vodcu, červenookého Liuga, ktorý ma toľko trápil: denne štrnásť hodín vtĺkal mi do hlavy „vedomosti”, ktoré som skoro absolútne nevnímal. S odporom si spomínam na mušľovíté elektrónkové prístroje, ktoré ma „učili”. Musím sa priznať, že žltomodrí zostrojili zázračné prístroje: priam majstrovsky vyvolávali ozvenu biologických prúdov v mojom mozgu s kmitaním biologických prúdov v ich mozgu. Mnohé z prednášanej látky by som pochopil. No raz darmo: keďže sa silili, ja som sa podľa zákona protirečenia zaťato vzpieral ich vôli.

Po porade mi červenooký Liug chladno povedal: No teda, polodivoch… Tvoj mozog nie je dosť rozvinutý. Ešte jeden pokus a odovzdáme ťa biopsychológom Vysokého stupňa poznania.

Tam je i tvoj druh. Možno on ti pomôže pochopiť našu vedu.

To je správne riešenie! Pravdaže, musím ísť na Vysoký stupeň! — vykríkol som radostne a vrhol som sa k Liugovi, aby som mu stisol chladnú ruku.

Avšak Liug nepochopil môj výbuch vďačnosti, ľahostajne sa odvrátil a vydal príslušný rozkaz. Posadili ma do výťahu a po dvoch či troch minútach čiernobieleho mihotania sa stien už som oblápal akademika. Ale Samojlov ma celkom smiešne zahnal od seba a znovu sa pohrúžil do prezerania hŕby mikrofilmov, ktoré ležali pred ním. Je náruživo zaujatý svojimi vecami.

Trocha som sa urazil… Akademik teda neprejavil pri našom stretnutí nijakú búrlivú radosť. Akosi sa aj zmenil. V jeho pohľade už nieto predošlej láskavosti. Lepšie povedané, je ako duchom neprítomný. Griádske vedy ho naskrze pohltili. Aj teraz, päť minút po našom stretnutí, už na mňa zabudol, lebo automatický knihovník mu práve podal ďalšiu dávku „zapamätávajúcich” kryštálov.

Pre mňa znovu nastalo vyčerpávajúce „učenie” racionálnymi metódami. Bolo to ešte horšie ako u červenookého Liuga. Okrem rezonancie biologických prúdov, od ktorej človeku div hlavu nerozpučí, Griáďan s nezvyčajnou jazvou na vtáčej tvári pôsobil na moje nervy osobitným prístrojom.

Mal som dosť príjemný pocit: akoby do mňa nalievali bodrosť a chuť do práce. No i tak skoro nič nechápem. Griádske astroplány a astronavigáciu by som študoval s radosťou. Pochopil som však, že nijaké superprístroje nedonútia človeka vnímať, čo ho nezaujíma.

Piotr Michajlovič naproti tomu dychtivo hlce griádsku vedu. Nepozná únavu. Je čertovsky pracovitý!

Začínam vážne premýšľať o tom, ako by som sa dostal z tejto novej „školy”. Dnes som náhodou vypočul rozhevor dvoch biopsychológov o podmorských Griádoidoch. Zaiste sú to pracovníci podmorských miest, o ktorých sa letmo zmienil akademik. Ale kdeže sú? Ako ich nájsť? Opatrne začínam rozhovor s akademikom.

— Piotr Michajlovič, ešte sa vám nezunovala táto škola? Nebolo by od veci urobiť si výlet po Griáde?

Akademik sa odtŕha od mikrofilmov a pozerá na mňa prekvapený.

— Akéže výlety? — namieta nahnevane. — Treba sa popo náhľať. Ani dva životy by nestačili na to, aby človek spoznal čo i len desatinu…

— Nazdávam sa, že to nie je našou zásluhou, — proti rečím. — Akým právom robia s nami pokusy? Odleťme na Zem!

— Na čom? — schládza ma akademik.

— Na griádskorn aštropláne! Treba nájsť Griádoidov a požiadať ich o pomoc.

Piotr Michajlovič vyčítavo pokyvuje hlavou.

— Treba čakať. Myslíš, že ja sa nechcem vrátiť na Zem! Načo by som ináč trpel ich pokusy? Pre pokrok pozemskej vedy budem pracovať vo dne v noci! Griáďania majú veci, ku ktorým pozemšťania dospejú až o milión rokov.

A musíme mať na zreteli, že k podmorským Griáďanom sa tak ľahko nedostaneme. Veď aj ich existenciu držia naši vládcovia v prísnej tajnosti. Dozvedel som sa o nich iba vďaka nedbalosti biopsychológov. Podmorskí Griáďania sú spoľahlivo izolovaní. Nemajú prístup do krytých kruhovitých miest. A trozskí operatéri, to sú len doplnky strojov, tí nič nechcú. Po ničom netúžia, ba ani si nedokážu uvedomiť svoje postavenie. Neviem prečo sú takí; možno, že miesto patričných mozgových centier majú v hlave zamontované mikroprijímače a vysielačky. Kapitalisti na Zemi tiež kedysi snívali o tom, aby mohli na robotníkoch vykonať také operácie, ktoré by ich zbavili vôle a premenili ich na mlčanlivých otrokov. Na pomoc operatérov sa nemôžeme spoliehať. Sú bezmocní ako novonarodeniatka. A podmorskí pracujúci kedysi dovolili, aby ich zbavili prístupu k vyšším vedomostiam; teraz jedia, čo si navarili.

Mlčím, zarazený tým, čo som počul. A hneď som sa začal ináč dívať na oranžovo a žltomodrých. Zišli mi na um Elcove a Jugdove ľadové oči. V duši sa mi začala dvíhať vlna hnevu a rozhorčenia. Ako môže niekto tak neľudsky olúpiť celý národ o radosť z tvorivého života?

Dnes večer sa Samojlovovi podarilo presvedčiť človeka s jazvou, že kvôli úplnému úspechu pokusov treba, aby nás oboznámil s niektorými stránkami griádskeho života.

— Zajtra nám ukážu „racionálny systém” vyučovania v griádskych školách, — povedal mi akademik. — Uvidíme, uvidíme… Možno ťa to zaujíma väčšmi než veda červenookého Liuga.

A už sme v učebni, kde vládne úplné ticho. Za nízkymi stolčekmi sedia tisíce chlapcov. Myslím, že nemajú viac ako päťšesť rokov. Na pódiu pred veľkou čiernou obrazovkou stojí učiteľ. Do taktu s jeho monotónnnym hlasom vznikajú na obrazovkách slová a znaky. Piotr Michajlovič dlho pozerá na znaky a zrazu sa ozve začudovano: Ale… veď on vysvetľuje deťom analýzu nekonečne malých veličín, ktorá sa u nás začína učiť až na vysokej škole! Co potom prednášajú na griádskych vysokých školách?

V druhom období poznávania začína sa učiť matematika časopriestoru. Potom nasleduje náuka o vnímaní štvorrozmernosti a o zakrivení Veľkej mnohotvárnosti, — ozval sa človek s jazvou, ktorý nás neprestajne sprevádza, pričom pokračuje v „pokusoch” pomocou prenosného biogenerátora.

— Druhý stupeň poznania pripravuje Griáďanov pre prácu v spoločnosti Poznávatelov.

Vnímanie štvorrozmernosti a zakrivenie časopriestoru? Vy to viete pochopiť? 0, to si musím zapísať!

A Samojlov vyťahuje z vrecka nepostrádateľný magnetofón.

Melodicky zvučí gong, ktorý oznamuje prestávku.

Čakám, že sa teraz ozve mnohohlasný detský krik, že malí Griáďania pobežia ozlomkrky na dvor. No miesto toho deti ako na rozkaz ticho vstávajú a bez jediného hláska prechádzajú do susednej miestnosti. Nazrel som ta. Je to športová hala. Školáci s ľahostajnými tvárami robia rozličné cviky: jeden rovnomerne skŕča a vystiera nohy, druhý ruky, tretí si cvičí krk, štvrtý — brušné svaly. Potom sa chlapci rozdelia na skupiny a začnú rovnako pravidelne a metodicky prehadzovať biele valce (zrejme lopty).

Oviala ma smrteľná nuda. Živé športové cvičenia robili s rozčuľujúcou ľahostajnosťou, bez akéhokoľvek nadšenia a zápalu. Akoby to ani neboli ľudia, lež iba bezduché roboty.

Potom sme navštívili griádsku vysokú školu, ktorú oni nazývajú Druhým stupňom poznania, kde je vyučovacia látka velmi zložitá. Človek s jazvou nás zaviedol na katedru matematiky a fyziky. (Griádske termíny prekladám do materčiny.) Keď sme vošli, suchý vysoký starec so striebornoranžovými vlasmi prísne skúšal griádskeho šuhaja. Na študijnej obrazovke sa zúrivo mihali podivné vzory, špirály a obrazy. Mládenec kŕčovito, s napätou pozornosťou sledoval fantazmagórie farieb, čiar a znakov.

— To sú prvé kroky v umení vnímania jednotného časopriestoru, — objasnil nám krátko Griáďan s jazvou. Obrazovka na chvíľu zhasla a mládenec rozprával o tom, čo videl. Z času na čas pedagóg zapínal biostimulátor, aby posilnil študentov mozog. Piotr Michajlovič bol samé oko a ucho. Teraz naisto zabudol na celý svet; horúčkovité šepkal čosi do magnetofónu. Nečudo, veď bola reč o jeho obľúbenom predmete!

Pre mňa bol pojem časopriestoru ako jednotnej mnohotvárnosti čírym matematickým výmyslom, ktorý nehovoril nič rozumu ani srdcu, hoci mi Samojlov za dlhé roky letu k stredu Galaxie usporiadal celý rad prednášok o tejto dôležitej oblasti ľudského poznania.

— Vidíš, — vravel mi vtedy a charakteristickým pohybom si trel čelo. — V ľudskom mozgu akiste chýba závit, ktorý by celistvo vnímal časopriestor.

No ktovie, či nie je na príčine nízky rozvoj nášho myslenia?

Myslím, že Riehmann, Gauss, Einstein, Minkovskij a ešte zopár vedcov si vedeli jasne predstaviť jednotu času a priestoru. Písali, že si treba len okamžite uvedomiť celú následnosť udalostí. Ako to máme chápať? Napríklad veľkí šachisti si vo chvíli uvedomia celý priebeh hry, vnútorným pohľadom hneď postrehnú všetky priestorové i časové následky všetkých možných krokov, odvodených od počiatočného, so všetkými ich odrazmi na šachovnici. No aj tento príklad iba vzdialene pripomína schému vnímania časopriestoru, ktorá je neporovnateľne zložitejšia.

Okamžite si uvedomiť zákony i príčiny, riadiace hmotné procesy v danom momente, odraziť ich správne v logickom stupni poznania a zároveň predpokladať ich vývoj v najhlbšej budúcnosti — to znamená vnímať čas opriestor a príťažlivosť, čo dáva človeku neobmedzenú moc nad prírodou.

Toto všetko mi chodilo po ume. Ani som nezbadal, kedy pedagóg prestal šuhaja učiť a na obrazovke vyvolal obrázky niekolkoposchodových formúl a rovníc. Samojlov ešte väčšmi ožil. Akademik i napriek odlišným spôsobom matematického vyjadrovania zákonov na Zemi a na Griáde inštinktívne postihol zmysel griádskych rovníc. Ponáhlal sa k pedagógovi a začal sa s ním náruživo prieť. Sprvoti Griáďan iba neúčastnené kýval hlavou, no potom mu Samojlov akiste zadrel do živého: na obrazovke sa znovu zamihali znaky, spôsobujúce nudu. Do rozhovoru sa zamiešal aj človek s jazvou.

Dosť! To nie je pre mňa. Odohnal som všetok strach a obavy a rozhodol som sa konať na vlastnú päsť. Využil som to, že na mňa zabudli, tichučko som vykĺzol z posluchárne a ocitol som sa na širokej chodbe, zaliatej mátožným svetlom neviditeľných lámp. V diaľke sa cez množstvo priezračných stien nejasne črtala obrovská budova Kruhov mnohotvárnosti. „Nech sa deje, čo chce!” povedal som si, chytro som prešiel cez chodbu a energicky som zahol do prvej bočnej chodby. A zaraz som sa dostal do slepej uličky, lepšie povedané: do veľkého výklenku v stene. Bola tu takmer úplná tma.

Keď som sa rozhľadel, bezmála som vykríkol: vo výklenku bola modrastá priezračná guľa! Dnu v nej stálo kreslo a neveľký pult s dvoma radmi rôznofarebných gombičiek. „Lietajúci prístroj,” zaradoval som sa a prikročil som bližšie. Na guli, na strane obrátenej ku stene, bolo vidno čierny disk. Opatrne som ho otočil: v strednej časti sa otvoril doteraz neviditeľný príklop. Vošiel som dnu, sadol som si do kresla a začal som sa obzerať. Ledva počuteľné bzučal nad radmi gombičiek prístroj a záhadne tam žmurkalo červenkasté svetlo. „Je to bezpochyby lietajúci prístroj,” hútal som. „No ako s ním vyletím z budovy?” Vtom sa zhora začalo liať jasné svetlo. Zdvihol som hlavu a zazrel som obrovský kužeľovitý lievik smerujúci nahor. Pri pohľade na kúsok tmavofialovej oblohy nad hrdlom lievika sa mi rozbúchalo srdce. To bola sloboda! Pochopil som, že som čírou náhodou objavil priechod do vonkajšieho sveta, za hranice Trozy.

Občas sa vysoko hore mihali nejasné siluety a križovali cez moje zorné pole. Zrejme som sa dostal do tunela vo chvíli, keď ho otvorili pre spojenie s druhými mestami Griády.

Iba na sekundu som zaváhal. Potom som opatrne stisol gombičku v dolnom rade — hnedú so žltým pá sikom. Nasledoval silný otras. Zažmúril som oči, ale keď som ich otvoril, zistil som, že sa nestalo nič nezvyčajného, ak neberieme do úvahy to, že sa prístroj otriasol tak mocne, akoby bol živý.

Pohľadom som opäť prebehol po radoch riadiacich gombičiek a vtom som sa zastavil pri dolnom ľavom gombíku s fialovým pásikom. „Obloha,” blyslo mi hlavou a mimovoľne som stisol gombík. Prístroj nad pultom sa hneď hlasno rozbzučal. Aparát nadskočil. Obklopila ma úplná tma. No hneď nato ma priam oslepila záplava svetla. Znovu som zavrel oči a vtiahol som hlavu medzi plecia. A vtedy som s úžasom zbadal, že rýchlo stúpam do výšky nad známou lesklou rovinou.

„Teda tak sa veci majú,” pomyslel som si v radostnom pomykove.

„No ako sa riadi tento prístroj?” Pult sa vôbec neponášal na riadiaci panel „vajca”, na ktorom som sa kedysi pokúšal uletieť žltočerveným. Nerozhodne som stlačil podaktoré gombičky, lebo som sa bál nového podfuku. Potom som stisol gombičku so sivým pásikom — guľa silno zabrzdila a ja som si mocne udrel hlavu o prednú stenu. Zelená gombička zasa popchla prístroj dopredu ako závodného koňa. Výsledkom tohto pokusu bol silný úder do zátylka od vysokého operadla kresla.

Začal som teda narábať gombičkami opatrnejšie. Trocha som porozmýšľal a prišiel som na to, že všetky gombičky dolného radu napravo od bieleho znižujú rýchlosť letu, tie naľavo ju zvyšujú. Teraz mi zostal ešte horný rad. Ľavá krajná gombička usmerňovala guľu doprava, susedná gombička nahor, pravá krajná gombička nadol. Ukázalo sa, že riadenie prístroja nie je zložité. Vydýchol som si voľnejšie a obzrel som sa. Co som zazrel, ma naľakalo. Troza mizla za obzorom a okolo mňa, podo mnou i nado mnou ticho letelo množstvo takých istých gúľ. V súvislom prúde leteli jedným smerom na juh. Kam letia? Čože je to za tajomné hromadné sťahovanie? Skúsim sa pripojiť k nim.

Slnko už takmer zapadlo a stred Galaxie sa ešte jasnejšie rozžiaril.

Na obzore sa zjavil hustý oranžovofialový závoj hmly; približoval sa a bol stále priezračnejší. A znovu som videl nekonečný Fialový oceán, pobrežie, posiate stupňovitými pavilónmi, počul som burácanie vysokánskeho príboja.

Pri pobrežnej čiare griádske gule prudko klesali takmer na hrebeň vín a leteli v tom istom súvislom prúde smerom na otvorené more. Začal som sa cítiť medzi nimi osamotený. V slúchadlách bolo počuť tisícorakú vravu — to sa rozprávali medzi sebou bytosti, sediace v guľách. Striebristé hlasy Griáďaniek dali sa ľahko rozoznať od tvrdých, kovových mužských hlasov. Mňa si nik nevšímal; akiste ma pokladali za jedného z nich.

Jeden prístroj preletel tak nízko, že som jasne rozpoznal Griáďana s chladno sa lesknúcimi očami, ktorý rozprával čosi staršej Griáďanke. Celkom náhodou pozrel na mňa, zmĺkol a od údivu otvoril vtáčie ústa.

O takej bytosti, ako som ja, sa mu iste nikdy ani nesnívalo. Chcel si ma lepšie pozrieť, no vtom ho zaclonila druhá guľa, ktorá sa vopchala medzi nás. Cez stenu tejto novej gule hľadeli na mňa známe oči. Viara!

Tak som sa jej potešil, že som začal živo gestikulovať a vykrikovať pozdravné slová a pritom som zabudol, že ma nepočuje. No Viara si už aj pripevnila lingvistický aparát a konečne som sa s ňou mohol dorozumieť.

— Kdeže sa valí tento prúd? — spýtal som sa.

Miesto odpovede usmernila svoju guľu nahor. Nasledoval som ju.

Vystúpili sme vari do tristometrovej výšky.

— Vidíš? — začul som jej čistý hlas. — To sú Ostrovy oddychu.

Vpredu sa priam z mora vynorili ostrovy, pokryté bujným rastlinstvom. Začínal som chápať, kde sa Griáďania tak náhlia.

Po niekoľkých minútach letu spustili sme sa na lúku posiatu nevídanými tropickými kvetmi. V ľahunkom vánku sa lenivo knísali červenkastozelené koruny obrovských stromov, ktoré pripomínali okolíkaté palmy. V medzerách medzi kmeňmi bolo vidno oceán, ktorý sa trblietal v lúčoch galaktického svetla, ako 1pustý breh, obrúbený penou príboja.

Gule s Griáďanmi sypali sa zhora ani hrach. Po pristátí Griáďania opúšťali aparáty a ponáhľali sa ďalej na ostrov.

Prečo si tu a nie v Troze? — Začul som oneskorenú Viarinu otázku.

Pustil ma človek s jazvou, — zacigánil som a s prehnanou pozorno sťou som sa díval na vtáčika, ktorý mi pripomínal miniatúrnu labuť. Bezstarostne si spieval a poletoval v korune najbližšieho stromu. Viara mi spýtavo pozrela do očú, i pochopil som: vie, že to nie je pravda.

— Pozemšťan porušil Harmonický poriadok života, — povedala ticho Griáďanka. — Elc a Jugd ťa pošlú na ľadové pustatiny Zelsy. Musíš odletieť na Veľký juhozápadný ostrov.

Zasa ten Veľký juhozápadný ostrov! Konečne sa dozviem tajomstvo tohto ostrova! Nástojčivo sa vypytujem Viary, no ona mi odpovedá záhadnými slovami: Prišli z Veľkej mnohotvárnosti…

Kto?

— Modrá guľa… Nič nechápem.

Viara ide popredu, rozhŕňa husté kríky. Nečakane vychádzame na kraj veľkého parku. Pred nami sa otvorila široká alej, vysadená kriakmi. Ich voňavé kvety sa podobali modrým ružiam. Všade sa mihajú postavy Griáďanov a Griáďaniek, počuť tiché hlasy. A na pozadí toho všetkého sa ozývajú zvláštne melodické zvuky, ktoré prichádzajú odkiaľsi zvrchu. Semtam čnejú podivuhodné ľahké budovy — istotne zábavné alebo športové podniky.

O pár krokov ďalej sme narazili na skupinu mlčiacich Griáďanov.

Tesne obstúpili neveľké ihrisko, pripomínajúce športovú arénu. Niekdľko desiatok obnažených tmavobronzových postáv akoby sa pretekalo v skoku.

Pri zvukoch ťahavej melódie neviditeľného nástroja urobia vždy štyripäť rýchlych krokov a jeden za druhým ako vtáci preletujú ponad priečne brvno.

Skoky do výšky sú fantastické: tri a pol alebo štyri metre!

Obďaleč druhá skupina tak isto mlčky a po poriadku skáče do diaľky.

Neviditeľný organ ťahavo vzdychá, jeho zvuk vyvoláva tieseň, ale akoby posilňoval športovcov a nútil ich robiť štrnásťmetrové skoky.

Ešte nikdy som nevidel takéto zápolenie. Nieto tu ani športovej odvahy, ani bodrých, veselých tvárí, ani jediného živého úsmevu! Diváci i športovci sú rovnako ľahostajní, flegmatickí a mlčanliví. Nevdojak si spomínam na pozemské štadióny, kypiace životom, najmä na Veľký olypmijský štadión v dňoch otvorenia Všesvetovej spartakiády: more veselosti, mladého nadšenia, piesní, smiechu! Nie, tu je to akési naskrze inkašie.

Ani som nezbadal, kde zmizla Viara, a teraz som rozmýšľal, ako ju nájsť. Zamieril som k budove s priezračnou kupolou v nádeji, že ju tam nájdem. Opatrne obchádzam skupinu Poznávatelov, zaujatých čímsi, podobným gymnastike: stisnutí vo zvláštnych prístrojoch a vystuženiach s prekvapujúcou vytrvalosťou cvičia jednu a tú istú zostavu pri rovnomerne znejúcom zvuku, ktorý vychádza z čiernej truhličky, pripevnenej na vysokom podstavci. Prevládajúcim cvikom sú konvulzívne pohyby rúk a nôh so súčasným otáčaním hlavy takmer o stoosemdesiat stupňov! Nevdojak som zastal, udivený týmto pohľadom. Pochmúrna, plačlivá melódia očarúva človeka, i prichytil som sa pri tom, že sa pokúšam urobiť nezmyselný cvik.

Vchádzam do budovy s priezračnou kupolou. Sála je napchatá do posledného miesta. Poznávatelia v sústredných radoch obklopujú striebristý podstavec. Nie je mi zatiaľ jasné, načo sa tu zhromaždili. Vtom sa začala ozývať ťahavá, uspávajúca hudba. Poznávatelia sa s prižmúrenými očami začali kývať do taktu hudby. Na podstavec vystúpil vysoký Griáďan s jemnou zduchovnelou tvárou a vystrel ruky dopredu. Uspávajúcu hudbu vystriedali rezké a čisté zvuky. Celých desať minút sa márne namáham zachytiť melódiu: nebola to hudba v našom pozemskom poňatí — hudba, ktorá dáva ľuďom v ysoký estetický zážitok, lež bola to obyčajná zostava určitých zvukových kmitov, ktorých frekvencia sa vše znižovala a vše zasa zvyšovala až po sotva zachytiteľné tóny, ktoré dosahovali ku prahu počuteľnosti ľudského sluchu. S obavami pociťujem, že aj moje mozgové a sluchové centrum sa začína podrobovať tomuto zvukovému kmitaniu. Už vo mne zúri záplava zvukov, ktorá akoby mi chcela roztrhnúť ušné bubienky.

Nevydržal som, zapchal som si uši a zažmúril oči. Všetko stíchlo.

Pozorujem Poznávateľov: blažené sa kníšu, sledujú „speváka” na podstavci, ktorý vydáva prenikavé tenké zvuky. Pochytil ma strach a rýchlo som vybehol zo sály.

Tak teda toto má byť umenie supervysokej civilizácie, ako tvrdí Samo j lov! Ako sa zdá, Poznávatelia vyklieštili živú dušu nielen tým, čo pracujú v mestách, na dne morí, vo Vesmíre… Aj seba zbavili radostí skutočného plodného života. Veď to, čo som videl, to veru nebolo umenie! Miesto peknej, veľmi príjemnej hudby, prameňa duchovného pôžitku, iba akási sústava zvukového kmitania, ktoré pôsobí na mozgové centrá, miesto športu a zušľachťovania tela, zautomatizovaná zostava nezmyselných cvikov. Všetko hovorilo o akomsi racionalistickom systéme, ktorý kedysi možno mal zmysel: uchrániť Poznávateľov, ktorí boli celé stáročia zaujatí namáhavou duševnou prácou, od degenerácie a nebezpečenstva nadmerného rozvoja mozgu.

Podľa môjho názoru bol však teraz tento systém na nepoznanie spotvorený.

… V zamyslení som ani nespozoroval, ako som prišiel k pobrežnej terase. V bohatej tropickej zeleni stáli pavilóny a besiedky, z ktorých vychádzal akýsi nejasný cvengot a známe vzdychavé tóny „hudby”. Podišiel 12 177 som celkom blízko k jednému pavilónu, rukami som rozhrnul súvislú stenu zelene, ktorá padala zo strechy, a opatrne som nazrel dovnútra. Nečakaný pohlad mnou otriasol do hĺbky duše. V hustom šere, ktoré vytvárali steny zo zelene rastlín, stála v strede pavilónu kužeľovitá nádoba — lepšie povedané nebola to ani nádoba, lež tisíce trubkovitých nádob, spojených vedno tak, že tvorili akýsi prečudesný fantastický strom. Od hŕby rúrok oddeľovali sa jednotlivé dlhé ohybné ramená, niektoré z nich spúšťali sa k hlavám Poznávatelov, ktorí ležali v rozmanitých polohách pod „stromom”. Iní liezli po stĺpoch, a keď sa dostali do najvzdialenejších kútov pavilónu, zliezli dolu.

Tento čudesný strom vylučoval akési mihavé čarovné svetlo. Najprv sa mi zdalo, že rúrkami preteká svetielkujúca tekutina, no keď som sa prizrel lepšie, zistil som, že nimi prúdi plyn. Z času na čas vystrekli ako z fontány odkiaľsi zdola modrasté potôčky plynu, hrali všetkými dúhovými farbami a okamžite dosiahli konce rúrok, takže vyzerali ako kytice kvetov. Poznávatelia napäto čakali na chvíľu, keď sa plyn začal vyparovať z kytíc a žiadostivo ho vdychovali. Plyn účinkoval na nich celkom zvláštne: telá sa im kŕčovito zvíjali, zrak nezmyselne blúdil kadekde a na nezmenené ľahostajných tvárach bolo vidieť neopísateľnú rozkoš. Cvengot, ktorý som začul ešte pri terasách, pochádzal zo sklenených trubiek a kytíc, ktoré pri rýchlych pohyboch tela narážali na seba. Kŕčovité pohyby Poznávatelov neboli ani zďaleka nepravidelné, ako sa mi sprvu zdalo. Podriaďovali sa rytmu vzdychavej hudby.

Opojná sladkastá vôňa plynu prišla už iste aj ku mne. V duchu som si hneď predstavil, ako sa kŕčovito zvíjam na dlážke ako Griáďania. Náhle sa ma však zmocnil odpor ku „kultúrnej vymoženosti” rozumných spolubratov. S veľkým vypätím síl som sa prinútil odskočiť od pavilónu, lebo sa mi poľahky začala krútiť hlava pod účinkom plynu.

„Tak tcto je tá vysoká kultúra”, rozmýšľal som a v zadumaní som zostupoval úzkou alejou, vytvorenou poprepletanými korunami akýchsi divných rastlín. „A vytvorili ju bytosti, ktoré sú na vrchole vedy a techniky! Kde je chyba? Kde sú pramene tohto obludného spotvorenia?” Prvý raz som ľutoval, že som zbytočne márnil čas, ktorý som podľa Samojlovovho príkladu mohol využiť na hlbšie štúdium dejín griádskej spoločnosti.

Odrazu sa alej skončila: prišiel som na breh Fialového oceánu a sadol som si. Pustá pláž sa strašidelné belela. Drobný striebristý piesok mi v mäkkých a teplých pramienkoch tiekol pomedzi prsty. Voda pri pobreží bola husto posiata plavidlami rozličných tvarov a veľkostí. Sú to zaiste zábavné lode, lebo sa z nich ozývala známa uspávajúca hudba a charakteristický cvengot plynových prístrojov.

Nastala zvláštna noc — podivná noc cudzieho sveta. Prvý raz počas nášho pobytu na Griáde pohaslo svetlo dvoch večných telies: slnko ako zvyčajne zašlo a stred Galaxie zavalili ťažké mračná — zrejme blízka pred zvesť obdobia hmiel a búrok. Zvyšky jasnej oblohy sú husto posypané veľkými žiarivými hviezdami.

Čerstvý vietor zdvihol veľké vlnobitie. Griádsky oceán sa hneval. Vysoké čiernofialové vlny valili sa v radoch od juhovýchodu a s hukotom sa vrhali na mierny breh. Syčiaca a zurčiaca voda pribehla až k mojim nohám, hoci som sedel od čiary príboja zo sto metrov. Burácajúci príval ozrutánsky veľkej vlny otriasol celým pobrežím. Hneď vzápätí som začul zozadu tiché volanie, a keď som sa obzrel, zazrel som Viaru: stála v tieni najbližšieho stromu. V jej postave i postoji sa tajilo akési napätie a nepokoj. Náhlil som sa k nej. Griáďanka zaiste bežala, keď ma Madala, lebo sťažka oddychovala.

Hľadajú pozemšťana, — povedala trhano. — Pri šli služobníci Kruhov mnohotvárnosti. Poslal ich Elc. Povedali mi: „Pozemšťana pošlú do ľadových pustatín Zelsy, na južnú pologuľu Griády.” Za čo? — uškrnul som sa. — Nijako si neviem Zelsu predstaviť. Tam sú všetci, čo porušili Harmonický poriadok života. Pracujú pri elektrónkových strojoch… a sami sú ako stroje.

A to už ako? — nechápem.

Pred vyhnanstvom do Zelsy im biopsychológovia namontujú do mozgu maličké elektrónkové prístroje. Vyhnanci už o ničom nerozmýšľajú, len robia.

Celé vnútro sa mi otriaslo živelným odporom a rýchlo som sa spýtal: Čo mám urobiť? Griáďanka ukázala na more: Zaraz príde Džirg.

Zapla prenosný rádiotelevízor. Na miniatúrnej obrazovke sa zjavila tvár Griáďana stredných rokov, ktorý oddane pozeral na Viaru. Ona mu čosi náhlivo vravela; Griáďan poslušne sklonil hlavu.

Keď vypla prístroj, pozorne sa zahľadela na oceán. Vtom sa na hornom konci aleje na pozadí oblohy zjavili mohutné siluety.

— Služobníci Kruhov mnohotvárnosti, — podotkla pokojne Viara, hoci jej oči vyjadrovali veľkú obavu, Chytila ma za ruku a chytro ma začala ťahať k mólu, ktoré vidno v diaľke. Pár minút napäto čakáme. Napokon sa vynoril z morskej čierňavy dlhý ligotavý trup rybovitej lode. Bola celá priesvitná; vidno vnútorné miestnosti kajuty a oddelenia. Ale motor nevidím. Možno ho ani niet. Na palube nieto nijakých nadstavieb okrem guľovitej kabíny vpredu.

Navrchu však predsa trčí stožiar s dáždnikovitou anténou. Okolo antény svetielkuje belasé svetlo.

Loď zľahka priplávala do prístavu a k našim nohám nečuj ne dopadol automatický mostík. Z prednej kabíny vychádza Griáďan, s ktorým sa Viara pred chvíľou zhovárala cez rádiotelevízor.

Počuť ťažký dupot služobníkov, pobiehajúcich po aleji. Zaiste ma hľadajú po pavilónoch.

Čoskoro ich kroky utíchli.

— Služobníci bežali do televíznej ústredne, — vraví Viara, keď chvíľu počúvala vzďaľujúce sa kroky. — Ak pozemšťan zostane na ostrove, ľahko ho nájdu pomocou elektrónkového hľadača. Chytro, chytro na Súmračné planiny!

— Kamže? — spytujem sa zadivený.

— K bratom na Súmračné planiny, — opakuje Viara.

— Aj ty ideš s nami?

Griáďanka záporne krúti hlavou a potíska ma k mostíku: — Chytrejšie!

Podržal som jej ruku vo svojej a pozorne som sa zahľadel do jej fialových očú: — Dobre, ale prečo sa tak staráš o osud pozemšťana? Veď aj ty si z triedy Poznávateľov?

Griáďanka dosť dlho mlčí, zrejme vniká do zmyslu mojej otázky. Potom mi stisla ruku tak, až mi dych zaseklo. Oči jej čudno žiaria.

— Človek Zeme! Máš nedokonalý rozum, ale si… ako tí, čo prišli z Veľkej mnohotvárnosti…

Zrazu ma pritiahla k sebe. Dlho mlčím od prekvapenia. Tento nečakaný prejav svojráznych citov Griáďanky ma zastihol nepripraveného. Z hĺbky mojej bytosti sa dvíha pridusený odpor. V krvi sa ozval hlas nespočetných pokolení pozemských predkov, ktorý vyvoláva biologický odpor k bytostiam celkom iného rodu.

Prudko som sa odtiahol od Viary a prešiel som na palubu lode. No ona pozerá za mnou tak zvláštne… V jej očiach akoby sa odzrkadľovala nevypovedaná bolesť.

Potom Griáďanka dvihla ruku na pozdrav, povedala Džirgovi tri krátke slová a rýchlo zamierila dovnútra ostrova.

Vďačne pozerám za ňou a rozmýšľam o príčinách, ktoré nútili túto Griáďanku, aby ma chránila. Potom sa mi myšlienky prenášajú do nekonečnej diaľky, k milovanej Zemi! Ako dávno som tam nebol! Ani sa mi veriť nechce, že Zem ešte jestvuje! Milá Zem! Vznášaš sa ešte v bezhraničnom Vesmíre po veľkej galaktickej ceste? Spomínam si na Lidu. Keby som ju mohol zazrieť aspoň kútikom oka! Srdce mi zaliala teplá vlna.

Džirg ma opatrne podrmal za plece a posunkom ma zavolal do kabíny. V kabíne je ticho a útulne. Štvorcový pult sa mihoce svetielkami. Hukot oceánu takmer nepočuť — tlmia ho zvukotesné priečky. Džirg si sadol za pult a otáča nahor žltý kruhový výsek. Až ma myklo od náhleho prekvapenia, lebo naša kabína sa nečujne spustila dolu, takmer do jednej roviny s palubou. Ešte jedno skrútenie výseče a dáždnikovitá anténa s tichým šumom zmizla dnu v lodi. Na palube zostal iba elektromagnetický vlnový prijímač, podobný hríbu. Dovtípil som sa, že loď poháňa elektromagnetická energia.

Oválna strana kabíny je priezračná ako krištáľ. Cez ňu veľmi dobre vidno, ako v diaľke miznú brehy Ostrovov oddychu. Pomaly miznú za obzorom i svetlá zábavných lodí.

Prijímač energie upokojujúco vrčí. Asi pol hodiny plávame na severozápad. Loď ako obrovitý vták vzlieta na hrebene vln. Ale aká zvláštnosť!

Hoci sa po oceáne valia obrovské vlny, kolísanie skoro vôbec necítiť. Keď sa vodné hory priblížia na stodvesto metrov k lodi, začnú slabnúť, sú takmer nehybné a poľahky opadávajú.

— Prečo necítiť kolísanie? — prekvapeno sa spytujem Džirga.

— Ťažká energia, — odpovedá stručne Griáďan a ukazuje na čierne lievikovité trubky, pripevnené dolu na bokoch lode. Sú to určite velmi silné gravitónové žiariče, ktoré zosilňujú príťažlivosť vo veľkom okruhu okolo lode.

Keď som sa pozrel na krivky, ktoré sa mihali v ovale smerovej obrazovky, Džirg sa obrátil ku mne:

— Súmračné planiny sú pod nami. Ponárame sa. Prsty mu vrtko začali behať po riadiacich klávesoch.

Loď sa navidomoči mení. Naša kabína sa ešte väčšmi spúšťa do lode, ale boky lezú nahor a pevne sa zomkýnajú nad hlavou. Loď sa už úplne podobá na rybu. Hríbovitý prijímač energie na korme dáva lodi výzor veľryby.

4

Deti oceánu

Fialový živel nás obklopuje zo všetkých strán. Čím hlbšie sa ponárame, tým je voda modrejšia. Na chvíľu tmavne. Sme v hĺbke Tisícpäťsto metrov. Nečakane sa začne rozlievať modrasté šeré svetlo. Spúšťame sa ešte o štyri kilometre nižšie. Súmrak trocha hustne a nadobúda zelený nádych. Okolo lode sa prechádzajú celé kŕdle podivných morských zverov.

Napokon sme mäkko prisadli na dno oceánu. Navôkol sa rozprestiera rovina, porastená nevídanými vodnými rastlinami. Vyzerajú velmi čudesne v neobvyklom zelenom svetle. Teraz začínam chápať, prečo nazývajú tieto miesta Súmračnými planinami. Vládne tu príjemný modrozelený šerosvit. Ale voda je neuveriteľne priezračná! Priezračnej šia ako destilovaná voda z pozemskej lekárne. V okruhu tristo metrov zreteľne do najmenších podrobností vidím rastlinstvo na dne.

Ale skadiaľ sa berie tu v dvanásťkilometrovej hĺbke toto modrasté svetlo? Veď v oceánskych hĺbkach na Zemi vládne večná tma. Alebo je toto osvetlenie dielom rúk rozumných bytostí?

Džirg mi posunkom ukazuje, že musíme plávať na juhovýchod a spýtavo na mňa pozerá. Prvý raz som si všimol, že má živé sivofialové oči, plné umu a odvahy. Bol som ohromený. Ani u jedného Poznávateľa, ba u žiadneho Griáďana, ktorého som doteraz stretol, som nevidel takéto „ľudské” oči. Znamená to, že nie je Poznáva teľ? Potom iste patrí k podmorským Griáďanom?

— Dobre, — vravím mu. — Plnou parou vpred!

Džirg zapol osvetlenie a okolo našej lode sa rozsypali celé snopy svetla. A okolie zrazu ožilo: na všetky strany sa šialeno ženú zvláštne ryby.

Keby som sa pokúsil opísať ich, znamenalo by to podať vám celkom skreslené, bledé predstavy o oceánskych živočíchoch Griády. Niektoré ryby trochu pripomínajú zemské tuniaky, makrely alebo ostrieže. Na dne ležia ploské ryby veľké ako poriadna veľryba a lenivo pohybujú plutvárni. Väčšina morských živočíchov, ktoré plávajú okolo lode, sa vôbec nepodobá na zemské. Vtom sa z húšťavy fialovomodrých rastlín vynorila obrovská humrovitá obluda, veľká ako slon, a uprela chladné trojuholníkové oči na loď. Potom sa obrovské článkovité klepetá obludy stiahli a znezrady sa rýchlo vrhla na nás.

Rozľahol sa dutý úder, mimovoľne som skríkol od strachu i odporu a odskočil som od priezračnej steny. Obluda stisla loď vo svojich klepetách ako nemluvniatko a začala ju triasť a hojdať. Celý sa chvejem a pozerám na jej rozpleštenú papuľu, na ktorej horia dve nezvyčajné trojuholníkové oči, plné nekonečnej zloby.

Džirg hľadel na mňa zboku, usmieval sa a vysvetľoval.

— To je hlbinný dravec akugor. Prepol čosi na pulte. Loď sa začala obaľovať do oslepujúceho modrého jasu, od ktorého sa človeku marí v očiach. Obluda, preniknutá modrými bleskami, sa kŕčovito stiahla, vypustila loď z objatia a ozlomkrky upaľovala do podmorských húšťav.

Potom sa loď začala meniť na svojrázny hydromobil. Vyrásth jej krídla — plutvy. A už letíme po podmorskom pralese, nečujne rozrážame podivné porasty vodných rastlín. Obrovské tuponosé ryby sa panicky rozbiehajú pred nami. Niektoré bezhlavo tlčú do priezračných stien kabíny a zaraz i odskakujú nabok. Na jednej zákrute sme nabehli na velikánske zviera, z ktorého sa vykľulo čosi podobné nášmu rakovi. Hydromobil sa mocne zachvel.

Osvetlenie onedlho zhaslo. Už ho nebolo treba. Modrozelený súmrak sa zmenil na mäkké oranžovozlaté svetlo, ktoré sa jednostaj zosilňovalo. Odkiaľ bolo to svetlo?

Náhle sa džungla rozostúpila. Kam zrak dovidí, rozkladajú sa pred nami obrobené nivy. Pravidelné rady červenkavomodrých rastlín sa tiahnú do hmlistej diaľky, kde vidno svetlá.

Po nivách kráča veľké kovové elektrónkové zariadenie, vysoké ako dvojposchodový dom. Trochu mi pripomína pozemský kombajn na zber zemiakov. Zaiste je to diaľkové riadený automat. Ale nie, ukázalo sa, že tam pracujú dva tiene, ktoré akiste dirigujú pohyby stroja. Okolo kombajna sa krúti nekonečný pás transportéra, na ktorý neprestajne padajú vodné rastliny, odťaté nožovitým mechanizmom. Prúd vodných rastlín mizne v útrobách stroja. Hotové výrobky postupujú do zásobníkov, pripnutých za kombajnom.

V dialke vidno ešte zopár takých istých kombajnov a iných strojov.

Naľavo od nás, celkom nad dnom, po poliach chodia, či lepšie povedané plávajú podmorskí Griáďania. Starostlivo prezerajú vodné rastliny.

Akiste to budú agronómovia.

More svetiel sa rozlieva stále širšie. Pred nami sa otvorila nezabudnuteľná panoráma: rozľahlé podmorské mesto, prikryté rozmernou izolačnou kupolou. Cez krištáľovo čistú hmotu ochranných stien jasne vidno podobné stupňovité budovy ako v Troze. Je to neobyčajne zvláštne, vidieť uprostred morských živlov jasne osvetlené ulice, bulváry, námestia, na pozadí ktorých sa podchvíľou mihajú ryby a rozličné hlbokomorské tvory.

Ochranná kupola sa vypínala do niekoľkokilometrovej diaľky a čnela do výšky dvoch kilometrov. Na čom sa drží táto kupola? Aha, tu sú desiatky, ba možno stovky tenučkých stĺpov. Pozerám spýtavo na Džirga a ukazujem mu krehké, nespoľahlivé podpery.

— Stĺpy sú z mezónovej hmoty, — odvetil mi nakrátko a začal postupne spomaľovať beh hydromobila.

Už sme skoro dosiahli múry mesta. Čoraz častejšie stretávame Griáďanov. S veľkým záujmom si prezerám podmorských obyvateľov. Odlišujú sa od Poznávateľov predĺženým driekom, mocne vyvinutou hruďou a ramenami. Je to, prirodzene, výsledok prispôsobovania sa k podmienkam podmorského života. Griádoidi majú priezračné skafandre, na chrbte čosi ako batoh s malým reaktívnym výfukom, ktorý vystrekuje prúdy vody. Pohybujú sa vo vode veľkou rýchlosťou a predbiehajú aj ryby. Aj Griádoidi majú zobákovité nosy a veľké oči. No vcelku vyzerajú oveľa sympatickejší než Poznáva telia.

Džirg vedie hydromobil k oblúku, ktorý vystupuje zo steny, a zapína televízor. Na obrazovke sa zjavila tvár dispečera. Chvíľu sa rozprávajú. Potom sa nezvučne otvára obrovský príklop tunelovej komory. Hydromobil plavne vošiel do komory a príklop sa zatvoril. Príklop zapadá do drážok tak hermeticky, že sa nedá povedať, kde je stena komory a kde drážky príklopu.

Konečne opäť počujem zvuky: svet ticha zostal za stenami. Stlačený vzduch ohlušujúco syčí a vytláča vodu z komory. O pár minút sme v celkom suchej miestnosti.

— Sme na mieste, — vraví Džirg.

Vystupujem z hydromobilu s istými obavami. Povetrie je čisté a ostré, lebo cítiť v ňom akúsi zvláštnu vôňu, pripomínajúcu ozón.

Vítajú nás dvaja urastení Griádoidi. Je tu teplo a sú skoro nahí, ak nepokladáme za odev trojuholníkovú zásteru z akejsi lesklej látky. Majú vyvinuté svalstvo, ale v tvári sú nezdravo bledozelení. Áno… Umelé podnebie, hoci aj ideálne vytvorené, predsa len nemôže nahradiť prirodzenú klímu, nasýtenú životodarnými lúčmi slnečného svetla.

Griádoidi, ktorí nás vítajú, sú veľmi mladí. Majú rýchle a energické pohyby. Dvíhajú ruky na pozdrav a usmievajú sa na Džirga. Ukazuje sa, že ani zďaleka nie sú takí „suchári”, ako ich bratia na povrchu.

V ich očiach nachádzam ten detský výraz, ktorý majú v pohľade trozskí operatéri. Ich tváre žiaria umom. Deti oceána si ma veľmi pozorne prezerajú a zrejme nevedia pochopiť, aké stvorenie to vidia pred sebou.

Džirg im stručne rozpráva o mne. Griádoidi sa priateľsky usmievajú a úsmev sprevádzajú hrdelnými výkrikmi.

Džirg sa nežne dotkol môjho pleca.

— Idem nahor, — vraví.

— Kam nahor, — pýtam sa nechápavo.

— Nahor, — opakuje Džirg. — Do kontrolnej oblasti Fialového oceánu.

Veď Poznávatelia mi nakázali dávať pozor, aby Griádoidi neopúšťali podmorské mesto. Farby večnej prírody na Griáde nie sú pre nich.

A namosúrené si pozeral pod nohy.

A prečo nie sú pre nich?

Tak to bolo vždy, ako sa pamätám. Taký je Harmonický poriadok života. Zostavili ho Poznávatelia pred šesťtisícimi rokmi. Griádoidi musia pracovať, ale nesmú túžiť za slnečnou Griádou. Jej obraz by v nich vzbudzoval iba ľútosť nad nedosiahnuteľným.

— Je to neľudský poriadok života, — vravím mu. Džirg dlho premýšľa nad touto poznámkou a potom sa ticho rozvraví: Moja matka patrila ku Griádoidom. Možno preto som sa stal moreplavcom. Od detstva ma to ťahalo k Fialovému oceánu. Potom otec — bol Poznávate! — dal dopraviť moju matku naspäť ku Griádoidom. Viac som ju nevidel. Vzdelaním som Poznávate! ale dušou Griádoid! Nenávidím Harmonický poriadok života! Zdegenerovaný systém! Moji bratia Griádoidi sa stali jeho obeťami. Ale raz ho zničíme! Aj Viara, moja sestra, sníva o dni, keď sa rozpadne nezmyselná stavba Harmonického poriadku!

Aký je v tom teda háčik? Treba sa len zjednotiť a začať boj za premenu života na Griáde.

Džirg pokrútil hlavou.

— Teraz je to nemožné…

Prečo? Ci Griádoidi, ktorí vystavali obrovské podmorské mestá, nedokážu rozbiť monopol Poznávatelov?

Zadržiava ich hrozba energetického hladu! V tom je ten háčik! A podmorské mestá a priemyselné strediská nevybudovali Griádoidi. Postavili ich automaty a samohybné mechanizmy, riadené elektrónkovými prístrojmi, a to ešte pred päťtisíc rokmi. Griádoidi prišli ta až neskoršie.

— Odkiaľ?

Sú potomkami ostrovanov, ktorých postupne vytisli z ostrovov a súostroví a zahnali ich na dno oceánu. Co mohli robiť? Roztrúsení po veľkých vodných priestranstvách, sotvaže prekonali prvotnú strojovú civilizáciu. Preto sa nemohli postaviť na odpor Poznávateľom s ich elektrónkovou technikou a mezónovou energiou. No roky prejdú a Griádoidi dosiahnu takú úroveň rozvoja ako Poznávatelia! Moji bratia sa usilovne učia, aby sa zbavili večnej hrozby energetického hladu. Vláda nad energiou — v tom je sila Poznávat eľov…!

A je medzi Poznávateľmi veľa takých ako ty a Viara? Vy by ste mohli urýchliť proces poznávania u Griádoidov, nie?

Veď to aj robíme. No je nás ešte málo. Riadenie energie, čiže programy elektrónkových prístrojov, ktoré riadia energetické stanice a generátory mezónovej energie, pozná iba úzky kruh Poznávateľov — techno kratov, ako ich ty nazývaš. Zostava týchto programov sa dedí z pokolenia! na pokolenie.

Ale raz bude i tomu koniec!

Chápali sme jeden druhého a dlho sme mlčali. Potom som podal Džirgovi ruku: Ďakujem ti za všetko, priateľ. Dúfam, že sa ešte stretneme.

Samozrejme, — odvetil Džirg a zachlopil príklop hydromobila.

Griádoidi mi posunkami ukazujú, že treba odísť z komory. Chvíľu pozorujem, ako voda napĺňa komoru. Hydromobil sa ľahko pohol z miesta a čoskoro sa stratil v diaľavách oceánu.

Cas akoby sa bol zastavil. Koľko dní som už tu? Obklopuje ma čulý život. Griádoidi sú v ustavičnom pohybe. Neprestajne pracujú. Nechápem, kedy oddychujú. Koľko hodín denne spia? Zaiste nie viac ako dvetri hodiny.

Spomínam si, že to nie je nič divného; na Zemi ešte v čase nášho odletu začali používať elektrický spánok: na hlavu sa pripevnili zvláštne elektrické prístroje a elektrické vlnenie určitej frekvencie pôsobilo na vnútorné nervové bunky v mozgovej kôre. Toto vlnenie obnovovalo práceschopnosť tak za trištyri hodiny, kým pri prirodzenom spánku treba najmenej sedem hodín, aby si mozgové bunky náležité oddýchli.

Toto podmorské mesto — Griádoidi ho nazývajú Leza — je vlastne gigantické priemyselnoelektronické stredisko. Pomocou najzložitejších technologických pochodov sa tu vyrábajú stovky a tisíce cenných látok. Všetko sa tu robí bez pomoci ľudských rúk: postupy sú úplne automatizované.

Značnú časť mesta zaberá kombinát na získavanie kovov z morskej vody.

Kolosálne pumpy vháňajú milióny kubických metrov vody k celému lesu hríbovitých ionitových filtrov. Voda prejde filtrami a postupuje do vežových bakteriálnych filtrov, kde trilióny baktérií „vyciciavajú” z nej chemické prvky, rozpustené v morskej vode.

Baktérie postupne zachytávajú všetky kovy. Potom gravitačné potrubie prepravuje filtre, nasýtené baktériami kovu, do indukčných vákuových pecí, ktoré pracujú pomocou slnečnej energie, dodávanej z povrchu Griády.

Roztopené kovy kryštalizujú v ultrazvukových komorách a tam aj tvrdnú.

Celá výroba prebieha automaticky: riadia ju dvaja operatéri z Elektrónkového mozgu Lezy.

Griádoidi mi poskytli úplnú slobodu. Neúnavne pozorujem ich život.

Na každom kroku sa stretávam so zázrakmi. Raz som sa dostal do Televízneho centra a vidím: pred obrazovkou sleduje Griádoid postavy v modrastých oblekoch (pohybujú sa v strede obrazovky). Postavy sa hmýria v zúrivom mihotaní ružovkastých prúdov. Husté zelenomodré svetlo mi nedovoľuje, aby som si prezrel výhonky zlovestných čiernožltých vodných rastlín. Na pulte nasrdeno hučí velký počítač rádioaktívnych častíc. Ukazuje neuveriteľnú silu žiarenia — sto miliónov rôntgenov!

— Je ďaleko odtiaľto ohnisko žiarenia? — pýtam sa znepokojený.

Co ak sú Griádoidi odolní voči rádioaktívnemu žiareniu? A ja som možno práve v tejto chvíli dostal smrteľnú dávku?

Griádoid zapol obrovskú mapu morského dna. Tisíce kilometrov od Lezy horí na mape zelené svetielko. Okolo neho je označená hĺbka: pätnásť kilometrov. Teda preliačina! Je poldruha ráz hlbšia než známa Mariánska preliačina v Tichom oceáne. Nuž teda sa nemusím znepokojovať: žiarenie je priďaleko na to, aby som sa ho musel obávať. Dobre, ale ako tam pracujú bytosti, ktoré som videl na obrazovke?

Spýtal som sa Griádoida, prečo žiarenie nepôsobí na pracujúcich.

— Tých stvorili Poznávatelia… Neboja sa rádioaktívneho žiarenia. Nič necítia…

Prekladový prístroj, ktorý mi dal Džirg, kovovým hlasom rozpráva prekvapujúce veci: ukázalo sa, že modrasté postavy — to sú frobsy, umelé bytosti, vytvorené v oddelení biopsychológie. Frobsy sa podrobujú rádiovým rozkazom Elektrónkového mozgu, ktorý riadi Griádoid pri pulte, a dolujú v najhlbšej oceánskej preliačine najvzácnejšie prvky. Griádoid nepozná vlastnosti týchto prvkov, no naisto sú to veľmi cenné hmoty, lebo frobsy prenášajú priezračné valce s vyťaženým oslepujúco žltým prvkom priamo na povrch oceána, 13 193 kde ich preberajú Poznávatelia a dopravujú ich do Trozy. Neskôr som sa od Samojlova dozvedel, že žltá hmota je prvok ekarónium, ktorý na Zemi nejestvuje. Je to vraj nesmierny prírodný akumulátor energie. Keď ho umiestnia v kozmickom priestore, dychtivo pohlcuje všetky druhy energie v okruhu milión kilometrov. Keď ho potom zohrejú na sto stupňov, ekarónium ľubovolnou rýchlosťou vylučuje zo seba získanú energiu. Griáďania ho používajú pre kozmické guľovité disky a na zmenu štruktúry časopriestoru.

Postupne začínam chápať život Griádoidov. Sú to veľmi milí ľudia!

Majú srdce, sú prívetiví, dobrosrdeční, správajú sa ku mne veľmi priateľsky, hoci nijako nevedia pochopiť, kde som sa vzal na Griáde. Veď pre nich nejestvuje Vesmír a iné svety. Nevedia nič, okrem riadenia automatov, obsluhovania mechanizmov a strojov. Zato však vedia pestovať čudesné vodné rastliny, z ktorých sa pripravuje ich obyčajná strava, veľmi chutná a kalorická. Doteraz si spomínam na paštéty, pripravené z morských rastlín, ktoré sa len tak rozplývali na jazyku.

Deti oceánu žijú vo veľkých halách, osvetlených jasným svetlom.

Stravujú sa vo velikánskych spoločných jedálňach, úplne zautomatizovaných. Prípravy jedál a ostatných výrobných odvetví, zúčastňujú sa Griádoidi iba pasívne. Kontrolujú riadiace pulty. Programy pre elektrónkových kuchárov zostavili Poznávatelia pred mnohými storočiami na základe vedecky vypracovaných dávok.

Griádoidi majú neobyčajne vyvinutý zmysel pre kolektív a priateľstvo a sú ochotní priniesť akúkoľvek obeť. Pamätám sa na prípad, ktorý ma načisto ohromil.

Bolo to takto. Veľmi veľa času som trávil pri veľkej obrazovke televízora, ktorý bol v ústrednom dispečerskom uzle Lezy. Pracujú tu stovky operatérov, ktorí riadia pohyby vodných kombajnov v nepriechodných vodných húštinách. Elektrónkové obludy sa nenáhlivo a v určitom poriadku zahrýzajú do húšťavy nachovočervených vodných rastlín; kade prejdú, tam sa vytvoria prieseky rovné ako šíp. Cez priezračné steny potrubí vidno, ako sa masa spracovaných vodných rastlín valí do zásobníkov. Keď sa zásobník naplní až po okraj, automaticky sa odpojí. Potom ho dialkovo riadený hydrovoz zatiahne k ústrednej vstupnej komore Lezy. Ako som sa neskoršie dozvedel, červená masa vodných rastlín slúžila ako surovina na prípravu zvláštneho elixíru života, ktorý predlžoval život Poznávateľov až na tristo rokov.

A tu raz, keď sa pri ústrednej vstupnej komore nakopilo asi desať hydrovozov, priezračné steny sa roztvorili a prepustili stroje do prvej osušujúcej komory. Náhle zaznel výkrik: — Pozor! Akugor…! — Z oceánu sa vynorila odpudzujúca papuľa strašného dravca. Griádoidi, ktorí obsluhovali stroje, stihli sa skryť v pancierových kabínach hydrovozov. Doteraz zostalo tajomstvom, ako sa sem dostal tento hlbinný netvor, ktorý sa zvyčajne zdržuje ďaleko od mesta. Asi ho náhodou prehliadla televízna strážna služba.

Keď obrovský dravec nenašiel nablízku nič pod zuby, zamieril k pultu, kde bezradne behal dispečer, riadiaci prácu čerpadiel a mechanizmov.

Ďalej sa všetko odohralo bleskové. Ohromné klepeto schmatlo dispečera vo chvíli, keď sa pokúšal zapnúť stlačený vzduch, ktorý by vedno s vodou vytisol akugora z komory. No či už v náhlivosti alebo omylom zapol mechanizmy, ktoré otvárajú vnútorné dvere. Oceánska voda, stlačená pod tlakom niekoľko tisíc atmosfér, sa s hromovým burácaním vovalila do sály na premenu energie a ničila všetko, čo jej prišlo do cesty.

Vedľa mňa sa ozval výkrik úžasu: to skríkla operatérka. Pochopil som, že hrozí strašné nebezpečenstvo. O pár minút sa voda dostane k hlavným generátorom a vtedy nastane katastrofa: zhasne osvetlenie, zastanú atmosférické prístroje a Ležania sa do jedného podusia.

Akugor prežúval dispečera a nijako sa od pultu nebral. Vtom vyskočil z najbližšieho hydrovozu Griádoid a vrhol sa k pultu. Dravec sa strhol.

Ešte chvíla — a bol by odvážlivca prehryzol napoly, ale v ústrety oblude, rovno jej do klepiet, zamierili štyria druhí pracovníci. Netrvalo ani minútu a dravec radradom roztrhal všetkých štyroch odvážlivcov. No toto zdržanie dovolilo prvému Griáďanovi zapnúť stlačený vzduch. Mohutný tlak v okamihu vyhodil akugora i s vodou von zo sály. No zároveň vytislo do oceánu aj Griádoida. Posledné, čo som ešte zazrel, bola ozrutná dravcova papuľa, v ktorej zmizol hrdinský záchranca mesta…

Vari pol hodiny sa nik okolo mňa ani nepohol, nepreriekol slova. Bolo počuť, iba vzdychy operatérok.

Zanedlho som si našiel priateľa. Volali ho Ger. Bol to vysoký, pekný chlap, s veľkými hlbokými očami, ktorý stále dychtivo poznával okolitý svet.

Stretol som sa s ním pri Elektrónkovom mozgu, ako riadil činnosť frobsov pri spracovaní ekarónia. Rýchlo sme si našli prijateľnú formu vzájomného dorozumenia sa a čoskoro sme sa už voľne rozprávali o najrozličnejších veciach.

Ger si ma neobyčajne obľúbil a neodchádzal odo mňa ani na krok, ak práve nemusel byť pri pulte. Bol som tomu veľmi rád; pozornejšieho sprievodcu som si ani nemohol želať.

Raz ma Ger priviedol ku skupine svojich priateľov. Zaoberali sa osobitnou prácou: spevavo vyslovovali hlásky a slová griádskeho jazyka, ktoré jeden z nich písal na žltú stenu.

Ger mi podal takéto vysvetlenie: — Moji bratia tuná preberajú Cyklus základných vedomostí. Táto miestnosť — to je najnižší stupeň poznania. Ako vidíš, učia sa griádsku abecedu. O päť rokov skončia vyučovanie a prejdú do Vyššieho stupňa cyklu, ktorý je v susednej sále. Vo Vyššom stupni som videl obraz, ktorý ma naplnil radosťou a nádejou. Griádoidi, ktorí tu študovali, už dobre ovládali matematiku — bola pr ibližne na úrovni našich stredných škôl. Riešili najjednoduchšie príklady a mohli zostrojiť jednoduché mechanizmy. A napokon, neveľká skupina dosiahla prekvapujúce úspechy — robili pokusy s uvoľnením energie hmoty. Boli to zárodky budúceho rozkvetu novej, skutočnej civilizácie, ktorá zničí monopol na vysoké vedomosti, čo majú Poznávatelia.

Dávno sa pustili Griádoidi do veľkého diela poznávania? — spýtal som sa.

Pred dvestoštrnástimi rokmi. Iniciátormi za osvojenie si griádskej vedy boli Džirg a Viara. Mali prístup k infarmatóriám a mohli nám potajomky odovzdať školské mikrofilmy. Potom zostrojili elektrónkový čítajúci prístroj a učili prvých Griádoidov, ktorí teraz zasa učia svojich bratov.

A Poznávatelia doposiaľ nič netušia?

Ani vo sne. Za posledné tisícročie všetky riadiace a kontrolné funkcie zverili automatom a pologriádoidom; oni sami sa stali zajatcami Ostrovov oddychu. Ľahký, hlúpy život, rojčenie v opare opojného plynu ich neodvratne oslabuje! Kruhy mnoho tvárnosti na čele s Elcom už päťsto rokov márne bojujú proti degenerácii. Keby nebolo pologriádoidov, služobníkov, ktorí sedia v hlavných energetických centrálach, dávno sme už mohli zlomiť moc Poznávateľov. Ale pologriádoidi, aby sa mohli dostať medzi vyvolencov na Ostrovy oddychu, sú schopní zahubiť milióny pracovníkov tak, že nedajú energiu tým, ktorí porušia Harmonický poriadok života. No prv či neskôr ovládneme energiu! Tisícročná harmónia, ktorá sa už dávno stala prežitkom, bude zničená! Griáda uvidí jasné svetlo Slobody. Vybudujeme takú spoločnosť, kde budú všetci tvorivo pracovať a radovať sa zo života.

A Ger zdvihol zaťatú päsť nad hlavu. Tvár mu horela oduševnením a rozhodnosťou. Na chvíľu som zabudol, že predo mnou stojí reprezentant sveta, nepredstaviteľne vzdialeného! od Zeme.

Zdalo sa mi, že je jedným z neznámych bojovníkov za nový svet, na ktorých je taká bohatá história našej planéty a ktorí po stáročia budovali Vládu oslobodenej práce.

Prvý raz som si jasne uvedomil veľkú podobnosť historickospoločenského vývoja rozumných spolubratov v celom nekonečnom Vesmíre. Pochopil som, že ani časový odstup a úpadok, ani spoločenská stagnácia, podobná griádskej, nemôže zastaviť vzostupný vývoj spoločnosti.

Rozumné bytosti nevyhnutne spejú k najvyššiemu stupňu spoločenského zriadenia, k takej alebo onakej forme samosprávnej asociácie pracujúcich — jedine zodpovedajúcej životu!

Podal som Gerovi ruku: — Som s vami… — Vďaka, priateľ, — odvetil Griádoid prosto. — Džirg nám rozprával o tebe.

Náhle mi prišla na um užitočná vec: — Môžem tvojim bratom odovzdať svoje vedomosti z astronavigácie.

Zídu sa vám, až príde vaša hodina a zamierite do vesmírnych priestorov.

Miesto odpovede ma Ger láskavo pohladkal po pleci: toto gesto znamenalo u morských pracovníkov najvyšší stupeň prejavu vďačnosti.

Celé dva týždne som bez prestania „deň” čo „deň” diktoval do lievikovitého otvoru lingvistického prístroja všetko, čo som vedel o astronautike.

Rozprával som im o veľkom pozemšťanovi Ciolkovskom, ktorého rozum objavil ľudstvu reaktívny motor — jediný stroj, schopný vyletieť do Vesmíru; o krajine Lenina, najväčšieho pozemšťana, o krajine, ktorá prvá začala útok na Vesmír na prahu obdobia všesvetového oslobodenia. Hovoril som im o ovládnutí celého priestoru okolo Slnka, o veľkom víťazstve ľudského rozumu, ktorý sa naučil úplne premieňať hmotu na svetlo, o prvých medzihviezdnych letoch, ktoré začali Obdobie poznania Vesmíru. Rozprával som im o svojom priateľovi Samojlovovi, ktorý našiel spôsob premeny hmoty na gravitóny. Energia ich rozpadu nám umožnila preklenúť priestor a čas a nájsť Griádu v nekonečných hlbinách Galaxie.

Dúfam, že moje skromné vedomosti a skúsenosti prinesú Griádoidom aspoň dáky úžitok v ich boji za nový svetlý svet.

V Leze som prvý raz pozoroval v praxi „prácu” Služby tisícročnej harmónie, o ktorej sa mi so smiechom a s pobúrením nakrátko zmienil Piotr Michajlovič vo Vysokom stupni poznania. Len čo sa skončil obed, vyšli sme s Gerom na Námestie starších bratov. Pri jednom stĺpe, ktorý podopieral kupolu mesta, som si všimol zhromaždenie Griádoidov. Zaiste si aj oni vyšli na popoludňajšiu prechádzku. Keď som prišiel bližšie, videl som, že Griádoidi pozerajú na čierny hríbovitý prístroj, vmontovaný do stĺpa vo výške troch či štyroch metrov.

Čože je to za prístroj? — spýtal som sa Gera. Môj priateľ sa sarka sticky uškrnul: Je to prístroj na zlepšenie trávenia. Vtom sa z aparátu ozval ostrý hlas: — Pozor! Pozor! Počúvajte! Hovorí Služba tisícročnej harmónie!

Už sa to začína, — podotkol Ger a veselo pozrel na mňa.

Co sa začína? — bol som zvedavý.

Zaraz uvidíš…

Z aparátu zaznela pochmúrna slávnostná hudba.

— Symfónia… trpiaceho brata Poznávateľa, — vysvetlil mi Ger, ktorý sa dusil od smiechu.

Nič som ešte nechápal, popletený neodôvodnenou Gerovou veselosťou. Pri posledných neobyčajne vysokých hudobných tónoch sa znovu ozval z aparátu kovový hlas: — Bratia Griádoidi! Pozdravujú vás bratia Poznávatelia, ktorí bez reptania nesú ťažké bremeno získavania a uplatnenia vedomostí o Veľkej mnohotvárnosti…

Griádoidi ironicky pozreli na seba. Kdetu bolo počuť pridusený smiech.

S rastúcim údivom som počúval vysielanie Služby tisícročnej harmónie (teraz som si hmlisto spomenul na obsah „textu”, o ktorom vravel Samojlov).

— Zlatý vek… — namáhal sa kybernetický hlásateľ. — Griádoidi sú preto na Súmračných planinách, lebo tam odjakživa žili. Je to ich prirodzené prostredie. Na povrchu Griády nemôžu žiť, ochoreli by a umierali.

Zo všetkých strán sa ozval neskrývaný smiech. Griádoidi začali hlásateľovi napovedať nasledujúce vety. Zrejme vedeli už tieto relácie naspamäť.

— Bratia! Myslite vždy na svojich druhov v práci — Poznávatelov, ktorí sa dusia od nadmernej rozumovej námahy! — pokračoval hlásateľ.

Hurónsky smiech sa niesol po Námestí starších bratov. V jeho vrave celkom zanikol hlas propagandistu Tisícročnej harmónie. Márne som sa namáhal zachytiť koniec vysielania.

— Bodaj ich…! — povedal Ger a ešte vždy sa smial. — Oddýchneme si pred vyučovaním.

Napokon sa utíšil, utrel si slzy, ktoré mu vyhŕkli od smiechu, a vysvetľoval mi, akoby sa bol previnil: — Každý raz počuješ to isté, nuž sa veru ťažko zdržíš smiechu.

Náhle sa zachmúril a vážne pokračoval: Hrozne sa nám to už zunovalo…! Štyri razy za deň so závideniahodnou presnosťou zapína Služba tisícročnej harmónie aparáty a vysiela ďalší cyklus „ideologického” spracovávania Griádoidov. Nijako sa nevládzeme zbaviť týchto jalových rečí! Keby sme vypli čo i len jeden prístroj, automaticky sa preruší dodávka energie do Lezy.

Akýže význam majú tieto vysielania? — čudujem sa. — Veď sú to rozprávočky pre malé deti. Alebo vás naozaj pokladajú za úplných hlupákov?

Pravdaže! V tom je celá tragédia! Úbohí bratia Poznávatelia! Už prešlo druhé tisícročie, čo zabudli zmeniť text relácie a zverili „veľké dielo Tisícročnej harmónie” robotom. Predtým aspoň viedli toto vysielanie biopsychológovia, ale už aj tí zleniveli… Úbohé roboty a automaty dostali nové ťažké bremä.

A či Poznávatelia nikdy neprídu preskúmať váš tunajší život? Nechcú sa presvedčiť, ako na vás pôsobí propaganda Tisícročnej harmónie?

Ajle kdeže! — mávol Ger rukou. — Vo svojom seb avedomí pozerajú na Griádoidov očami dávnych predkov — Ochrancov vedomostí. V ich č asoch boli naši bratia naozaj až na dne nevedomosti. No teraz, po tritisíc rokoch, sme už naskrze inakší. Veď si sám videl. Okrem toho Poznávatelia dôverujú obrazovkám televízorov, ktorými pozorujú náš život. To je veľmi múdre! Na miestach, kde sú namontované televízne prístroje Poznávateľov, máme vždy v službe skupiny „hlupákov”. Tí sa pretekajú v umení vytvárať pred Poznávateľmi ilúziu nevedomosti a divosti, ktorá je našou ochranou.

Ale zavše prídu Poznávatelia do Lezy, či nie?

— Nie, — odvetil Ger. — Boja sa Súmračných planín. Posledný raz boli u nás Poznávatelia pred päťdesiatimi rokmi. Akoby náročky, jedného Poznávateľa zožral akugor, ktorého na nich šikovno nahnal Starší brat. Odvtedy ich sem nedostaneš! Celkom sa spoliehajú na strážnych Poznávatelov a pologriádoidov, ako napríklad na Džirga.

S porozumením sme sa na seba usmiali.

V nasledujúcich dňoch som sa presvedčil, že Ger mal pravdu. Nech by som bol býval hocikde, všade ma prenasledoval ostrý hlas Tisícročnej harmónie. Hríbovité amplióny Služby trčali naozaj na tých naj nečakanej ší ch miestach — na stenách plavidlových komôr, na rímsach budov, na stĺpoch z mezónovej hmoty, v sálach oddychu i v jedálňach, na hydrovozoch i v atmosferických prístrojoch.

— Prečo som však doteraz nepočul vysielanie? — čudoval som sa. — Veď teraz nemám od nich nikde pokoja. — Moju nechápavosť čoskoro o dstránil Ger; povedal mi, že som prišiel do Lezy práve vtedy, keď Služba tisícročnej harmónie urobila prestávku; bolo treba previnúť magnetofónové pásy, lebo sa skončil ročný cyklus textov vysielania.

— Teraz zasa neprestanú po celý rok, — „potešil” ma Ger.

Raz, keď sme s Gerom usilovne študovali princípy premeny energie mezónovej hmoty, zapísané na mikrofilmoch, ktoré priviezol Džirg, do izby vbehol neznámy pracovník a čosi pošepkal Gerovi. Ten hneď vstal a spýtal sa ma: Chceš ísť s nami na Súdružskú schôdzu? Na nej Starší bratia skladajú účty z činnosti za posledné dva kruhy (kruh sa rovná dva a pol pozemským mesiacom).

— Prirodzene! — zvolal som.

Vošli sme do pohyblivého tunela a po polhodinovej ceste sme prišli na obrovské námestie, kde sa zhromaždilo prinajmenej milión Griádoidov. V strede námestia stálo čosi ako kovové pódium. Sedeli tam sivovlasí pracovníci vo zvláštnych čiernozelených oblekoch a ticho sa zhovárali. Pochopil som, že sú to Starší bratia. Vtom jeden z nich vstal a dvihol ruku. Pridusená vrava, ktorá pripomínala vzdialený hukot morského príboja, razom zmĺkla. Keď Starší brat prehovoril, jeho hlas znel hromovo. Zrejme sa tu zvuky zosilňovali osobitnými akustickými prístrojmi.

— Poznávatelia sa nazdávali, že budem verným strážcom Harmonického poriadku života v Leze, — zaznel mocný hlas Staršieho brata. — Ale ja som sa snažil konať tak, aby moji bratia menej pociťovali jeho nezmyselnosť. Ani jeden pracovník Lezy netrpel nedostatkom stravy a neprišiel o oddych. Prebudenie, čas jedenia, hodiny práce a oddychu, odchod na spánok, všetko sa dodržiavalo s presnosťou guny (ako som sa neskôr dozvedel, jedna guna sa rovnala desiatim sekundám). Teraz pracujem na systéme nového poriadku života, ktorý nastolia naši potomkovia v slobodnej Griáde!

Keď Griádoid skončil reč, strhol si z hlavy akúsi prilbu a kľakol si na jedno koleno. Celým zjavom dával najavo, že si váži vôľu spoločnosti a podrobuje sa jej. Nasledoval rad otázok, na ktoré odpovedal jasne a zreteľne.

Ležania akiste boli spokojní s činnosťou tohto Staršieho brata. Sivovlasý pracovník dôstojne vstal a za súhlasného hluku zaujal predošlé miesto na pódiu.

Medzi poslednými podával zprávu nevysoký Griádoid s hlboko zasadenými očami; vychádzal z nich akýsi nepokoj. Ako som zistil, mal na starosti rozdeľovanie hmotných statkov medzi pracovníkov Východných súmračných planín, kde boli najťažšie pracovné podmienky, čo vyžadovalo dokonalú nestrannosť a podrobnú evidenciu práce každého Griádoida. Jeho reč odznela za všeobecného mlčania. Ale keď si podľa tradície pokľakol a čakal na otázky, na pódium vystúpili desiatky pracovníkov Východných súmračných planín. Čosi hnevlivo hovorili a ukazovali prstami na zohnutého Griádoida. Pravdepodobne obviňovali nehodného Staršieho brata z nesvedomitosti pri plnení celonárodných povinností. Miliónové zhromaždenie zlostne zahučalo ani obrovský podráždený úľ. Čím viac žalobcov sa zjavovalo, tým nižšie klesala hlava Griádoida.

Zrazu rázne vstal, vyzliekol si čiernozelený oblek a prilbu, položil všetko k nohám Starších bratov a so zvesenou hlavou zmizol v južnej priepustnej komore.

— Kam pôjde teraz? — vyklzlo mi nevdojak z úst. Ger sledoval odchádzajúceho prívetivým pohľadom.

Potom odpovedal jasným hlasom:

— Tento Starší brat nie je stratený… Zamieril k Južnému priepustu a to znamená, že sa rozhodol odísť do podmorského strediska, ktoré sa rozkladá pod ľadovými pustatinami Zelsy. Tam naši druhovia z Južných súmračných planín usilovne pripravujú oslobodenie väzňov zo Zelsy. Celý sa oddá oslobodzovaniu, aby aspoň sčasti odčinil vinu.

Ger sa na okamih zamyslel a potom pokračoval hlasom, z ktorého zaznievalo pohŕdanie: — No stáva sa, že sa previnilec nepolepší; stane sa zradcom, oddaným pomocníkom biopsychológov — a tí ho na znak zvláštnej milosti urobia dozorcom nad robotníkmi Zelsy. Ale odpadlíkom sa dostane spravodlivej odplaty!

5

Erobsovia

Všetkému je koniec! Elektrónkový hľadač biopsychológov ma predsa len objavil v húštinách Súmračných planín. Prešlo asi pol hodiny odvtedy, čo ma priviedli na Ústrednú radu Starších bratov. Všetci nevľúdne mlčia. Ger netají svoj zármutok. Obrovská obrazovka teleprístroja Vonkajších spojov začína zelenkasto svetielkovať. Mimovoľne som sa strhol: Elcove a Jugdove ľadové oči sa uprene pozerajú na mňa; za nimi vidieť ľahostajné tváre biopsychológov, ktorým na ničom nezáleží, pre ktorých nejestvuje nič okrem predmetov ich výskumov. Jeden z takých predmetov, teda ja, im ubzikol.

Treba ho nájsť a priviesť naspäť, aby mohli dokončiť plánovaný pokus — a to je všetko.

— Okamžite dopraviť pozemšťana do biopsychologického oddelenia, — zaznel Elcov piskľavý hlas. — Kto mu pomohol dostať sa do Lezy?

Prenikavo si prezrel Starších bratov. Potom sa jeho pohľad zastavil na mne. Nesklonil som hlavu, ale v mysli sa mi vynorili pochmúrne pustatiny Zelsy, robotníci s operovaným mozgom, riadení rádiom. Starší bratia sa neozývajú. Zrazu Ger vystúpil dopredu a smelo vykríkol chladnému Elcovi rovno do tváre: — Pozemšťana nevydáme! Rozhodol sa, že navždy zostane s nami!

Elc sa pohŕdavo uškrnul a kývol Jugdovi.

— Co to vravíš?! — posmešne zvolal Jugd. — Vari si zabudol, že váš život závisí od jediného nášho pohybu? Energetické stanice a generátory, zásobujúce Lezu energiou a svetlom, sú v našich rukách!

Jugd sa prudko obrátil k pultu za ich chrbtami a otočil vypínač. Čierna neprehľadná tma zaliala všetko naokolo.

Márne som hľadel do priestoru cez priezračné steny Rady bratov. Rozprávkový jas Lezy zmizol. Len kdesi v diaľke na obzore blikoce zelenkavá žiara oceánu a ešte jasnejšie sa vyníma osvetlená obrazovka, na ktorej vidieť bezcitné tváre Poznávateľov. Biopsychológovia ladia prístroje; akiste sa chystajú zaznamenávať naše myšlienky a zážitky. O päť minút som začal lapať vzduch: zrejme prestalo pracovať klimatizačné zariadenie.

Starší bratia mlčia. Ger v bezmocnej zúrivosti škrípe zubami a nenávistné pozerá na Poznávatelov; veľké kvapky potu stekajú po tvárach Griádoidov. Zdiaľky doletujú výkriky dusiacich sa robotníkov.

— Dosť! — vrhám sa k obrazovke. — Veď oni za nič nemôžu! Čo to robíte? Prídem k vám!

Od nedostatku čerstvého vzduchu som na chvíľu stratil vedomie, a keď som otvoril oči, stoja okolo mňa Starší bratia. Ležal som na dlážke, prikrytý akýmisi odevmi; tváre Poznávateľov zmizli, jasné svetlá znovu svietili.

Gerove smutné oči nehybne spočívali na mne. Starší bratia si jasne uvedomili dočasnú bezmocnosť a neschopnosť čeliť moci Poznávatelov.

O pol hodiny zablikali na frontóne ústrednej priepustnej komory zelené svetielka. Ktosi zavítal do Lezy z povrchu oceána. Pravdepodobne prišiel po mňa. Tuho stískam ruky starším bratom a Gerovi.

— Zbohom, priatelia, — hovorím s námahou. — Nerobte si kvôli mne starosti. Učte sa!

Zástup Griádoidov ma odprevádza do priepustnej komory a ešte dlho mi kýva. Postupne prechádzam z jednej komory do druhej. Pumpy, odčerpávajúce vodu, pravidelne vzdychajú.

Aké bolo moje prekvapenie, keď som zazrel známy hydromobil, z ktorého vystúpil namosúrený Džirg.

Prišiel som po teba, — hovorí namiesto pozdravu a zamračene ladí palubný prijímač energie.

Ešte dvestopäťdesiat kruhov! Až o päťdesiat rokov! — zvolal zúfalo.

— A čo sa potom stane? — spytujem sa.

Toľko času budú potrebovať moji druhovia — Griádoidi, kým si osvoja elektronickú techniku a energiu mezónovej hmoty. Len potom zanikne monopol Poznávateľov.

A ako ste určili túto dobu?

Vypočítal ju tvoj priateľ, ktorý zostal u biopsychológov. Požiadal som Viaru, aby ho vyhľadala v Troze. Ochotne súhlasil s tým, aby zostavil pre Griádoidov zhustený program poznania. Viara ťa pozdravuje.

— Akademik Samojlov! — zaradoval som sa. — Ešte stále je v Informatóriu? Spojili ste sa s ním?

Džirg prikývol a pozval ma do hydromobilu. Natešený rozmýšľam o stretnutí s Piotrom Michajlovičom. Koľko novostí mu budem môcť rozpovedať. Istotne sa zahĺbil do štúdia griádskej vedy a zabudol na celý svet. A mne je bez neho otupno…

A opäť som v guľovitej kabíne pred štvorhrannou obrazovkou obzoru. Príklop hydromobilu sa uzatvára, priepustnú komoru rýchlo zapĺňa voda.

Plavidlo uháňa po jedinečných Súmračných planinách a ja zatiaľ smutno pozerám dozadu — rozprávková Leza sa postupne rozplýva v mo rských priestranstvách.

Mlčky sme vystúpili na povrch oceánu. O polhodinu sa náš hydromobil opäť premenil na elektromagnetický čln a jemne sa kolíše na fialovomodrej hladine. Cez otvorené okrúhle okienka preniká rozpálený vzduch.

Slnko, stojace v zenite, sa takmer topí v žiare centrálnogalaktického oblaku. Pekelná horúčava začína prenikať do kabíny. Džirg mi podáva chladiaci skafander, ktorý si náhlivo obliekam.

Počúvam tiché hučanie elektromagnetického prijímača a pokúšam sa uhádnuť svoj ďalší osud… Istotne ma dopravia do Zelsy. Ako ináč? A prečo Džirg mlčí? Ale čo môže nakoniec robiť… Nečakane čln zostal stáť.

Džirg vyšiel na palubu a volá ma k sebe. Jeho tvár vyjadruje rozhodnosť.

Ukazuje do diaľky — tam, kde zreteľne vystupujú obrysy stupňovitých ho rských velikánov.

— Prístav Draza, — vysvetľuje Džirg. — Doňho som ťa mal dopraviť.

Čaká tam Liug.

Liug! Celkom som zabudol, že existuje. Hneď som si spomenul na Liugove studené červené oči a jeho „racionálny” učebný systém. — Lenže ja nechcem, aby sa pozemšťan znovu dostal do rúk biopsychológov, — pokračoval Džirg. — Ak ťa pustím len tak… odvezú ma do Zelsy.

Ale okabátime Poznávateľov! V člne je výbušná nálož. Stačí stisnúť tento gombík a o desať minút čln vybuchne a potopí sa. Ja sa „zachránim” antigravitačným diskom, priletím do Drazy a poviem Liugovi, že si nejako vyhodil čln do vzduchu, skočil do vody, priplával k brehu a schoval si sa v pobrežných húštinách. Ja som ťa nemohol zadržať, lebo som sa ledva sám zachránil.

A podal mi rezervný antigravitačný disk.

— Džirg! — na viac som sa nezmohol, len som opakoval: — Priateľ môj… priateľ môj…

Skry sa čo naj ďalej a udržuj so mnou spojenie. Tu máš teleprístroj, ktorý ti posiela Viara. S jeho pomocou možno udržať spojenie do vzdialenosti desaťtisíc kilometrov. Tieto prístroje sú výsadou nemnohých Poznávateľov.

Ozvem sa ti len na takúto šifru.

Vytočil na tlačítkovom ciferníku prístroja volaciu šifru a kázal mi, aby som ju niekoľko ráz opakoval.

— Radím ti, aby si odletel na Veľký juhozápadný ostrov. Tam sú prišelci z Veľkej mnohotvárnosti. Zjavili sa na Griáde, keď som ešte ani na svete nebol. Neviem prečo, ale Poznávatelia sa tejto oblasti oceánu vyhýbajú.

Avšak Viara tvrdí, že pozemšťania sa ich nemusia obávať.

— Ďakujem ti, Džirg, — odvetil som vzrušene. — A čo bude s tebou?

— Všetko bude v poriadku, — utišoval ma. — Dajú mi nový čln a znovu odídem na kontrolný úsek Fialového oceánu.

Budovy Drazy sa ustavične približujú. Už sme od brehu dohromady len pol kilometra.

— Teraz! — zavelil Džirg, potľapkal ma po pleci, mäkko sa vzniesol do vzduchu a zamieril k Draze. — Neotáľaj! — zakričal zhora.

Stisol som gombík výbušného zariadenia a špirálovite som vyletel k zmrákajúcej sa oblohe. Vo chvíli, keď som dosiahol breh, na opustenom člne zahrmel výbuch. Silná vzdušná vlna ma mocne ovalila, zatočila a odniesla ma dolu, rovno do korún akýchsi pichľavých griádskych stromov, ktoré rástli pozdĺž celého pobrežia. Ledva som stačil prepnúť páčku disku na najvyššiu rýchlosť. Konáre mi bolestivo dodriapali stehno a pomaly som začal stúpať do výšky. Pozrel som na more, ale opustené plavidlo na hladine už nebolo; Džirg sa zmenil na nepatrnú čiernu bodku.

Chvíľu som premýšľal o svojom položení. Mysľou mi prebehli udalosti posledných týždňov.

Kam sa pustiť teraz? Pamäť mi hneď ochotne našepkáva: „Guľovité disky!” Ešte v Informatóriu som o nich neraz počul od Samojlova. Akademik si vysoko cenil úspechy Griáďanov v prekonávaní kozmických vzdialeností.

„Guľodisk”, vravieval, „je dokonalý časopriestorový stroj.” Ale kde ich hľadať? Napäl som myseľ a usilovne som sa rozpomínal na mapu Griády. Ale okrem všeobecných obrysov sa mi v hlave nevynorili žiadne podrobnosti mapy.

V duchu som si vynadal a opäť som sa začal prehŕňať v skladoch vedomostí. Napokon som sa rozpamätal: akademik ukazuje na zelenú škvrnu v južnej časti Ústredného svetadielu a s úsmevom mi vraví: „Tu je kozmodróm guľodiskov, o ktorých snívaš.” Náhlivo prezerám miniatúrnu mapu, ktorú mi podaroval Džirg. Aha!

Tu je Troza, leží na západnom okraji pevniny. Teda kozmodróm bude na juhovýchode.

Nebudem spomínať, ako som celé dva dni blúdil nad južnou časťou Ústredného svetadielu a lenlen že som nezomrel od hladu. Zachránili ma plody, chuťou pripomínajúce dyne, ktoré som trhal v zušlachťovaných lesoch Griády. Na tretí deň už zďaleka som videl, ako na juhu v pravidelných časových intervaloch vzletujú rakety a zanechávajú za sebou na oblohe svetielkujúcu stopu.

A už je tu kozmodróm. Jeho nekonečné priestranstvo pokrývajú obrovské konštrukcie, pristávacie kolonády, rozbehové dráhy, mrežovité veže.

Po celom priestranstve stoja čudné elipsoidy. Na východ odo mňa s rovnakou závideniahodnou presnosťou vzlietali rybovité kozmické rakety. Objavovali sa náhle spoza dlhokánskej sklenenej stavby a hneď prudko stúpali do výšky. Keď som sa bližšie prizrel, neušlo mi, že sa dlhá stavba veľmi podobá pozemským elektromagnetickým delám, ktoré vystreľujú do Vesmíru nákladné rakety bez ľudí. Márne som hľadal znamenité guľodisky. Neviem prečo, ale predstavoval som si ich ako gule, prikryté „tanierom” alebo „diskom”. Ale v mojom zornom poli som nenašiel nič podobného. „Možno tieto sploštené elipsoidy sú guľodisky,” pomyslel som si a ticho som pristál neďaleko jedného.

Bolo dosť tma, lebo slnko zašlo a stred Galaxie opäť zastreli husté mraky.. Mohol som sa nepozorovane priblížiť tesne k elipsoidu. Predo mnou sa matne črtala päťdesiatmetrová ozruta, pokrytá lesklým zelenkavým kovom. Po povrchu elipsoidu prechádzal hrebeň, ktorý pripomínal prijímače rovnováhy, aké bývajú na pozemských astroplánoch. Pochopil som, že toto je guľodisk.

V dolnej časti gulodisku som objavil privretý príklop, z ktorého vychádzalo slabé svetlo. Rýchlo som sa poobzeral. Nablízku ani živej duše.

Pravdepodobne všetky práce, spojené so štartovaním a pristavaním rakiet, vykonávali elektrónkové automaty. Iba raz okolo mňa preletel Griáďan a lenlen že do mňa nezavadil nohami. Šikovne sa spustil na zem pred príklopom a zmizol dnu. Zmocnilo sa ma neprekonateľné pokušenie. Čo by sa stalo, keby som vnikol do guľodisku. Hej, ale kam sa chystá letieť? Na blízku planétu, či do druhej Galaxie?

Opatrne som sa prikradol k príklopu a nazrel som dnu: nevidel som nikoho. Dnu som zbadal tri ďalšie odchýlené príklopy a za posledným — st upienky rebríka vedúce hore. Nečujne som vstúpil do rakety, prešiel som cez dve hermetické komory, vystúpil som hore po rebríku a ocitol som sa na dlhej chodbe. Počúval som hlasné údery svojho srdca, zakrádal som sa po chodbe a rozmýšľal: „Keby som tak teraz narazil na astronauta a hanebne by ma vyhodili. To by bol ešte ten lepší prípad. Alebo by ma dopravili na biopsychologické oddelenie.” Odrazu ktosi vzadu, pri príklope, zahrmotal železom. Nemal som kedy rozmýšľať. Vrhol som sa do prvých dverí, na ktoré som natrafil, zachytil som sa nohou o prah a doluznačky som padol na kopu mäkkých odevov.

Vysvitlo, že sú to skafandre. Griáďan, ktorý vošiel do astroplánu, ma na šťastie nezbadal, lebo celkom pokojne prešiel okolo dverí ďalej po chodbe.

Vstal som a započúval som sa: v aštropláne sa rozliehal vysoký spevavý zvuk — akiste signál k pohotovosti alebo k štartu. V nasledujúcej chvíli zavládlo mučivé ticho. Hneď nato sa gulodisk naplnil strašným hukotom. Čo to môže byť? Zapli pohonný systém astroplánu alebo spevavý zvuk pochádza od magnetických polí? Tak či onak, zreteľne som cítil, že gulodisk sa pohybuje, lebo preťaženie ma vtlačilo do mäkkej hŕby skafandrov.

Ešte počas niekdajších medzihviezdnych letov som sa v praxi naučil určovať hodnotu zrýchlenia rakety. Prišlo mi to vhod aj teraz. Vo chvíli štartu sa zrýchlenie rovnalo približne štyrom „ži”, ale potom začalo každú sekundu hrozivo stúpať. „O ch vílu ma rozmliaždi nadmerné preťaženie,” prebehlo mi mysľou… Nedovtípil som sa, že Griáďania sa pravdepodobne dávno poistili proti účinkom zrýchlenia. Už som bezmála strácal vedomie, keď sa na stene môjho útočišťa nečakane rozsvietila obrazovka vnútornej siete rakety.

Veliteľ elipsoidu zrejme vykonával obvyklú prehliadku miestností. Stihol som spozorovať ozajstný údiv na Griáďanovej ľahostajnej tvári. Zrýchlenie neuveriteľne vzrastalo; podvedome som sa prevrátil na chrbát a zaujal som najvýhodnejšiu polohu — nohami k nosu astroplá nu. Potom sa mi uľavilo: Griáďan pravdepodobne výpal motor. Zrýchlenie prudko pokleslo. A o pár sekúnd na chodbe zadupotali kroky a do kabíny vtrhli dvaja Griáďania. Mlčky ma chytili popod pazuchy a behom ma niesli po chodbe.

A už som v riadiacej ústrední, stiahnutý akýmsi oblekom. Pravdepodobne je to oblek proti účinkom preťaženia, lebo sa cítim skvele, hoci elipsoid znovu prudko zvyšuje rýchlosť. Starší Griáďan s prekvapujúco jasnou ohnivočervenou šticou si uprene prezerá nevolaného hosťa. Podľa všetkého je to veliteľ astroplánu.

— Odpusťte, — hovorím prosebným hlasom. — Dávno som sa chcel zoznámiť s vašimi kozmoplánmi. Pravda, do elipsoidu som prenikol svojvoľne…

Vtom som si uvedomil, že Griáďan mi nerozumie: nemá prekladací prístroj. A skutočne, Griáďan si ma i naďalej chladne prezeral. Vtedy som sa rozhodol použiť jazyk posunkov a predmetov. Ale všetko to bolo zbytočné, pretože astronaut vytiahol z vrecka lingvistický prístroj. Bolo to zrejme obvyklé príslušenstvo griádskych astronautov na ich cestách Vesmírom.

— Si pozemšťan? — spýtal sa ma.

Nemalo zmyslu zapierať, lebo Griáďan ani nečakal na odpoveď, len zapol astrotelevízor, na obrazovke ktorého som uvidel Jugdovu odpudzujúcu tvár. Monotónnym hlasom vravel do éteru: — Všetkým Poznáva telom Západnej pologule! Pozor! Pozor! Rušiteľ Harmonického poriadku Griády, prišelec zo Zeme, ušiel služobníkom Kruhov mnohotvárnosti! Každý, kto pozemšťana vypátra, je povinný ho chytiť a dopraviť do Trozy. Pozor! Pozor! Príkaz Kruhov mnohotvárnosti!

Veliteľ elipsoidu vypol astrotelevízor a prehovoril chladne: Škoda, že nemôžem prerušiť let na Ptuin a splniť príkaz Kruhov. Budem to musieť urobiť na spiatočnej ceste.

— Mal som šťastie, — doložil som mierne. — A čo je vlastne Ptuin? Umelá družica Griády?

— Nie, najbližšia vonkajšia planéta.

— Obývaná?

Griáďan sa na mňa pozorne zahľadel, chvíľu mlčal a odvetil:

— Pracujú tam závody na výrobu mezónovej hmoty.

— Obsluhujú ich automaty?

Griáďan neodpovedal. Dovtípil som sa, že ďalej sa nemám čo vypytovať.

Teda nezostanem dlho na slobode. Netreba však vešať hlavu. Cas letí nebadane. So záujmom si prezerám astroplán. Okrem veliteľa je na palube päťčlenná posádka. Ako som si ich tak všímal, prišiel som k uzáveru, že to nie sú Poznávatelia, ale najskôr tvory podobné trozským operatérom.

Moje dohady sa zakrátko potvrdili. Veliteľ odišiel do svojej kajuty: obrovský elekrónkový prístroj viedol raketu podľa presne vypočítaného programu a nepotreboval pilotovu pomoc. Odrazu z kajuty zaznelo dobre známe zvonenie fliaš s omamným plynom. Keď som o chvíľu nazrel k veliteľovi, uvidel som ho, ako sa zvíja v blaženom vytržení. Ten istý výjav ako na Ostrovoch oddychu.

— Aj vy ste Poznávatelia? — spytujem sa jedného z astronautov.

Nechápavo krúti hlavou a bojazlivo sa obzerá na prichýlené dvere veliteľovej kajuty. Zatvoril som dvere a podal som mu lingvistický aparát, ktorý Poznávate! zabudol na pulte. Ale nevedel s ním zachádzať. Pomohol som mu.

— Vie niekto z vás okrem Poznávatela riadiť astroplán? — spýtal som sa astronauta.

Záporne pokrútil hlavou.

— Prečo?

— Neviem, — lahostajne odvetil astronaut.

A čo vieš robiť?

Griáďan pristúpil k pultu na druhom konci kabíny, postupne stláča gombíky a ukazuje na obrazovkách všetky uzly a agregáty astroplánu. Dovtípil som sa, že má na starosti pozorovať stav súčastí astroplánu. Zrejme na všetkých dôležitých miestach boli namontované piezokryštalické snímače, ktoré spdlahlivo signalizovali každú poruchu. A kde bývate? — vypytoval som sa ďalej.

— Ptuin, — stručne odvetil astronaut.

Teda mám pred sebou nový druh pracovníkov — oby vateľov planéty Ptuin. Zatiaľ čo jedných zahnali Poznávatelia na morské dno, údelom druhých bola práca vo Vesmíre, na planéte, ktorá možno ani nie je súca pre život.

O niekoľko hodín Aid (tak sa Poznáva teľ volal) „vytrezvel” a so zamračenou tvárou si sadol za pult. Rozhodol som sa využiť príležitosť a zoširoka som sa začal vypytovať na konštrukciu astroplánu. Aid odpovedal neochotne, ale presne a výrazne. Akiste nevidel v mojej zvedavosti nič zvláštneho.

Princíp činnosti motora som pochopil dosť nejasne, lebo v technickej terminológii Griáďanov bolo mnoho neznámych výrazov. Pokiaľ som pochopil, elipsoid bol dokonale zautomatizovaný. Všetky riadiace a kontrolné funkcie vyplňovali elektroanalytické a matematické prístroje. Podľa princípu činnosti to bola gravitačná raketa, podobná našej „Uránii”, ale neporovnateľne dokonalejšia. Hlavný rozdiel spočíval v iných zdrojoch gravitačnej energie: guľodisk získaval energiu z mezónovej hmoty — nevyčerpateľného zdroja energie. Griádske guľodisky boli značne menšie než „Uránia”. Keby som ich mal porovnávať, povedal by som, že elipsoid je člnom a „Uránia” oceánskym parníkom. My sme leteli astroplánom, ktorý bol dlhý najviac ak 50 metrov (po veľkej osi elipsoidu). Medzihviezdne a medzigalaktické guľodisky boli podľa Aldových slov niekoľko desať ráz väčšie a tvarové sa blížili guli.

Ale aj medzigalaktický guľodisk bol niekoľko ráz menší než „Uránia”! Neveľké rozmery griádskych astroplánov vyplývali z obrovskej energetickej kapacity mezónovej hmoty. Viac než polovicu plánov zaberal motor — obdivuhodne zladený systém, ktorý menil energiu mezónovej hmoty na gravitačné alebo elektromagnetické žiarenie.

Vzdialenosť medzi planétami, ktorá sa rovnala tristo štyridsiatim miliónom kilometrov, prekonal elipsoid za tridsaťdva hodín, teda letel priemernou rýchlosťou tristo kilometrov za sekundu. Motor pracoval celou cestou; v dôsledku toho sa udržovala v aštropláne normálna príťažlivosť. Ukázalo sa, že riadenie zautomatizovaného astroplánu je pomerne jednoduché, takže ku koncu cesty by som už aj ja sám dokázal elipsoid viesť.

Približovali sme sa k Ptuinu. „Prečo nezapne horizontálne obrazovky?” uvažoval som a odrazu som sa stal svedkom úkazu, ktorý ma vždy privádzal do úžasu: steny astroplánu sa stali priehradnými. Zdanlivo sme ostali visieť v priestore. Presne pred nosom astroplánu žiaril v nebeskej priepasti obrovský ligotavý disk planéty. Velitel a jeho dvaja pomocníci vykonávali pri pulte čudné rytmické pohyby a prepínali rady gombíkov a pák.

Astroplánom sa rozliehala mnohohlasná symfónia, chvíľu silnela, chvíľu utíchala.

— Čo znamená toto bzučanie? — spýtal som sa Alda.

— Uvádzam astroplán do režimu energetických vibrácií, ktoré vznikajú okolo rovníka planéty. Rovníkový pás energetických vibrácií vytvárajú generátorové prijímače a meniče energie, vyžarovanej jadrom Galaxie. Tieto vibračné búrky ustavične zásobujú energiou závody na výrobu mezónovej hmoty. Na výrobu jediného kilogramu tejto látky treba obrovské množstvo energie — dvesto biliónov kilowattov. Jej prameň je nevyčerpateľný. Energia jadra Galaxie stačí na miliardy rokov, — doložil.

Mnohohlasná nepríjemná melódia stále silnela. Vlieval sa do nej mocný prúd nových zvonivých a čoraz vyšších zvukov. Po tele sa mi rozliala zvláštna sladkosť, vzbudzujúca strach. Zdalo sa mi, že nepotrvá dlho a začnem sa v tejto narastajúcej melódii roztápať. Na chvíľu sa do celého tela nahrnula olovená ťažoba, ale vzápätí zmizla.

Melódia stíchla tak náhle, ako sa začala. Ľahký náraz — a elipsoid nehlučne zosadol na rovnú plošinu.

— Už sme tu? — čudoval som sa. — Tak rýchlo? Aid prikývol.

Nikto nás nevítal. Poobzeral som sa. Až k obzoru sa tiahli ozrutné hríbovité stavby, stupňovité budovy a veže, nad ktorými planuli zelené blesky. Boli to zrejme zariadenia, ktoré zbierali a rozdeľovali energiu a odvádzali do závodov. Hríbovité stavby boli medzi sebou pospájané hustou sieťou hrubých potrubí. Pozrel som hore a uvidel som čiernu oblohu s veľkými nehybnými hviezdami: teda planéta nemá atmosféru; preto tu jadro Galaxie žiarilo oslepujúcim jasom, ktorý zatieňoval slnko.

Navliekli sme si skafandre, prešli sme cez tri hermetické komory a vyšli sme z rakety.

— Musíme vziať odtiaľto ďalšiu zásobu mezónovej hmoty, — povedal mi Aid prísne. — Ale ty nás počkáš u dispečera. — A ukázal na polkruhovitý obrnený hríb, vzdialený od nás päťsto metrov. — Nesnaž sa ujsť. Tu sa ti to nepodarí. Mezónovú hmotu preberieme a naložíme za päť hodín.

Príťažlivosť bola na tejto planéte značne slabšia ako na Griáde. Preto som sa ľahko pohyboval v griádskom skafandri. Podišli sme k dverám dispečingu. Aid stlačil na stene gombík a dvere sa hneď samočinne otvorili.

V priechodovej komore sme vyzliekli skafandre a vstúpili sme do dlhej, priestrannej haly. Na okamih sa mi zazdalo, že som sa znovu dostal na Ostrovy oddychu, pretože som zacítil omamný vzduch morských priestorov, vôňu tropických kvetov. V dispečerskej miestnosti bolo prekvapujúco verne napodobnené podnebie ďalekých Ostrovov oddychu.

V priestrannej hale boli dohromady len traja Poznávatelia, ktorí sa s chladnou vážnosťou prechádzali pozdĺž čudesných prístrojov. Na obrazovkách prístrojov sa mihali, blýskali a iskrili stovky chvejúcich sa, pulzujúcich kriviek.

Ozrutný projektor uprostred miestnosti sa pravidelne rozsvecoval a ukazoval, ako prebiehajú jednotlivé cykly výroby mezónovej látky.

Aid prehodil pár slov s Poznávatelmi, ukázal na mňa a vyšiel z miestnosti.

Pristúpil som k jednému z Poznávatelov, ukázal som na budovy, ktoré bolo vidieť za vysokým úzkym oknom, a spýtal som sa: — A na to všetko stačíte vy traja?

Poznávate! si ma dlho prezeral; zrejme rozmýšľal, čo odpovedať.

Potom širokým gestom ukázal na informačné obrazovky, ktoré sa v tej chvíli rozžiarili. Uvidel som nekonečné podzemné tunely, po ktorých chodili robotníci s nezdravými zemitými tvárami. Oči im svietili ako fakle v prízračnej purpurovej hmle. Hmla zrejme pochádzala zo škodlivých výparov hornín.

— Kto je to? Hádam len nie Griáďania? — žasol som nevdojak.

— Nie, — povýšenecky odvetil Poznávate!.

Z tónu jeho reči som vycítil, že moje slová urazili jeho samoíúbosť.

— Poznávatelia nehromadili po celé tisícročia vedomosti nato, aby sami pracovali v hlbinných náleziskách mezónovej suroviny. Na to máme Erobsov.

Dozvedel som sa, že v podzemí planéty, v hĺbkach od tristo do osemsto kilometrov, sa rozkladajú celé mestá, kde žijú vesmírni robotníci — Erobsovia. Ako sa dostali na planétu? Pochádzajú z tých istých ostrovanov, potomkovia ktorých obrábajú Súmračné planiny? Premáhal som hnev, ktorý ma dusil, a pozeral som sa na vesmírnych príbuzných Griádoidov, pracujúcich pri obrovských mechanizmoch. Zahalení purpurovými oblakmi prachu, krok za krokom sa zahrýzali do hornín v bezprostrednej blízkosti ťažkého jadra planéty. Dobývali surovinu pre výrobu mezónovej látky.

Potom sa predo mnou vynorili ulice podzemných miest, uvidel som vesmírnych robotníkov pri práci, pri oddychu, vo volnom čase; matne blikali osvetľovacie lampy, pravidelne pulzoval prístroj na obnovu ovzdušia a z času na čas chrlil na povrch planéty škodlivé plyny. Hoci tu boli oveľa ťažšie životné podmienky ako na dne Fialového oceánu, márne som hľadal na tvárach Erobsov výraz otrockej pokory. Všade som videl smelé, rozhodné tváre, rozumné pohľady ako u Griádoidov.

Obrátil som sa k samoľúbemu a ľahostajnému Poznávateľovi, ktorý lenivo pozeral na obrazovky a chcelo sa mi zakričať do jeho ľadovej tváre: „Barbari! Treba vás zničiť ako škodlivú pieseň na tele tisícročnej civilizácie!” Teda zasa ideme do Trozy. Čo ma asi čaká? Aid dozerá na nakladanie posledných balíkov mezónovej hmoty cez hlavný nákladný príklop astroplánu.

Jeden taký „balíček” váži pol milióna kilogramov; nakladá ho vysokovýkonný antigravitačný transportér. Som v riadiacej ústrední. Astronautioperatéri ľahostajne sedia na svojich miestach. Pravedepobne ani netušia, že som poslom ďalekého sveta, kde by Poznávatelia nemohli existovať.

Zrazu mi prišla na um zúfalá myšlienka: pribuchnúť príklop a ujsť.

Ruka sa mi načiahla po automate zatvárajúcom príklop. Ale zdravý rozum mi hneď napovedal, že by som mohol zahynúť v ľadových pustinách Vesmíru. Veď ani neviem, ako zostavili programy elektrónkových prístrojov, riadiacich raketu; nedokázal by som vypočítať nepredstaviteľne ďalekú cestu k Slnečnej sústave!

Okrem toho, v astroplánoch nie sú anabiózne vane — zomrel by som prv, než by som sa dostal na perifériu Galaxie. A nakoniec, čo je najdôležitejšie — dokázal by tento astr oplán vyvinúť nadsvetelnú rýchlosť? Pravdepodobne nie. Keby to tak bol medzigalaktický astroplán! Nie, ani vtedy by som nemohol odletieť: veď Piotr Michajlovič zostal v Troze! Dobre, vrátim sa do Trozy. Nemôže byť ani reči o tom, aby sme sa podrobili dobrovoľne hnusnej operatívnej výmene mozgových centier a aby sme sa potom dali dopraviť do preslávnej Zelsy.

Odrazu som sa mykol, lebo sa ozval ostrý zvuk zatváraného príklopu. Bol to, pravdaže, Aid! Operatéri sa náhlili na miesta. Poznávate! zapol štartový signál. Antigravitačný transportér sa pomaly vzďaloval nabok. Ešte chvíľka a astroplán sa za rachotu energetického spätného nárazu odtrháva od povrchu Ptuina.

Zbohom, priatelia z podzemných miest Ptuina! Verím, že vám čoskoro vyjde slnko slobody!

6

Útek z Trozy

Len čo sa elipsoid dotkol vyleštenej trozskej plošiny, už ma zdrapili služobníci Kruhov mnohotvárnosti, ktorí tu na mňa čakali, a posadili ma do vajcovitého prístroja. O polhodinu prístroj vletel do lievikovitého tunelu. S pôžitkom si obzerám nezabudnuteľnú panorámu Trozy.

… Zavreli ma do trojuholníkovej miestnosti bez okien. Cez jednu stenu matne presvitá polarizované svetlo. Kde asi je Piotr Michajlovič? 2e by už nežil? Od týchto rozumárskych barbarov aby človek čakal to najhoršie.

Silný buchot prerušil moje myšlienky. Do miestnosti vletel snop ostrého svetla. Zažmúril som oči, a keď som ich otvoril, stáli predo mnou traja služobníci.

— Poď, — prehovoril ktorýsi studeným hlasom. Mlčky kráčame cez tunely.,2e by do Zelsy?…” Výťah sa zastavil pred okrúhlymi dverami. „Iste operačná sála” pomyslel som si zmätene. „Co teraz? Nečakaným úderom omráčiť sprievodcov a pokúsiť sa ujsť? Hej, ale ako ujsť z Trozy?” Služobník otvoril dvere a moje obavy sa rozplynuli: spoznal som známu biopsychologickú sálu. Pravdepodobne na mňa čakali, lebo hlavy biopsychológov v oranžovomodrých odevoch sa rýchlo otočili ku mne. Na vyvýšenom mieste sedel Jugd, Liug a ďalší traja neznámi Griáďania. Uprostred oranžovomodrých som zazrel… akademika Samojlova. Odstrčil som služobníkov, zamieril som k nemu a sadol som si vedia neho.

— Piotr Michajlovič, som rád, že vás vidím. Už som ani nedúfal, že vás nájdem živého. Co chcú s nami robiť?

Samo j lov sa tváril ustarostené. Zvraštil čelo, nepozorovane mi kývol a náhlivo mi zašepkal: — Hrozí nám vážne nebezpečie. Teraz budú rozhodovať, čo s nami.

Teba prikázali Kruhy poslať do želských baní. Už si o nich počul?

— A čo čaká vás? Samo j lov sa uškrnul: — Mňa? Za vzorné správanie ma asi použijú pre ďalšie štúdium mozgových procesov…

Biopsychológovia pozorne načúvali, o čom sa zhovárame, ale ľahostajne sa odvrátili, pretože nič nerozumeli; predmety skúmania ich zatiaľ nezaujímali.

— Ja mám toho tiež dosť, — povedal zrazu Piotr Michajlovič. — Griádsku teóriu priestoru a času v hlavných rysoch poznám. Všetok potrebný materiál mám na mikrofilmoch. — Spokojne sa pohladil po napcha tých vreckách. — Podrobnému štúdiu mikrofilmov venujem zvyšok života. Musíme rozmýšľať o návrate na Zem.

— Už je asi neskoro, Piotr Michajlovič. Teraz sa odtiaľto nedostaneme.

— Dostaneme, — povedal Samojlov pevným hlasom. — Dobre, poro zprávame sa medzi štyrmi očami. Pozri, už sa to začína…

Jugd panovačne udrel po stĺpe tenkou tyčkou. Ozval sa melodický zvuk a zavládlo úplné ticho.

— Kruhy mnohotvárnosti žiadajú prerokovať otázku prišelcov zo Zeme. Neposedný divoch menom Vektor (tak vyslovil moje meno), ako nevhodný objekt výskumu mozgovej činnosti a rušiteľ Harmonického poriadku Griády, bude neodkladne dopravený do Zelsy. Tebe, Liug, — obrátil sa k červenookému biopsychológovi, — nariaďujem vykonať na pozemšťanovi op eráciu mozgu.

Červenooký sa pokojne zaškeril a prikývol.

Ale tu prišiel neočakávaný obrat. Biospychológovia v podstate súhlasili s Jugdovým návrhom. Uzniesli sa, že mňa dopravia do Zelsy a Samojlova prevezme Mozgové oddelenie. Budú hlbšie skúmať jeho myslenie. No zrazu sa Liug obrátil na Jugda.

— Biopsychologické oddelenie žiada, aby si ešte na týždeň mohlo ponechať oboch pozemšťanov kvôli zaujímavým a sľubným pokusom, skrížiť ich s Griádoidmi a Erobsami. Súdime, že pokusy prinesú veľký osoh Poznávateľom. Bytosti, ktoré vzniknú v dôsledku pokusov, budú pôvodcami novej pracujúcej rasy. Zdedia od pozemšťanov niektoré cenné vlastnosti: chápavosť, rozhodnosť, práceschopnosť. — Pri týchto slovách spokojne pozrel na akademika. — Naši operatéri majú detský rozum a Griádoidi sú hlúpi a vzdorovití. (Usmial som sa, keď som si spomenul, ako usilovne sa deti oceánu učia v tajných školách podmorských miest.) Už nie sú schopní obsluhovať najnovšie stroje.

Biopsychológovia súhlasne zahučali, zacvakali čudnými prístrojmi a postavili sa za Liugov návrh. Jugd sa porozprával cez televízny kanál s Elcom a oznámil, že Kruhy mnohotvárnosti pokus povoľujú. Služobníci Kruhov mnohotvárnosti nás odviedli vedľa do polotmavej miestnosti. Keď sme zostali sami, Samojlov sa hlasno rozosmial: — Počul si, čo vymysleli?

Potom sa horúčkovité začal prechádzať po miestnosti.

— Co čušíš? — osopil sa zrazu na mňa. — Treba čosi podniknúť!

Musím sa priznať, že až v tejto chvíli som si uvedomil zmysel neslýchaného návrhu. Celé hodiny sme presedeli v ťažkých myšlienkach. A odrazu mi svitlo v hlave.

— Počkajte!

A vyložil som mu svoj plán na záchranu, ktorý využíval pokus Poznávateľov a využíval ho proti nim. Samojlov sa zamyslel a po chvíli ožil.

To si zle nevymyslel! To bude asi jediné východisko. Ale na čom odletíme? Neviem, kde zoberieme vajcovitý prístroj.

A načo by nám bol? — povedal som a vytiahol som spod pazuchy antigravitačný disk. Starostlivo som ho schovával pred Poznávateľmi, rovnako i rádioteleprístroj, ktorý som dostal od Džirga.

Samojlov ma tuho objal.

— To nám prišlo veľmi vhod, — vzrušene prehovoril akademik. — Ale či nás oboch unesie? Poznám technické údaje disku. Má nosnosť stošesťdesiat kilogramov. A ja vážim osemdesiatpäť a ty?

Deväťdesiat! — odvetil som skrúšene. — Keby som to bol vedel prv!

Neboj sa, — upokojoval ma Samojlov a v duchu čosi usilovne počítal.

— Spravidla každý prístroj má nejakú rezervu — teda aj disk bude mať asi väčšiu skutočnú nosnosť. Ale čo budeme rozprávať, môžeme si to overiť.

Rýchlo som pripravil disk, objal som Samojlova a stlačil som páčku prístroja. Dosť pomaly sme sa vznášali k povale.

— Tak vidíš, — poznamenal Samojlov. — Hoci ťažko, ale predsa nás unesie. A kade vlastne poletíme?

— To už nechajte na mňa.

So sprisahaneckým výzorom som vytiahol druhý predmet — rádiot eleprístroj. Samojlov ešte nevedel, o čo ide, a spýtavo na mňa pozrel.

— Načo je ti ten prístroj? — usmial sa. Neprestal som napínať akademikovu zvedavosť, zapol som aparát a vytočil som dohovorenú volaciu šifru. Na miniatúrnej obrazovke sa zjavili zelenkasté pásy. Prešla minúta, dve, tri. Odpoveď neprichádzala. Co sa prihodilo? Prečo Džirg mlčí? Už som sa začínal cítiť trápne a chystal som sa všetko obrátiť na žart, keď vtom zelenkasté pásy vybledli a na obrazovke sa objavili nejasné črty Džirgovej tváre. Stál na palube neznámeho plavidla a ustarane hľadel do takého istého rádioteleprístroj a ako ja.

Jeho tvár vyjadrovala vzrušenie a obavy: zrejme si všimol nezvyčajné prostredie, v ktorom sme boli.

— Počúvam ťa, brat, — začul som Džirgov hlas, oslabený vzdialenosťou, a uľahčené som si vydýchol.

Čo sa s tebou robí? Vyzeráš utrápený, — pokračoval.

Kde si? Čo môžem pre teba urobiť?

Niekoľkými slovami som mu rozpovedal, čo sa s nami stalo, a poprosil som ho, aby nás schoval na svojom člne. Džirg sa nezačudoval, iba povedal: Kedy a kde?

Čakaj nás v tých miestach, kde sme sa pred šiestimi dňami rozišli: na severozápad od Drazy. Pamätáš sa na ten rádiomaják? Presný príchod ti oznámim dodatočne.

Dobre, — povedal Džirg. Budem vás čakať.

Obrazovka zhasla. Samojlov s rastúcim údŕvom počúval náš rozhovor. Až teraz som si uvedomil, že som sa mu ani slovom nezmienil o svojej ceste. Rozišli sme sa celkom nečakane, v deň, keď som ho nenápadne opustil v griádskej škole. Začal som rozprávať o svojich príhodách.

— Ja to už všetko viem, — prerušil ma netrpezlivo. — Sledoval som tvoje dobrodružstvá pomocou elektrónkových hľadačov. Viara mi ukázala, do ktorej oblasti Fialového oceánu si sa vybral s Džirgom. Radšej mi povedz, aký plán úteku si vymyslel.

Akademik si vypočul môj návrh a pochybovačné pokrútil hlavou. Ale napokon uznal, že v takejto situácii by sme nič lepšieho nevyhútali.

Za pokus to stojí, — povedal, — Ale za budol si na jednu dôležitú maličkosť: podarí sa nám vkĺznuť do výstupného trozského tunela?

Do lievika? Predpokladám, že Griáďania ho otvárajú s pravidelnou presnosťou, možno každú hodinu. Musíme nájsť jeden kanál a vyčkať pri ňom, kým tunel otvoria.

Nie, nie je to tak, — namietal Samojlov. — Počuj, «čo ti poviem: v ýstupný tunel sa otvára šesťkrát denne, aj to iba špeciálnym kódom, ktorý je v Elektrónkovej centrále Trozy. Náhodou som sa ho dozvedel. Hoci Poznávatelia dosiahli vysoký stupeň vývoja, sú dosť naivní a domnievajú sa, že sme vo vývoji nevelmi predstihli operatérov z Trozy. Preto som sa v Informatóriu tešil úplnej slobode a mal som prístup ku všetkým jeho pokladom. Tento kód je v päťsto štvrtej vrstve stredného pásu Informatória. Viem to.

Ale ako ho treba použiť?

Celkom jednoducho: vysielačku máš. Do generátora založíme šifru a naladíme sa na prechodný automat, ktorý je umiestený na streche Kruhov mnohotvárnosti. Vtedy sa tunel otvorí, ale nie nadlho, dohromady len na päť minút, lebo v Elektrónkovej centrále to zistia a tunel hneď zavrú. Za týchto päť minút sa musíme dostať z Trozy von.

Jasné, — povedal som a v duchu som ešte raz ďakoval osudu, že ma opäť zviedol s Piotrom Michajlovičom.

… Prudké trhnutie prerušilo môj nepokojný spánok.

— Vstávaj, prišli po nás, — šepkal akademik. Nadvihol som hlavu: do miestnosti vstupoval Liug a dvaja neznámi služobníci Kruhov mnohotvárnosti.

— Pôjdete so mnou do Zdokonälovacieho oddelenia, — prehlásil biopsychológ bez dlhých rečí.

V Zdokonaľovacom oddelení prebehol dosť nezvyčajný rozhovor:

— Môžete sa podrobiť pokusu? — spýtal sa nás Jugd. Akademik užuž chcel vysloviť svoje rozhorčenie, ale ja som smelo odvetil: — Áno!

Samojlov na mňa začudovane pozrel, ale upokojil som ho pohľadom.

Umiestili nás v dvoch laboratórnych miestnostiach vedľa seba a kázali nám čakať. Šťastie nám žičilo: v povale laboratória bol oválny otvor, pravdepodobne kvôli vetraniu. „Koľko času nám zostáva?” premýšľal som horúčkovité, keď som si pripevňoval disk k hrudi.

— Piotr Michajlovič, poďte rýchlo sem! Je najvyšší čas!

Akademik sa kdesi zdržal.

— Co tam robíte? — zvolal som nespokojne. — Chytro!

Konečne sa Samojlov objavil vo dverách.

— Daj sem vysielačku! — povedal.

Kým ladil aparát, starostlivo som zamkol vonkajšie dvere laboratória.

— Teraz sa ma poriadne chyťte, — zašepkal som Samojlovovi.

Vzrušenie mi zovrelo hrdlo. Pevne sme sa objali a zapol som disk.

Prístroj nás lahodne a zdalo sa mi, že aj lahšie ako prvý raz, vyniesol k otvoru. Museli sme odtrhnúť niekoľko priezračných priečok, ktoré sa otáčali v otvore, aby sme mohli cezeň preliezť. Podarilo sa nám to len po veľkej námahe. Ocitli sme sa v širokom temnom komíne. Kam nás asi zavedie? Vystupovali sme stále vyššie a neraz sme sa pošmykli na jeho hladkých stenách.

Zrazu som dosť bolestivo vrazil hlavou do niečoho tvrdého. Stúpanie sa skončilo. Ukázalo sa, že tu sa kanál ohýba o štyridsaťpäť stupňov. Hneď bolo vidnejšie. Ďaleko vpredu zamihotalo svetlo.

Neočakávaná prekážka, — zahundral akademik. — Tu nám disk n epomôže.

Chytro, chytro, — poháňal som akademika, hoci som vedel, že je to zbytočné. — Štvornožky!

Vypol som disk a začal som sa plaziť ako za dávnych čias naši predkovia na bojiskách.

Chvíľu bolo v komíne počuť len akademikove nadávky; nebol zvyknutý pohybovať sa takým spôsobom. „Za koľko sa asi vrátia biopsychológovia?” bzučalo mi v hlave. „Za hodinu alebo za päť minút? Kedy sa už skončí tento prekliaty komín?” Svetlý kruh vpredu sa mi ešte stále zdal nekonečne ďaleko. Pozbieral som posledné sily a plazil som sa ešte rýchlejšie. Akademik zaostával.

— Nevzdávajte sa, Piotr Michajlovič! — povzbudzoval som ho. — P otom si oddýchneme.

Mlčal a fučal ako rušeň.

— Uf! Konečne! — vydýchol som si s velikánskym uľahčením a opatrne som vystrčil hlavu z otvoru. Srdce sa mi radostne rozbúchalo: otvor ústil práve pri úpätí budovy Kruhov mnohotvárnosti.

— Chytro, Piotr Michajlovič! — šepkal som hlasno. Akademik sa ešte plazil kdesi v tme, zo desať metrov odo mňa. Vystrel sem ruku, nahmatal som Samojlova a jedným ťahom som ho vytiahol von. Fučal od námahy a nemohol zo seba vydať ani slovo.

— Kde je automat, ktorý otvára lievik? — súril som.

— Tam… počkaj. Hneď, — a kľakol si na stupienok. Videl som, ako Samojlov zbledol, a uvedomil som si, že mu bude ťažko, keď sa ma bude musieť držať počas letu. Strhol som si disk z hrude a pripevnil som ho akademikovi. Potom som sa pre istotu priviazal k učencovi remeňom a pevne som ho objal okolo pliec. Disk nás znovu vyniesol do vzduchu.

O chvíľu sme sa vznášali vo výške najvrchnejšieho stupňa budovy.

Zrazu som si všimol, že okolo sa začalo stmievať. Vôkol blikali nespočetné svetlá. Pozrel som hore, ale cez priezračnú strechu Trozy som nevidel ani fialovú oblohu, ani jadro Galaxie. Po oblohe leteli ťažké chmúrne mračná!

— Začína sa cyklus hmiel a búrok, — poznamenal odpočinutý akademik.

,Je to dobre, či zle?” pomyslel som si.

— Tu je prechodný tunelový automat, — ukázal Samojlov na stvorhrannú skrinku z umelej hmoty.

— Pozri hore.

Stlačil gombíky prístroja a vyslal signál. V automate čosi zaštrkotalo, zabzučalo.

— Lievik! — zakričal som natešene.

Polaroidná strecha sa pomaly otvárala práve nad budovou Kruhov a postupne sa vydúvala hore do tvaru širokého kužeľa. Disk som zapol na plné obrátky. Prístroj zabzučal tenkým hlasom, ani čo by sa sťažoval na neprimerané zaťaženie, a začali sme sa špirálovite dvíhať k hrdlu lievika. S obavami som pozeral na hodinky. Od chvíle úteku prešlo 45 minút. Ktovie, či nás už začali hľadať? A keby? No aj tak sme stúpali pomaly.

— Štyri minúty! — zachrčal Samojlov. — O minútu sa tunel zavrie. Chytro! Lebo je všetkému koniec…

— Zatvára sa! — zvolal som, keď som spozoroval, že kužeľ sa pomaly začal skracovať.

Ešte kúsok! Už len chvíľku! Len čo sme prešli cez hrdlo tunela, zmenšilo sa na veľkosť svetlíka a s tichým šramotom sa zavrelo.

Nad hladkou plošinou nás privítal prudký vietor. Na šťastie nám vial do chrbta. Nepredstaviteľná horúčava, ktorej som sa tak bál, poľavila, ale bolo dusno a sparno. To boli prvé príznaky obdobia hmiel a búrok!

Znezrady som sa inštinktívne obrátil, ako keby ma čosi nutkalo, a srdce sa mi zovrelo: za nami znovu vyrástol kužeľ otvárajúceho sa tunela a na jeho okraji sa zjavila čierna bodka. Zakrátko sa premenila na malú postavu: ktosi nás prenasledoval.

— Piotr Michajlovič, naháňajú nás! — povedal som akademikovi.

Samojlov sa strhol a bez slova posunul páčku horizontálnej rýchlosti do najkrajnejšej polohy, čo badateľne zrýchlilo náš let. Niekoľko minút sa postava nezväčšovala, ale potom nás začala pomaly doháňať. Leteli sme v hustnúcom súmraku nad čiernymi lesmi 2 3 3 Griády; lenlen že sme sa nedotýkali korún stromov. Prístroj vynechával; preťaženie zrejme spôsobilo, že nejaké jemné mechanizmy prestávali pracovať. Zakrátko sa k nám prenasledovateľ natoľko priblížil, že som rozoznal jeho tvár. Bol to červenooký Liug! Ako nás len našiel? A prečo je sám? Akiste sa prvý dovtípil, kade sme ušli, a kým organizovali prenasledovanie, pustil sa za nami na vlastnú päsť. Nech, tým lepšie pre nás.

Liug čosi kričal a zúrivo mával rukami; prikazoval nám, aby sme zostali stáť. Vzdialenosť medzi nami a ním sa zmenšila na dvadsať metrov.

— Vidím rádiový maják! — skríkol odrazu Piotr Michajlovič. — Ten, o ktorom si hovoril Džirgovi.

Pozrel som sa na mapu a na kompas.

Liug prestal gestikulovať, vytiahol z vrecka akúsi dlhú paličku a namieril ňou do nás. Oslepujúco sa zablysol krátky belasý, skoro priezračný plameň a s hrôzou som videl, ako akademikovi bezvládne klesla hlava.

Zmocnila sa ma divá zúrivosť. Prudko som zabrzdil prístroj, takže Liug, ktorý náhlivo nabíjal zbraň, bezmála vrazil do nás. Vtedy som ho voľnou pravou rukou zdrapil za hrdlo a súčasne som ho kolenom kopol do brucha. Liugovi zacvakali čeľuste a počul som, ako zachrčal. Stále mocnejšie som zvieral hrdlo nepriateľa.

O minútu bol všetkému koniec. Odopäl som z hrude mŕtveho Liuga antigravitačný disk, ktorý mi lenlen že nevyletel z rúk, a Griáďanovo telo zletelo dolu ako kameň. Horkoťažko som si pripevnil Liugov aparát, uvoľnil som remeň, ktorý ma pripútaval k akademikovi, vyrovnal som rýchlosti oboch diskov a chytil som Piotra Michajlovíča za ruku. Bola studená ako ľad. Pochytilo ma zúfalstvo. Zahynul človek, s ktorým som vykonal najväčšiu cestu v dejinách Zeme, s ktorým sme objavili tento svet. Zomrel geniálny vedec, ktorý podaroval ludstvu gravitónovú raketu! A kolko ešte mohol urobiť…! Podo mnou už hučal oceán. Veža rádiového majáka zostala vpravo.

Mechanicky som hladal očami Džirgovo plavidlo, ohromený žiáTom. Súmrak už natoľko zhustol, že nebolo takmer nič vidieť. Zrazu asi polkilometra na juh vzplanuli tri oranžové svetlá. To je Džirg.

A konečne sme pri člne. Ticho som zosadol na palubu, pričom som reguloval dva prístroje naraz a opatrne som podopieral Samojlova. Džirg už utekal ku mne.

— Co sa stalo? — spýtal sa a preľaknuto si obzeral akademika.

— Liug… — vydralo sa mi z úst.

Starostlivo prezrel akademika a ukázal mi tmavú škvrnu, ktorá sa zjavila na sluche.

— Gravitačný zásah, — povedal Džirg ticho. — Nastalo okamžité ochrnutie a smrť. Zostáva už len jedna možnosť — Veľký juhozápadný ostrov.

Netušil som ešte, na čo sa Džirg spoliehal. Mlčky som mu pomohol obliecť Samojlova do chladiaceho skafandra. Iba toľko som chápal, že Džirg chce akademikovo telo uchrániť od rozkladu. Pravdepodobne nám môže pomôcť ktosi, kto býva na ostrove. Ale ako a čím? Vari možno vzkriesiť mŕtveho?

Tej noci hviezdy svietili tak matne a slabo, že by som sa podľa nich nebol vedel orientovať. Začínalo sa obdobie hmiel a búrok. Jadro Galaxie sa zatiahlo nepreniknuteľnou hmlou. Ráno bolo horúce a sparné bezvetrie, iba občas sa prihnal silný vietor. Slnko ledva presvietilo cez hmlu. Džirgova tvár bola rovnako zachmúrená ako obloha.

— Blíži sa uragán, — poznamenal. — Päť ráz som videl na Fialovom oceáne veľkú búrku; každá sa začínala takto.

Hoci bolo bezvetrie, po oceáne sa preháňali nezvyčajne vysoké vlny.

O nejakých desať minút sa Džirg šiel pozrieť na prístroje. Vrátil sa ustarostený.

— Už sa to začína. Cítiš tú pálavu?

Utrel som si spotené čelo. Za hodinu bolo dusno ešte neznesitelnejšie, bezvetrie trvalo. Obloha dostala medenočervenú farbu s fialovým odtieňom. Po strašidelnom oceáne sa valili dlhokánske ťažké vlny. Zlovestný medenofialový svit zrazu zmizol. Zotmelo sa. Džirg čosi kutil nad infrazvukovým barometrom — určoval stred uragánu, ktorý sa nezadržateľne hnal na nás odkiaľsi z temnoty.

Uragán sa prihnal o druhej hodine. More sčernelo. Hladinu čerili biele spenené vlny. Spočiatku povieval obyčajný čerstvý vetrík. Stožiar elektromagnetického prijímača bzučal. Cln zvýšil rýchlosť pod náporom vetra, ktorý sa zrazu strhol. Vietor tíchol iba na chvíľku a potom dul ešte besnejšie. Čelo lode bolo takmer neprestajne pod vodou. Spenené vlny začali zalievať palubu: gravitačné utišovače vody už nestačili na rozbesnené vlnobitie. Nespúšťal som oči z rádiového barometra, ktorý ešte vždy vytrvalo klesal.

— Stred uragánu je kdesi na východ od nás, — oznámil mi Džirg. — Ideme mu presne v ústrety. Musíme zmeniť smer. Škoda, že čln nie je upravený na podmorské plavby. Po tej príhode — mal na mysli „výbuch” hydr omobila a môj „zázračný” únik — mi dali obyčajný elektromagnetický čln. P onorili by sme sa pod hladinu, a nemuseli by sme sa báť nijakého uragánu.

Čln sa otočil a rýchlo zamieril na severozápad cez temnotu a búrku.

Po čase ma Džirg znovu oslovil: — Uragán opisuje obrovský oblúk. Ešte som ho nestihol vypočítať, ale zdá sa, že ohnisko víchrice nás doháňa. Všetko závisí od rozmerov oblúka.

Potom by bolo s nami zlenedobre! Už ani teraz sa nedá plávať: vlnobitie je prisilné. Taký uragán som ešte v živote nevidel! Pri nárazoch dosahuje rýchlosť vetra až dvesto drún za pätinu kruhu (sedemsto kilometrov za hodinu). A tie vlny! Štvrť storočia som na mori, ale čosi také vidím po prvý raz!

Po mori sa preháňali ozrutánske vlny. Medzi nimi sa otvárali fialové doliny, široké až dva kilometre. Na ich miernych svahoch, sčasti chránených od vetra, sa hmýrili celé reťaze menších vlniek s bielymi penovými čiapočkami. Ale hrebene obrovských valov nemali biele lemovanie: vietor z nich okamžite strhával penu, roznášal ju nad morom a vyhadzoval do štvťkilometrovej výšky.

Čln sa zmietal vo vlnách ako trieska. Jeho trup, vyrobený z neznámej zliatiny, začal podozrivo pukať. Horkoťažko sme sa udržali na nohách.

Pevne sme sa držali podpier pultu. Spomenul som si na akademika, ale keď som nazrel od kajuty, upokojil som sa: Džirg ma predbehol a postaral sa oňho. Akademik ležal v akejsi hojdacej sieti.

Ozrutná vlna s hukotom vrazila do boku lode. Ozval sa praskot.

Džirg zapol kormovú obrazovku. Ukázalo sa, že rezervný prijímač energie na zadnej palube sa zrútil. Čo ak sa zrúti aj hlavný?

Katastrofa sa blížila.

Zrazu som počul Džirgov začudovaný výkrik. Môj priateľ ukazoval na hlavnú obrazovku, ktorá žiarila strašidelným modrastým svetlom, úplne odlišným od obvyklého zeleného svetla. Ale veď som si dobre pamätal, že Džirg hlavnú obrazovku nezapínal! A zrazu sa na obrazovke ukázala nezabudnuteľná tvár, ktorú som nikdy predtým nevidel. Akosi nejasne pripomínala tvár sochy nad priečelím Energocentra. Krásne podlhovasté oči si nás starostlivo prezerali. Potom tvár zmizla. Bolo to ako sen. Džirg, nemý od úžasu, hľadel na mňa a ja na neho.

— Co to bolo? — zašepkal som neisto.

Džirg mlčky mykol plecami. A potom sa začali diať zázraky: vodné hory, ktoré sa s revom hrnuli na palubu, značne znížili svoj nápor. Ručička prístroja na meranie gravitačného poľa skočila na koniec stupnice a oprela sa o okraj. Silné polia neznámej energie sa zhusťovali vo veľkom okruhu okolo plavidla, ako o tom svedčil energetický oscilograf. Na obrazovke počasia sa spleť kľukatých kriviek, označujúcich ohnisko uragánu, pokryla zrazu závojom hmlistých trasľavých škvŕn. Uragán náhle stíchol. Neveril som vlastným očiam, keď som videl, ako na horizonte lenivo opadávajú posledné vlny rozohnanej búrky. Besné zavýjanie vetra prestalo. Nič sme nechápali.

Hoci na obzore bolo vidno fantastické vlny, približne v okruhu štyroch kilometrov okolo člna zavládlo úplné bezvetrie. Oceán bol hladký ako sklo. Bezveterný kruh sa premiestňoval s nami tou istou rýchlosťou ako náš elektromagnetický čln — asi tristo kilometrov za hodinu!.

— To je zázračné a nepochopiteľné! — povedal som ohromený. — Tento zvláštny prírodný úkaz sa’ iste vyskytuje iba na vašej planéte.

Ale Džirg odmietavo pokrútil hlavou.

— Za dvadsaťpäť rokov som nevidel na oceáne nič podobného. Ze by to robili termojaderné slnká južnej Griády?

A začal mi vysvetľovať teóriu atmosferických procesov na Griáde.

— Nie je vylúčené, — skočil som mu do reči, — že tento úkaz súvisí s neznámou bytosťou, ktorá sa zjavila na našej obrazovke.

Džirg mlčal a celým svojím výzorom dával najavo, že si neželá meditovať o tom, čo nepozná.

— Pozri sa na ukazovateľa kurzu! — zvolal. Zaumienil som si, že sa nebudem ničomu čudovať.

Ale nešlo to tak ľahko. Cln z akéhosi dôvodu plával na juhozápad, hoci Džirg ho naposledy nariadil na severozápad. Okrem toho pohyboval sa stále rýchlejšie. Obrovská záhadná sila ťahala plavidlo na juhozápad! Robilo to dojem, ako keby sme sa dostali do akéhosi silového koridoru. Urobil som pokus, aby som o tom presvedčil i Džirga: elektrónkovému „kormidelníkovi” som dal príkaz zmeniť kurz na východ. Čln začal prudko zahýbať na sever, ale o sekundu hľadač smeru poplašné zazvonil, zažmurkal fialovooranžovým okom a plavidlo sa automaticky obrátilo na juhozápad. Tak sme sa unavili, že sme mávli rukou na záhadnú silu, ktorá nás hnala na juhozápad, a zvyšok dňa i celú noc sme spali ako zabití. Aj tak sme boli proti nej bezmocní.

Prebudil ma jasný slnečný lúč, ktorý sa mi opieral rovno do tváre.

Náhlivo som vyšiel na palubu a žasol som. Oceán, pokorný a tichý, vyzeral ako stuhnuté safírové jazero. Bolo neobyčajne teplé ráno griádskych trópov.

Bol to zrejme jeden z posledných tichých dní pred nepretržitým súmrakom obdobia hmiel a búrok. Lahodný vánok sa nežne dotýkol mojej tváre. Dve míle na juh sa z vody vynárali ozrutné palmovité stromy rozľahlého ostrova.

A za palmami, na pozadí oblohy, sa týčil striebristomodrý vrch, ktorý nás ohromoval ideálnym geometrickým tvarom. Bola to guľa, ktorá rozmermi prevyšovala možno Elbrus.

— Džirg, — ozval som sa. — Poď sem! Pozri sa na túto guľu!

— Čo sa stalo? — vyšiel z kajuty s uterákom v ruke a prižmuroval oči od ostrého slnka.

Džirg chvilu sústredene pozeral na modrú gulu. Potom ticho prehovoril:

— Hej. Je taká, ako mi ju opisovala Viara. Videla ju raz, keď ju Jugd vzal na výpravu k ostrovu. Ja som sa nikdy nezatúlal do tejto časti oceánu.

Ak máme veriť prístrojom, preplávali sme od Drazy vyše desaťtisíc kilometrov!

Sila, ktorá ťahala čln, sa značne znížila. Naša rýchlosť klesla takmer na nulu. Tíško sme sa približovali k záhadnému ostrovu, ktorý často zamestnával moju predstavivosť.

7

Obri

Čln sa zastavil uprostred utešeného oválneho zálivu, ktorý mal v priemere asi tri kilometre. Nepreniknuteľné tropické húštiny, poprepletané hustými lianami, na všetkých stranách siahali až k hladine. Velikánske kvety, veľké ani koleso, zádumčivo hľadeli do zálivu a ronili kvapky rosy.

Všade vládlo hlboké ticho. Rovno na sever sa otvárala široká dolina, uprostred nej stála tajomná guľa a zacláňala štvrtinu oblohy. Márne som napínal zrak, nikde som nevidel ani človiečika. A zrazu sa mi srdce rozbúchalo až kdesi v sluchách. Spoza mocného kmeňa vyšiel na breh zálivu vysoký človek v jasnobelasom priehľadnom skafandri. Človek meral najmenej tri metre. Mal bohatierske plecia a dokonale vyvinuté svalstvo. Breh bol vzdialený asi päťdesiat metrov a dobre som rozoznal rysy jeho tváre. Prisahal by som, že je to tá istá tvár, ktorá sa ukázala na obzorovej obrazovke počas uragánu.

Obzrel som sa. Džirgova tvár vyjadrovala úžas.

— To je hosť z Veľkej mnohotvárnosti. Pred päťsto rokmi pomohli predkom dnešných Poznávateľov vybudovať Energocentrum. Na pamiatku toho zanechali znak — sochu nad vchodom. Ale posledných tristo rokov n ejavili známky života; výpravy Poznávateľov k Juhozápadnému ostrovu, podnikané za posledných päťdesiat rokov, sa nič nedozvedeli. Posledný raz tam plával Jugd s Viarou. Rozprávala, že už videli modrú guľu na obzore, ale bližšie ako na dvadsať kilometrov sa k ostrovu nemohli priblížiť. Akási silová bariéra odrážala ich lode na západ, hoci Jugd zapol všetky mezónové generátory, aby neutralizoval bariéru.

„Znamená to, že nie je Griáďan? A kto je to teda? Aká rozumná bytosť? Odkiaľ priletela?” umáral som sa v dohadoch.

Obor v skafandri („Prečo je v skafandri?” pomyslel som si) sa uprene na nás díval a záhadne sa usmieval. Nečakane zdvihol mohutnú ručisko a… zavolal nás k sebe. Zvláštne, že som nepociťoval žiaden strach a povedal som Džirgovi, ktorého nič nemohlo vyviesť z rovnováhy: — Poďme sa s ním zoznámiť!

No jednako sme nemali na čom plávať. Búrka nám rozbila čln a lietajúce disky sa pokazili počas uragánu: boli to veľmi jemné prístroje. Boh porúchané a dokrivené; nechal som ich vtedy nezaistené v kabíne, otrasený akademikovou smrťou.

— Ako zídeme na breh? — spýtal som sa Džirga. Obrovi sa zjavne zunovalo čakať. Vo chvíli, keď som sa chystal skočiť do vody, aby som priplával k brehu, obor sa plavne odlepil od zeme, zdvihol sa do vzduchu a letel k lodi, pričom zostal v obvyklej zvislej polohe ^ Nestačili sme sa ani spamätať a už bol na palube.

Čo mu len povedať? A akým jazykom?

— Nemôžeme zísť na breh, — povedal som napokon na ospravedlnenie. — Máme rozbité všetky prístroje.

Obor mlčal: očividne nepochopil moje slová (vlastne slová lingvistického aparátu). Ale posunkami nám ukázal, že musíme letieť k horám, spoza ktorých vyčnievala striebristomodrá gula.

— Na čom poletíme? — spýtal som sa ho posunkami.

Vtedy obor natiahol ruku, chytil ma za pás a ukazoval mi, že ma ľahko udrží pri lete v rovnováhe. Pochopil som ho, ale začal som zúfalo gestikulovať a snažil som sa mu vysvetliť, že nie sme dvaja, ale traja. Potom som sa rozbehol do kajuty a horkoťažko som vyniesol akademika na palubu.

Z neobyčajne výraznej obrovej tváre som hneď vyčítal, že zoberie aj akademika. Neotáľal a hneď opatrne vzal Samojlova.

Ľahko ho preniesol na breh, znovu sa vrátil a spokojne sa usmieval.

Tvár rozumného spolubrata bola nezabudnuteľná: celá žiarila ohňom, pohybom, zmenou! Črty tváre boli síce veľké, ale zato vytepané dlátom neznámych pokolení do nepredstaviteľnej dokonalosti. Najmenšie odtienky citov a myšlienok sa odrážali na jeho tvári ako bystrý prúd.

Obor znovu netrpezlivo ukázal, že treba letieť. Obrátil som sa k Džirgovi: — Leťme teda! Cítim, že nás čaká čosi neobyčajné. Ale na môj údiv Džirg odmietol opustiť loď.

— Musím sa vrátiť do Drazy, — povedal ľútostivo. — Veľmi rád by som videl neobyčajné veci, ale čakajú ma Griádoidi. Máme pred sebou ešte mnoho bojov! Zbohom…! Udržuj s nami spojenie predošlým signálom. Možno, že teraz sa obrátim o pomoc ja k tebe. Tvoj priateľ (ukázal na akademika) bude žiť!

Srdečne som objal hrdinského syna Griády.

Obor nás s dobrým úsmevom pozoroval.

— Odchádza na more, — povedal som obrovi. — Pustíš ho zo zálivu?

Žiadna odpoveď, hoci sa mi zazdalo, že záhadný človek priaznivo prijal moju prosbu. Zaujímavé, možno ani nemá rečové orgány! Vo Vesmíre sú možné všelijaké čudá.

Nahmatal som vo vrecku rádioprijímač. Presvedčil som sa, či funguje, pristúpil som k obrovi, dôverčivo som naňho pozrel a povedal som mu: — Som pripravený!

Chytil som sa ho za ruku. Obor sa ešte väčšmi usmial a vtom sa zodvihol a preletel na breh. Ledva som stačil zakričať: — Do videnia, Džirg! Pozdravujem Gera a všetkých vašich!

Loď sa prudko otočila a pomaly vyplávala zo zálivu smerom na východ. Džirg mi kýval.

Ostal som sám so záhadným obrom. Pozeral teraz na sever, smerom k moru, a na jeho tvári sa mihli odtiene neznámych myšlienok. O čom rozmýšľal?

Ukázalo sa, že obor vie rozprávať. Povedal do mikrofónu v prilbe niekoľko krátkych viet, láskavo pozrel na mňa a posunkami ma vyzval, aby som čakal. Sadol som si do trávy, ale obor sa začal veľkými krokmi prechádzať; zrejme niekoho očakával. Spoza hrebeňa hory sa ukázala tmavá bodka. Stále sa zväčšovala, rýchle sa približovala k nám a navidomoči sa menila na takého istého obra. Ten, čo priletel, mi priateľsky zamával rukou a hneď opatrne vzal akademika na ruky a ľahko sa vzniesol do oblakov ako rozprávkový džin.

Mňa vzal môj známy.

O chvíľu sme sa vznášali nad okolitými horami. Kŕčovite som sa držal obrovej ruky a zavrel som oči. Potom som pozrel dolu — až sa mi dych zastavil.

Obri zamierili k modrej guli. Dolina, nad ktorou sme leteli, sa náhle zúžila. Tiekol cez ňu bystrý modrofialový potok. Zrejme pramenil v horách, ktoré sa stupňovité dvíhali pred nami. Vystúpili sme do výšky, pomaly sme preleteli cez horský chrbát vo výške šesť či sedem kilometrov. Začalo sa mi ťažko dýchať: vzduch bol značne zriedený. A stále sa pred nami týčila guľa, ktorá prevyšovala aj najvyššie končiare.

Zrazu sa za pohorím rozprestrela nekonečná rovina, ktorá sa tiahla až po obzor. Guľa stála skoro uprostred roviny či náhornej plošiny. Po piatich minútach letu sme sa lahodne spustili k úpätiu gule. Uvidel som pootvorený príklop vchodu. Zmizli posledné pochybnosti: bol to kozmoplán, praotec alebo potomok guľodiskov, na ktorých lietali Griáďania. Nikdy doteraz som nemyslel, že kozmoplán môže byť taký gigantický. Guľovitá stena strmo stúpala hore. Bola vysoká dobrých šesť — osem kilomet rov. A je to bezchybná, ideálna, geometricky pravidelná guľa. Akú vysokú techniku museli mať tí, ktorí ju postavili.

Jeden obor zdvihol ruku. Z východu vykĺzol automatický rebríkovitý mostík a za ním vyskočil bohatier v takom istom modrom skafandri, ako mali moji sprievodcovia. Posunkom mi naznačili, aby som vyšiel ku vchodu a mlčky som liezol hore. Obri s akademikom na rukách stúpali za mnou.

Keď som vstúpil dnu, ocitol som sa v prázdnej kockovitej miestnosti.

Bola to vonkajšia spojovacia komora. Obor stisol neviditeľný gombík a steny sa za nami nečujne zavreli. Zato vpredu sa otvorila nová chodbička. To sa opakovalo dvakrát. Vo výklenkoch poslednej chodbičky viseli jasnomodré priezračné skafandre. Dotkol som sa ich. Ani porovnať sa nedali s našimi masívnymi pancierovými oblekmi, ktoré zostali v „Uránii”.

Dlhý čas sme išli po chodbe, ktorá sa špirálovite vinula v dolnej časti gule. Steny chodby vydávali rozptýlené svetlo, ktoré bolo také silné ako slnečné. Napokon sa chodba skončila a ocitli sme sa vo velkej guľovitej sále.

Obri opatrne položili akademika na lôžko a obrátili sa ku mne. Zapol som lingvistický prístroj a spýtal som sa: — Co budete robiť s mojím priateľom? Neodpovedali a ďalej hľadeli na mňa. Potom jeden vydal zo seba nezrozumiteľný spevavý výkrik. Zo všetkých strán sa zjavili takí istí obri a mlčky ma obstúpili. Ani hlások nenarušil ticho, ktoré zavládlo. Toto záhadné mlčanie ma začalo tiesniť.

— Čo je to za konštrukcia? Prečo mlčíte? — vykríkol som, lebo som už nemohol vydržať.

Desiatky uznanlivých, pozorných očí sa obrátilo na mňa, ako by sa ma na niečo spytovali. Môj sprievodca (podľa všetkého ich vodca) znovu čosi povedal a obri opatrne vyzliekli Samojlova zo skafandra.

— Čo chcete s ním robiť? — vrhol som sa k akademikovi. Bál som sa, že aj oni začnú robiť nejaké pokusy s mojím mŕtvym priateľom ako biopsychológovia. Jeden z obrov ma žartovne zastavil. V jeho svaloch som pocítil rozprávkovú silu.

Celý naplašený pokorne som sa pobral za nimi. Akademika som nespúšťal z očú.

V jednej stene sa otvorili dvere, ktoré viedli do štvorhrannej kabíny.

V kabíne stál záhadný prístroj, pripomínajúci anabióznu vaňu. K veľkému valcu z neznámej hmoty, asi umelej, viedli desiatky ba možno aj stovky lesklých trubiek. Okolo valca boli prístroje. Pripomínali elektrónkové delá alebo biologické žiariče. Celá konštrukcia bola zvrchu osvetlená akýmsi nezvyčajným prenikavým svetlom z podivných svietnikov, zrejme generátorov žiarivej energie.

Jeden z obrov stlačil páku. Casť valca sa otvorila. Akademika vložili dnu a valec sa znovu zavrel. A už znela z prístrojov mocná víťazná melódia.

Rovnomerne začali hučať biologické žiariče, na riadiacom pulte zablikali rady rôznofarebných žiaroviek. A — zázrak! Alebo to bola iba halucinácia? — uvidel som, ako akademikova tvár začala ružovieť. Bolo to neuveriteľné. Ale akademik postupne ožíval.

Už otvoril oči, pohol rukou, a naraz vstal a prekvapene sa poobzeral.

Istotne mu nijak nešlo do hlavy, kde je a čo sa s ním deje. Obri s láskavým úsmevom pozerali na neho. Ktorýsi stisol gombík, valec sa roztvoril. Piotr Michajlovič, ktorý nič nechápal a začudovane si prezeral nezvyčajné prostredie, neisto vyšiel z prístroja. Nevydržal som a vrhol som sa naňho s otvorenou náručou.

Piotr Michajlovič! Veď ste boli mŕtvy! Zabitý! Čože? Zabitý? — čudoval sa Samojlov a opatrne sa ohmatával. — Áno… Ale veď som živý?!

Áno, ste živý! Vlastne boli ste mŕtvy… Ale žijete!

Samojlov pokrčil plecami. Tu som si uvedomil, že nič nechápe a v krátkosti som vedcovi rozpovedal, čo sme prežili. Samojlov sa nezaprel.

Hneď začal útočiť na obrov.

— Nie sme Griáďania, my sme z inej planéty, ktorá sa nachádza na kraji Galaxie. Tu sme len odnedávna, niekoľko mesiacov. A teraz hovorte o sebe vy. Kto ste? Odkiaľ ste prileteli?

Opäť záhadné mlčanie. Nikto vedcovi neodpovedal. Zarazene na mňa pozrel: Azda sú nemí?

Ale nie, počul som niekoľko viet, ktoré povedal ten so zlatým trojuholníkom na hrudi. On nás sem dopravil.

Obri sa často obracali k sebe tvárami, ako to robia pozemšťania pri živom rozhovore. Potom obor so zlatým trojuholníkom sa na mňa uprene zahľadel. Pocítil som slabú bolesť v hlave — ba vlastne akýsi nepochopiteľný tlak na mozog. Ako keby ma niekto neprestajne bodal malými tupými ihličkami do hlavy a snažil sa preniknúť k mozgovým centrám. Začalo mi byť nevoľno.

— Piotr Michajlovič, cítite niečo? Ako hypnóza.

— Myslím, že viem, čo je vo veci, — povedal pomaly Samojlov. Mal zvláštny výzor: zdvihol ruku k tvári a snažil sa zachytiť čosi unikajúce. Sústredene hľadel na dlážku. — Silné biokmit y rozochvievajú aj moje mozgové bunky. Pokúšajú sa nás spýtať…

— Nič sa nás nepýtajú, — namietal som nastrašené. — Mlčia ako predtým!

— Aký si len ned ô vtipný! — zvolal Piotr Michajlovič. — Čítajú si navzájom myšlienky a nie sú odkázaní na nedokonalý spôsob dorozumievania pomocou hlasu.

— Ako sa teda s nimi dohovoríme?

Piotr Michajlovič začal zúfalo gestikulovať, obrátil sa k obrovi, ukázal na svoj jazyk, potom na hlavu; chcel im tak naznačiť, že my sa dorozumievame len pomocou jazyka.

Obor sa uškrnul, chytil nás za ruky ako malé deti; prešiel s nami cez sférickú sálu a doviedol nás k dutej obrazovke v strede polkruhu, ktorý tvorili veľké kreslá. Keď sme si sadli, úplne sme sa v nich stratili.

Sférická sála bola pravdepodobne riadiacou ústredňou kozmoplánu.

Jej rozmery boli ohromujúce: protiľahlá stena bola od nás vzdialená na tristo metrov, ak nie viac, a klenba mizla kdesi hore. Steny ústredne slabo svetielkovali. Ako sme sa neskôr dozvedeli, boli to obzorové a zaznamenávacie obrazovky. Za nami stálo bizarné zariadenie, ktoré pripomínalo živú bytosť, s množstvom rozličných ukazovateľov, prístrojov, lesklých diskov, klávesov a gombíkov. Možno to bol elektrónkový mozog kozmoplánu. Popri stenách sa tiahli rady veľmi zložitých počítacích prístrojov. Väčšinu prístrojov v ústrední som nepoznal a z ničoho sa nedalo usúdiť, na čo sú. Vpravo od elektronkového mozgu stál rozmerný riadiaci pult s radom vyvýšených kresiel pre operatérov. Až sa mi v očiach marilo od aparátov a obrazoviek rôznych tvarov, primontovaných k pultu.

Zostal s nami len jeden obor — náš prvý známy. Ostatní sa myšlie nkami dohovorili, vzniesli sa hore ku kupole a zmizli tam v otvoroch, ktoré zrejme viedli k hnaciemu mechanizmu kozmoplánu. Čoskoro bolo odtiaľ počuť rytmické zvuky, hukot motorov, škrípanie a basový šum. „Určite niečo opravujú,” pomyslel som si.

Obor vyladil podivuhodne vdutú obrazovku, ktorá sa úplne odlišovala od ostatných, pripevnil si na hlavu lesklú sieťovú prilbu, od ktorej viedla k panelu obrazovky hustá sieť drôtov, a posunkami nás požiadal, aby sme si nasadili také isté prilby. Potom spýtavo pozrel na nás. Predpokladal som, že ladil prekladový prístroj. Zreteľne, oddeľujúc jednotlivé slová, som sa spýtal na to, čo sa mi zdalo zázračným čarom: — Ako ste dokázali vrátiť môjmu priateľovi život? No obor opäť záporne pokrútil hlavou a ukázal na obrazovku, ktorá svietila popolavostrieborným svetlom. A vtom sa na obrazovke zjavili obrazy udalostí, ktoré sme prežili v poslednom čase: útek z Trozy, plavba na elektromagnetickej lodi s Džirgom, uragán, príchod k Veľkému juhozápadnému ostrovu, stretnutie s obrom na brehu a let z pobrežia ku guli.

— To je neuveriteľné! — zvolal Samojlov. — Na obrazovke sa odrážajú obrove myšlienky a spomienky. Skrýva sa v nej prazvláštny prístroj: prijímač a transformátor biovln, prúdiacich z mozgu. To, o čom za našich čias na Zemi len hmlisto snívali!

Obor znovu na nás spýtavo pozrel: — Rozprávajme myšlienkami o sebe, — navrhol som akademikovi. — Pozrite, ja si teraz spomínam na odlet „Uránie”.

A naozaj, na obrazovke sa zjavil Hlavný mesačný kozmodróm, obrovská silueta „Uránie”, zástupy pozemšťanov v ťažkopádnych kozmických skafandroch. Potom ľudia zmizli a „Uránia” vzlietla do Vesmíru, zahalená do strašidelných vírov spätnej sily. Ale čo sa stalo: ledva intenzita spomínania oslabla, obrazy začali blednúť a rozplývať sa. Pochopil som, že musím myslieť jasne a logicky, nerozptyľovať sa, lebo vznikla takáto motanica: na pozadí letiacej „Uránie” sa z ničoho nič zjavila Lidina postava alebo tvár.

Samojlov sa nespokojne zamračil: — Nerozptyľuj sa, Viktor, nerozptyľuj sa. Teraz budem rozprávať ja.

Pozorne sa zahľadel na obrazovku. A hneď sa na nej črtala zemeguľa, potom náčrt Slnečnej sústavy, postavenie Slnka v Galaxii — skrátka celá prednáška na astronomickú tému. Potom sa po obrazovke začali mihať celé rady tenzorových rovníc, znamenitá Einsteinova formula E = M02, Lorentzove premeny, napokon rad otáznikov nad formulou „rýchlosť svetla rovná sa konštante”. Svoju myšlienkovú reč zakončil akademik touto formulou a skoro prosebné pozeral už nie na obrazovku, ale na obra.

— Prečo je to tak? — zvolal zápalisto. — Prečo je vo Vesmíre rýchlosť svetla stálou veličinou? Táto myšlienka mi nedá pokoja! Dozviem sa niekedy príčinu nemennosti a ohraničenosti rýchlosti svetla? A ako si mám názorne predstaviť zakrivenie časopriestoru?

Obor sa hlboko zamyslel a pozoroval tok Samojlovových myšlienok na „obrazovke pamäti”. Jeho tvár žila a dýchala súčasne s týmito myšlienkami. Bolo cítiť, že velké prírodovedecké otázky, ktoré trápili akademika, sú pre obra otvorenou knihou. Ale ako nám ich vysvetliť? Asi preto sa zamyslel. Ešte vari polhodinj’ „rozprával”‘ Samojlov o Zemi, o jej spoločenskom živote, o pozemskej vede a technike dvadsiateho tretieho storočia. Na obrazovke ožívali dejiny Zeme, život a všedný deň ľudí, úroveň technického rozvoja v jednotlivých epochách, výdobytky človeka v zápase s prírodou.

Na obrovej tvári sa odrážali stovky rozličných citov. Mimoriadne nadšenie vyvolali u obra obrazy pozemských dejín: boj človeka s prírodou na úsvite civilizácie, velké spoločenské a revolučné hnutia, bojová náplň roľníckych povstaní a proletárskych revolúcií, výpravy moreplavcov a cestovateľov, víťazstvo nad silami hmoty a vtrhnutie do vesmírnych priestranstiev.

Dalo sa predpokladať, že vnútorný duch a rytmus pozemského života, ktorý sa tak výrazne odlišuje od neživej, nudne pravidelnej griádskej civilizácie, najviac zodpovedal povahe obrov z neznámeho sveta.

Keď akademik „dohovoril”, obor prudko vstal, priateľsky sa usmial a ukázal na bioobrazovku. Na popolavom pozadí sa ukázal rozmazaný kotúč Zeme. Akademik urobil nový pohyb, akoby chcel niečo v mozgu zadržať, potom si uľahčené vydýchol a povedal: — Ci chceme teraz uvidieť našu planétu? Ó, samozrejme!

Obor nás objal okolo pliec a odviedol do špirálovitého tunela. Dlho sme sa prepletali bočnými chodbami, kým sme sa dostali do neveľkej sály, v ktorej celú jednu stenu zaberala velikánska obrazovka. Od nej viedla celá spleť vlnovodov. Keď som pozrel hore, uvidel som slabo svetielkujúcu klenbu.

Odrazu nastala úplná tma. Vtom klenba zažiarila hviezdami. Zmeravel som od nadšenia. Hviezd stále pribúdalo. Zhustli a zmenili sa na súvislý svietiaci roj. Zjavili sa obrysy špirálového útvaru — naša Galaxia.

Samojlov neodtŕhal oči od povrchu klenby. Galaxia: sa zväčšovala, jej rozmery rástli. Klenbu zapínali mocné: špirálovito ramená, ktoré sa doslova pred očami rozpadali na drobučké zrnká — hviezdy.

Obor stále točil ladiace gombíky na paneli pod obrazovkou a sledoval fantastickú hru hviezdnych rojov. Špirály bledli a hasli. A vtom sa zjavili tisícročiami zmenené, ale predsa dobre známe súhvezdia.

— Pozrite, Piotr Michajlovič! Tu je Orión, Plejády, a tamto Kassiopea, Centaurus, Pegas! Veď je to naša zemská obloha! Na klenbe zostalo len súhvezdie Panny; ak pozeráme na našu slnečnú sústavu z hlbky Vesmíru, Slnko sa nachádza v tomto súhvezdí. Súhvezdie rástlo, akoby sa rýchlo približovalo k pozorovateľom. Ostatné hviezdy bledli a mizli smerom hore, doprava i doľava. Znezrady klenba zhasla; zato však v strede obrazovky sa ukázala jasná žltá hviezda a okolo nej deväť hviezdičiek, ktoré o chvíľu narástli do veľkosti detskej lopty.

Bola to naša slnečná sústava!

A už celú obrazovku zaplnil kotúč milovanej planéty. Obklopoval ju oblak malých mesiacov.

— Hm… Keď sme leteli preč, umelých družíc bolo dvadsaťšesť, — poznamenal Samojlov. — Teraz sú ich stovky.

Obor nás posunkami vyzval, aby sme si stali k pultu a sami si ladili časový teleskop. Ukázal nám, ako sa reguluje ostrosť, jasnosť a veľkosť obrazu.

Opatrne som otočil mierkový gombík doprava. Hneď zmizol obraz zemskej atmosféry, ktorý zakrýval obrysy svetadielov. Jasne bolo vidieť euroázijský kontinent, ktorý sa čoskoro rozstúpil na všetky strany. Ukázali sa rodné ruské šíravy.

Ale čo sa to porobilo? Nepoznával som miesta, známe od detstva.

Kam sa podeli rozlahlé mestá, priemyselné strediská, továrenské kolosy, sieť diaľkového elektrického vedenia a železníc? Všade sa rozprestieral oceán rastlinstva, zelenali sa koruny mohutných vavrínov, kvitli oleandre; vejárovité palmy prívetivo pokyvovali širokými listami, ani čo by posielali pozdrav tým, ktorí sa preniesli cez čas a priestor a teraz si prezerajú milovanú planétu zo strašnej diaľavy dosahujúcej kvadrilióny kilometrov. Ale prečo v strednom pásme Ruska kvitnú tropické kvety a stromy? Ci nebodaj uplynulo celé geologické odbdobie? Veď pri Moskve a Leningrade bolo tropické podnebie len v mezozoiku!

Márne som sa pokúšal nájsť Zavolžské kozmocentrum, na ktoré som si toľko spomínal. Pozorne som blúdil pohľadom po niekdajších zavolžských stepiach. Nenachádzal som tam nič, čo by sa ponášalo na kozmodróm — všade sa rozprestiera nedozerné more subtropického a tropického rastlinstva. Spomedzi kvitnúcich záhrad a hájov vyčnievali skupiny krásnych budov zo striebristej hmoty. Leskli sa strechy z polaroidného skla. Bolo vidieť aj skupiny pekných ľudí v snehobielych alebo pestrofarebných šatách.

Odrazu sa na obrazovke vynoril pomník. Stĺp bol z blýskavej bielej zliatiny a smelo sa týčil do výšky. Tvar stĺpu pripomínal čosi známe. Zahľadel som sa naň, rýchlo som krútil gombíkmi a div som neskríkol od úžasu. Bol to… náš gravitónový astroplán. Spočíval na pristávacej trojnožke. Zachvátil ma zvláštny pocit, keď som na stĺpe zbadal dva veľké ovaly a v nich.’. svoj a akademikov portrét; boli namaľované enkaustikou, večným farbivom.

Pod portrétmi svietili zlaté písmená: „V treťom tisícročí nového letopočtu odštartovali odtiaľto títo ľudia, ktorí prví vyskúšali gravitónovú raketu a odvážil sa na cestu do stredu Galaxie. Ale nevrátili sa ani teraz, na začiatku prvého tisícročia druhého milióna rokov ľudskej histórie. Večná sláva hrdinom vedy!” Milión rokov… Dych sa mi zatajil. A čo je s Lidou? Kde je?

Bezvládne som spusJl ruky, ohromený bezodnou časovou priepasťou. Cas! Jeho nezastaviteľný prúd, nepodliehajúci nijakým silám, mi uniesol všetko drahé: priateľov a druhov, s ktorými som brázdil Vesmír, prostredie tretieho tisícročia, na ktoré som si zvykol. Pocítil som, že mi zradne zvlhli oči.

Neuniesol neľútostný prúd času aj Lidu?

Teraz zase Samojlov, ktorý pokojne odtisol moju ruku, otočil zázračný kanál neznámeho prístroja na severozápad od pomníka. Pochopil som, že hľadá hlavné mesto východnej pologule. Ale aj to zmizlo. Na mieste, kde kedysi kypel veľkomestský život, sa rozprestierali rozsiahle kvetinové záhrady. Na vŕšku v mori kvetov sa týčila monumentálna niekoľkokilometrová budova. Na priečelí boli velikánskymi písmenami napísané len dve slová. Nijako som ich nemohol rozlúštiť: bol to akýsi neznámy jazyk. Akademik zaostril obraz ako sa len dalo. A vtedy sa pod novým nápisom, zrejme v reči druhého miliónročia, nejasne, ledva viditeľne ukázali staré známe písmená: — „Pan… te… ón nesmrteľnosti”, — rozlúštil nápis akademik.

Podvedomý cit ma prinútil, aby som odstrčil Samojlova od prístroja.

Sám som chytil ladiaci gombík.

— Nechajte ma… sám sa… — šeptal som trhaným hlasom.

Panteón sa rozplynul, roztopil. Jasne, skoro hmatateľne bolo vidieť priestrannú sálu s radmi anabióznych vaní. Na pulte každej vane bol primontovaný portrét „spiaceho”. Z fotografií na niňa prísne pozerali neznámi pozemšťania. A tu prišiel okamih, po ktorom som tak vrúcne túžil celý milión rokov!

Vo svetlom vnútrajšku anabióznej vane číslo dvesto osemdesiatdva som uvidel milú, blízku, známu Lidinu tvár, jej zlaté vlasy, pevne stisnuté pery.

Uprene som hľadel na jej tvár a zhrozený som si uvedomil, že Lidin „spánok” trvá už vyše milión rokov. Tisíc tisícročí alebo desaťtisíc storočí!

Dočká sa dňa, keď vytočím na pulte šifru známu len mne a Samojlovovi a vzkriesim ju tak k životu? Lenže, ako sa vrátime na Zem? Veď „Uránia”, nateraz neužitočný exponát v niektorom trozskom múzeu, nemá nijakých zásob gravitónovej pohonnej hmoty…

Na pulte blikalo ružové svetlo rádioaktívneho časového relé. Na schránke prístroja bol vyrytý latinský znak neptúnia. Doba jeho rozpadu je dva a štvrť milióna rokov. Teda Lida bude spať ešte vyše milióna rokov.

— Musíme sa vrátiť na Zem! A čo najskôr! Zunovalo sa mi obdivovať studený „zlatý vek” Griáďanov. Treba hľadať spjosob, ako sa dostaneme do Vesmíru!

Ale Piotr Michajlovič mi prísne odvrkol: — Vrátiť sa stihneme hocikedy. A istotne sa vrátime! Musí predsa niekto rozpovedať ďalekým potomkom o neobyčajnej ceste do stredu Galaxie. Nevrátime sa skôr, kým sa nezoznámime aspoň s princípmi civilizácie obrov, najväčšej civilizácie, aká kedy jestvovala. Zhodou okolností sa pred nami roztvárajú ešte závratnej šie oblasti poznania. Moja teória časopriestoru si vyžaduje novú dôkladnú revíziu. Verím, že za pomoci obrov sa mi podarí nájsť jednoduchú formulu na vyjadrenie tenzora.

Piotr Michajlovič pevne sedel na obľúbenom koníčkovi.

Kým obri pracovali hore, nadviazal som s akademikom rozhovor o záhadnom plemene rozumných bytostí.

V Informatóriu Poznávateľov naozaj nie sú žiadne zmienky o obroch? — spýtal som sa Piotra Michajloviča.

Predstav si, že nie! Nie som sa nedozvedel ani o pôvode sochy v Energetickom centre. Služobníci a operatéri nevedia vôbec nič. Ich rádiofikovaný mozog zostal na úrovni dojčenského. A Poznávatelia mlčia. Hneď od začiatku bolo jasné, že čosi úporné taja. Odkedy sú tu obri? A aký majú vzťah ku Griáďanom? Socha, samotné Energocentrum a aj Viarine útržkovité slová ma priviedli k presvedčeniu, že kedysi obri spolupracovali s Poznávateľmi, ale potom sa odrazu uzavreli na Veľkom juhozápadnom ostrove. Tu čosi nie je v poriadku.

Ale ako sa dohovoríme s obrami? Zvláštne, že nerozumejú ani náš jazyk, ani jazyk Griáďanov. Prečo asi, Piotr Michajlovič?

Musia rozumieť všetko a som si istý, že o nás už dávno vedia. Myslíš, že z uragánu sme vyviazli náhodou?

Prečo potom neodpovedajú na otázky?

Mám dojem, že príčina je takáto: ich jazyk je natoľko zložitý a nepodobný nášmu a griádskemu, že je im ťažko vyjadriť myšlienky jazykom, ktorý sa im zdá byť jazykom divochov alebo dojčat.

Po dlhej neprítomnosti sa obor znovu vrátil k nám a s priateľským úsmevom sa posadil oproti.

— Pozri, — povedal Piotr Michajlovič, — teraz mu dáme rad otázok.

Musí ich pochopiť a nejako na ne reagovať.

A Samojlov sa obrátil k obrovi:

— Povedzte nám konečne, kto ste? Z ktorej časti Galaxie ste prileteli na Griádu?

Obor vypočul Samojlova, rázne podišiel k hlavnému pultu a s nepostihnuteľnou rýchlosťou začal zapínať prístroje; potom sa točil pri rade elektrónkových strojov. Náhle zhaslo svetlo, ktoré sa lialo zo všetkých strán. Zato sa jasne rozžiarili stenové obrazovky ústredne. Zároveň sa rozozvučala tichá hudba prístrojov a aparátov. Objavili sa neobyčajné, čudesné obrazy.

Obor nám začal vysvetľovať, kde je jeho vlasť. Ukázalo sa, že všetko, čo sa v minulosti dialo v kozmopláne alebo mimo neho, sa ako zázrakom zachovalo na obrazovkách, ktoré boli vlastne rozprestrenou sieťou pamäťových elektrónkových zariadení. Najprv sa na stenách kozmoplánu zjavila neznáma Galaxia, asi trikrát väčšia ako naša. Nemala už špirálové odnože; bola to veľmi stará eliptická Galaxia, na akú sa o milióny rokov zmení aj naša hviezdna sústava.

Vtom sa mi zasekol dych: objavila sa panoráma neobyčajne krásneho sveta. Pod oslepujúcimi lúčami bielomodrého slnka plieskali vlny jasnooranžového mora; po zlatistých pláňach majestátne tiekli pomalé rieky; iskrili sa vodopády, ktoré sa rútili dolu z priezračných jasnožltých balvanov. Nevídané purpurovooranžové rastlinstvo radostne šumelo; na pozadí priezračnej zlatej oblohy bolo vidno vzdušné konštrukcie, oblúky, mosty a veže z oslepujúco modrej hmoty. Všade žiarili, iskrili a v myriadach slnečných iskier sa rozsypali obrovské fontány, ktoré raz vystrekujú vodu do oblakov, raz sa krútia vo fantastických pramienkoch, inokedy zasa rozstrekujú sa v miliónoch trepotavých, akoby živých kvapiek.

Nikdy nezabudnem na tento čarovný obraz: jasne oranžový oceán, splývajúci so sýtozlatým nebom, azúrové mestá, úchvatne čistý a priezračný vzduch, tmavoopálový opar na obzore!

— Kde je tento svet? — vykríkol Piotr Michajlovič, nie menej ohromený ako ja.

Obor sa zhovievavo usmial a začal nám ukazovať, kde leží jeho vlasť. Pohotové načrtol na bioobrazovke udivujúco presnú schému našej Metagalaxie. Jej približné kontúry pozemšťania s velkými ťažkosťami odhalili až po niekoľko sto rokoch astronomických porovnaní. Šípkou nám ukázal jej priemer — štyridsať osem miliárd svetelných rokov. Potom zmenšil našu Galaxiu na veľkosť čajovej mištičky a silou myšlienky nakreslil na druhej časti bioobrazovky hviezdny ostrov bizarnej kužeľovitej podoby a medzi obidvoma sústavami urobil priamku s označením vzdialenosti.

— Dvesto sedemdesiat miliárd svetelných rokov! Osemdesiattri miliárd parsekov! — zvolal akademik. Na tvári sa mu zračil dobroprajný úžas. — Tak vy ste z druhého Vesmíru?! Z druhej Metagalaxie?!

Na potvrdenie týchto slov obrova myšlienka nakreslila na obrazovke jeden z ostrovov neznámej Metagalaxie — tú istú eliptickú Galaxiu, ktorá sa objavila na začiatku — napísala pod ňu názov — tri zvláštne zna ky— a šípkou ukázala na jednu hviezdu v strede.

— Druhá Metagalaxia… Stovky miliárd svetelných rokov, — šepkal akademik. — Ako len prekonali takú vzdialenosť? To je nepochopiteľné!

8

Vládcovia Vesmíru

Prešiel asi mesiac podľa nášho merania času a postupne sme sa dozvedeli o Metagalakťanoch mnohé veci.

Vlasťou Metagalakťanov bola veľmi stará planetárna sústava s bielomodrým ústredným telesom spektrálnej triedy „A”,[5] okolo ktorého obiehalo desať obežníc,

Keď sme sa pozerali na meniace sa obrazy na obrazovkách, sledovali sme ako v transformátore času lisíce rokov trvajúcu cestu vývoja ďalekej spoločnosti. Mnohé sme nechápali. Metagalakťania zašli veľmi ďaleko na vývojovej ceste. No jednako spoločný smer civilizácie, vývin spoločenských zriadení, vyvolávali v nás myšlienku, že dejiny rozumných bytostí a ich spoločností vo Vesmíre sa musí riadiť všeobecnými a jednotnými zákonmi vývoja.

Spoločenské zriadenie Metagalakťanov bolo vrcholom sociálneho usporiadania — ďaleký, veľmi vysoký stupeň komunistickej spoločnosti. Vedľa neho vyzerala komunistická spoločnosť Zeme XXIII. storočia ako mladý rastúci výhonok popri mohutnom, večne zelenom a stále rastúcom strome.

Metagalakťania si v priebehu miliónov rokov vypracovali prostý a harmonický spôsob života, miernosť v jedení, obliekaní a zábavách, krátky dokonalý oddych na spôsob svojrázneho elektrospánku a biologického žiarenia, rovnomerné striedanie duševnej a telesnej práce, bohatý súhrn najrozličnejších druhov tvorivej činnosti u každého človeka — príznak vysokého vývinu schopností komunistického pracovníka.

V priebehu mnohých miliónov rokov trvania civilizácie Metagalakťania všetky planéty bielomodrého slnka si prispôsobili pre život alebo priemyselnú výrobu. Na dvoch planétach, ležiacich blízko slnka, vybudovali energetické stanice. Premieňali slnečnú energiu a vysielali ju na druhé planéty, ktoré sa zmenili na kvitnúce záhrady. Neuveriteľne vysoký rozvoj výroby a vedy, skoro úplná moc nad prírodou na začiatku sedemdesiateho miliónstoročia položili pevný základ nekonečnému rozvoju metagalakťanskej spoločnosti. Gigantické laboratórium poznania, chrám kultúry a umenia — ta ký dojem zanechali vo mne obrazy metagalakťanského života v planetárnej sústave nekonečne vzdialeného bielomodrého slnka.

Zbytočne som sa spočiatku obával, že je to taký istý. chladne rozvážny svet bezcitných Poznávateľov ako na Griáde. Keď som uvidel parky a štadióny, zaliate svetlom prirodzených i umelých sine, a zaplnené veselými obyvateľmi, kypiacimi životom a energiou, ich tance a hry, keď som počul vystúpenia umelcov na masových koncertoch, ovanulo ma čosi známe, milé, blízke…

Zvlášť mi utkvel v pamäti jeden koncert. Poriadal sa na širokej prírodnej terase v hornatej krajine. Nádherné horské chrbáty, sfarbené do oranžová rastlinstvom, ktoré ich pokrývalo, obklopovali veľkú kotlinu, pretvorenú na park s kvetinovými záhonmi. Na koncerte bolo aspoň milión divákov.

Začala sa slávnosť, nad kotlinou sa rozprskovali ohňostroje a vysoko na zlatej oblohe žiarili tri oslepujúce znaky. Obor nám vysvetlil ich význam: oslavovali sedemdesiatpäťmiliónte výročie civilizácie!

Kruhovité rady striebristých kresiel obkolesovali pódium. Za búrlivého potlesku sa na ňom zjavil oduševnený spevák. Len čo nastalo ticho, zovšadiaľ zaznela hudba. Naozaj nezemská hudba! Až dovtedy som bol presvedčený, že niet nad pozemskú hudbu. Ale táto melódia prekonávala všetko, čo som doteraz počul.

Jemne a verne odrážala city, nežne a radostne rozbúšila moje srdce. Dotýkala sa najskrytejších strún duše a vyvolávala vlny radostnej túžby po živote. Bol to nedosiahnuteľný vrchol umenia. Neodolal som čaru hudby a nevdojak som zavrel oči a úplne som sa oddal pôžitku. A tu sa do melódie vlial spevákov hlas — hlas dva tri razy silnejší ako hlasy našich pozemských spevákov, širší o niekoľko oktáv.

Vtom som zbadal, že nič nepočujem, hoci som zreteľne videl, že spevák neprestal spievať. Niekedy som zachytil len jednotlivé neuveriteľne vysoké tóny. Ustavične sa zvyšovali a odrazu mizli. Nakoniec som sa dovtípil: keď spevák spieval vysoké tóny, zvukové kmitočty prevyšovali možnosti ľudského sluchu.

A znovu sa melódia liala širokými vlnami v hraniciach počuteľnosti.

Zdalo sa mi, že Metagalakťan spieval o budúcnosti… Ale určite som nemohol celkom pochopiť celú krásu ich umenia. Srdce ma rozbolelo nepochopiteľnou, dovtedy neznámou bolesťou. Nikdy nebudem môcť pochopiť vnútorný svet Metagalakťanov, taký výnimočný svojím bohatstvom a mnohostrannosťou. Myseľ sa mučivo metala, pokúšajúc sa preniknúť do nedostupného, cudzieho, svojrázneho a zdanlivo nadprirodzeného sveta. Kiež by som žil ešte zo desaťtisíc rokov!

… Moc Metagalakťanov nad prírodou bola temer rozprávková. Dokonalá znalosť gravitónovej formy pohybu hmoty im dovoľovala robiť zázraky. Videl som na obrazovkách výsek z dejín ovládnutia šiestej krajnej planéty, určenej na rozmiestnenie nadbytočného obyvateľstva materskej planéty.

Pred ovládnutím to bol neobyčajne chmúrny svet, ktorý skľučoval a stiesňoval myseľ bezútešnosťou povrchu. Kam len oko dovidí, všade sú nahromadené horské pásma, zlovestné čierne skaly a sutiny, ktoré akoby skameneli v nemom úžase nad krutosťou Vesmíru, ktorý je taký nepriateľský voči životu. Medzi vrchmi a na rovinách ležala hrubá vrstva zelenkastého snehu, od ktorého sa slabulinko odrážalo svetlo ďalekého ústredného slnka.

Jeho jasný modrastý disk vyzeral zo šiestej planéty ako medený päták. Trblietavá snehová pokrývka — to sú vlastne ťažké atmosferické p lyny, ktoré sa skondenzovali v podmienkach medziplanetárneho chladu: čpavok, metán a iné látky.

Ale už sem prišiel Metagalakťan. Nespočetné armády kožmoplánov všetkých tvarov a rozmerov obkľúčili planétu. Celé húfy fantastických elektrónkových automatov, riadených na diaľku, vybudovali okolo horských hrebeňov planéty stovky kupolovitých konštrukcií. Automatickí baníci prerazili pod skalami a horami tisíce tunelov. Uvidel som zázrak, o ktorom by sa mi predtým ani nesnívalo: na prijímače kupolovitých stavieb zamierili všetku silu energetických staníc vnútorných planét. Kupoly zahučali, vinuli sa po nich zelenomodré blesky.

— Generátory antiprífažlivosti, — zašepkal Piotr Michajlovič. A vtom sa obrovské horské chrbty začali kolísať, pomaly sa odtŕhali od povrchu planéty, ako pierka unášané vetrom. Značnú časť horstiev vyhodili do hviezdneho priestoru ako nepotrebné haraburdie a odvliekli k slnku, aby zhoreli v jeho ohnivých oceánoch ako triesky. Ostatné horské masívy boli rozmiestnené tak, aby zaistili pravidelné prúdenie vetrov budúcej umelej atmosféry planéty. Tie isté generátory antipríťažlivosti, ktoré teraz pracovali opačne, vytvorili okolo planéty také silné pole príťažlivosti, aké treba na udržanie umelej atmosféry, vytvorenej z plynov, nevyhnutných k životu.

Začala sa nová etapa oživovania mŕtveho sveta. Chemické zariadenia a generátory niekoľko desaťročí prerábali hmotu zmrznutej čpavkovometánovej atmosféry a hornín na kyslík, dusík, kysličník uhličitý, neón, argón a druhé zložky umelej atmosféry. Súčasne druhé skupiny prístrojov vyrábali vodu, vytvárali velké nádrže a celé moria. Umelé slnká vyvážili nedostatok svetelnej energie z prirodzeného slnka. Za neobyčajne krátky čas biogenerátory vysadili rastlinstvo. Jeho rast velmi urýchľovalo ionizačné žiarenie, antigravitácia a mikroroztoky osobitných biogénnych stimulátorov.

A tak mohutný um metagalakťanského pracovníka uskutočnil neuskutočniteľnú rozprávku: mŕtva hmota planéty, ktorá miliardy rokov spala, ožila, začala dýchať, vzkypela životnými šťavami. Mechanizmy usmernili aj pohyby vzduchových prúdov. Za polstoročie práce bola šiesta planéta pripravená pre život dvojaž trojmiliardovej spoločnosti.

— K takejto prekrásnej budúcnosti a rozprávkovej moci nad prírodou prídeme aj my! — oduševnene povedal akademik.

Jedna zaujímavosť čoskoro upútala našu pozornosť: keď Uo (tak sa volal obor, vodca Metagalakťanov) ukazoval zázračné obrázky zo života svojej vzdialenej vlasti, všimli sme si veľký rozdiel medzi vzrastom tamtých bytostí a tunajších obrovitých astronautov.

— Prečo ste poldruhakrát väčší ako vaši krajania? — spýtal sa ho Piotr Michajlovič. — Alebo hádam patríte k osobitnej rase?

Uo, ktorý s nepochopiteľným smútkom pozoroval výjavy na obrazovkách, pomaly povedal: — Ano, skoro ste uhádli… Sme osobitná rasa. Pochádzame z predkov obyčajných obyvateľov A vr, ktorí sa stali dobyvateľmi a badateľnú nekonečného Vesmíru. Zasvätil život výskumu Vesmíru a veľa tisícročí neboli vo vlasti. My sme ich potomkovia.

Keď zbadal údiv na našich tvárach, ponáhľal sa s vysvetlením: Pred niekoľkými tisícročiami naši predkovia zostrojili umelú planétu a vybrali sa na nej do Vesmíru. Na planéte bolo všetko, čo treba pre život niekoľkomiliónovej spoločnosti: dokonalý kolobeh látok, umelé ovzdušie, mestá, parky, farmy a závody. Jednako však kvôli pohodlnému životu bolo umelé gravitačné pole planéty niekoľko ráz slabšie ako príťažlivosť Avru.

Celé pokolenia žili v slabšom poli príťažlivosti a tak sa hromadili nebadateľné zmeny v organizmoch. A tu je výsledok — v ykryštalizovala sa rasa astronautov, obrov, ktorí už nemohli žiť v silnom gravitačnom poli materskej planéty bez osobitných opatrení. Napokon sa im umelá planéta stala druhou vlasťou. My a naši otcovia sme už nikdy neboli na planéte Avr. S vlasťou sme sa stýkali len pomocou rádiotelevíznych aparátov.

A kde je teraz váš „vesmírny kozmoplán”? — spýtal sa akademik.

Ďaleko, tam, — mávol Uo rukou smerom k pohybujúcim sa obrazom.

— Planétakozmoplán sa teraz nachádza na okraji nášho Vesmíru… A my sme mladíci, ktorí skladajú skúšku.

Akú skúšku?! — vykríkli sme so Samojlovom odrazu.

Miesto odpovede Uo pretočil ladiace gombíky. Pred nami plynuli obrazy, ktoré nám čoto vysvetlili. Celú plochu obrazovky zabral neuveriteľne zreteľný, živý a pestrý obraz umelej planéty, o ktorej vravel Uo. Celá žiarila svetlami a bola zostrojená v tvare eliptického paraboloidu (ako štamperlík bez stopky) a nie vo forme gule alebo pologule, ako sme očakávali. Reaktívne motory fantastických rozmerov, upevnené vo vrchole paraboloidu, dovoľovali planéte pohybovať sa nepredstaviteľnou rýchlosťou blízkou rýchlosti svetla.

— Koľko energie treba, aby celá planéta dosiahla nadsvetelnú rýchlosť? Z akých prameňov ju získavate? — mrmlal Samojlov ako pomätený a horúčkovito reguloval svoj verný magnetofón. — To si treba zapísať, uschovať.

Z času na čas sa od planéty odtŕhali gigantické guľovité astroplány, podobné tomu, v ktorom sme práve boli. Astroplány ešte chvíľu zostali v zornom poli a potom sa rozplynuli v priestore.

— Prečo sa astroplány akosi roztápajú vo Vesmíre? — vypytoval som sa Piotra Michajloviča, ale ten ma zahriakol a s rozžiarenými očami počúval Uove krátke vysvetlenie k jednotlivým obrazom.

Zjavil sa obraz hlavného mesta umelej planéty a velikánskeho námestia, plného krásnych Metagalakťanov. Na stĺpe uprostred námestia spočíval modrý guľovitý astroplán. Vidíme, ako skupina mladíkov na čele s Uom vystupuje do astroplánu.

— Odchádzame do Vesmíru, — vysvetľuje Uo, — aby sme urobili skúšku na bádateľov. Keď naši mládenci dospejú, otcovia ich vypravia do Vesmíru, aby si cibrili intelekt v nekonečnom procese poznávania Vesmíru, a najmä preto, aby hľadali cesty k úplne iným časopriestorom, jestvovanie ktorých potvrdzujú všetky výskumy našej vedy.

Z obrazoviek zaznela čarovná hudba, ktorá postupne prešla do zvláštnej nepokojnej symfónie. Jasné, ľahké tóny sa striedajú s chmúrnymi, smutnými akordmi. Hneď nato vzlieta do nadoblačnej výšky celá kaskáda víťazných tónov, aby vzápätí klesla do ledva počuteľnej smutnej piesne. O čom spievala a za čím smútila táto hudba? Ci sa metagalakťanská hudba nepokúšala vyjadriť odveký smútok rozumu, ktorý sa zmieta zavretý v hmotnej škrupine? Snaha dostať sa do nedozerného priestoru úplného poznania, dosiahnuť nedostupne výšky absolútnej pravdy a ísť ešte vyššie — to vyja drovali plačlivé tóny; preto guľovitý astroplán pomaly stúpal do vesmírneho priestoru. V tónoch znela aj túžba rozumnej bytosti po nesmrteľnosti — odv eký sen a márna nádej spútanej hmoty.

Za zvukov symfónie dostávali Uove slová, ktoré vravel ťahavým spevavým hlasom, zvláštny význam: — To, čo vy nazývate vesmírom alebo časopriestorom, pre nás už prestalo byť záhadou. Milióny rokov skúmame hmotu v jej najrozličnejších prejavoch. Nekonečný Vesmír nám odhalil množstvo foriem jestvovania hmoty mimo toho fyzického systému, v ktorom jestvuje vaše bytie a ktorý obsahuje javy vášho vedomia. Štruktúru časopriestoru vo vašej Metagalaxii určuje gravitačná forma pohybujúcej sa hmoty. Ale naši bratia boli v takých častiach Vesmíru, kde sú kvalitatívne iné formy pohybu hmoty, kvalitatívne iný časopriestor. Gravitačné pole ako vlastnosť hmoty je tak isto obmedzené, relatívne vo svojej existencii, ako hociktoré iné vlastnosti a formy hmoty.

Gravitačná forma pohybujúcej sa hmoty nie je absolútna, večná, univerzálna, nezávislá od kvalitatívnych meradiel. Chcem tým povedať, že v našej časti Vesmíru, ktorá je od vás oddelená vzdialenosťou dvestosedemdesiat miliárd svetelných rokov, platí iná forma vzájomného pôsobenia telies, nie gravitácia. Aj náš časopriestor sa odlišuje od vášho. Cas, v ktorom žijeme a vyvíjame sa my — to je kvalitatívne iný čas ako váš fyzický čas, určovaný príťažlivosťou. Preskúmali sme rytmus času na Griáde a presvedčili sme sa, že čas vo vašej Galaxii plynie niekoľkodesať ráz rýchlejšie ako v našom svete. Podľa vášho času sme prežili na Griáde šesťsto rokov, ale v skutočnosti naše organizmy zostarli len o šestnásť rokov nášho času. Vyhýbame sa tomu, aby sme museli na dlhší čas odísť od nášho astroplánu: pole vzájom neho pôsobenia, ktoré sme vytvorili okolo neho, nám zaisťuje naše plynutie času. Len čo odídeme z tohto póla, hneď začíname katastrofálne starnúť. Kým som vás čakal na brehu lagúny, stratil som šesť mesiacov života. Aj vy teraz žijete v inom čase a za vaším zaostávate o celé roky.

Akademik i ja sme sedeli ako zakliati, tak nás ohromilo to, čo sme počuli. Metagalaxia, z ktorej prileteli giganti — to je tá kvalitatívne nová čas opriestorová štruktúra. Jej existenciu fyzici a filozofi Zeme len tušili.

Akademik bol úžasne vzrušený. Veď je to jeho najmilšia téma! Niečo si horúčkovité písal do zápisníka, napísané hneď podčiarkoval, neprestajne prepínal magnetofón, náhlivo sa prehŕňal vo zväzkoch griádskych mikrofilmov s najnovšími vedeckými objavmi Poznávatelov. Z čela mu cícerkom stekal pot.

Uo pokračoval spevavým hlasom: — No čím viac sme vnikali do vlastností hmoty, tým jasnejšie sme si uvedomovali, že poznanie a veda sú nevyčerpateľné a nekonečné. Čím viac a hlbšie človek pozná, tým širšie obzory Nepoznaného sa roztvárajú, tým viac vrcholov poznania zostane nedobytých… Ale v tom sa vlastne skrýva krása a zmysel bytia — urobiť ešte jeden krok na ceste do nekonečna. Pýtate sa, prečo sa obrysy guľovitého astroplánu, ktorý spočiatku tak zreteľne vidno na pozadí hviezdnej oblohy, rozplýva? Preto, lebo pozorujete let astroplánu, ktorý prekonáva časopriestor vám neznámym spôsobom. Nepohlcuje priestor ako svetelný lúč, ale letí v úplne inom rytme. Časopriestor je zakrivený a má prerývanú štruktúru, čiže materiálny svet, tvorí nerozložiteľnú jednotu atómov priestoru a atómov času. Toto zrejme viete aj vy. Ale neviete, že vo Vesmíre možno „vyvŕtať” tunely, kanály s vynaložením obrovského množstva energie za nepatrné časové úseky. Keď vstúpite do takého tunelu, alebo presnejšie — do úzkeho pásma premeneného časopriestoru, kozmoplán sa začína pohybovať po najkratších cestách Vesmíru. Pohybuje sa, ako vy vravíte, rýchlosťou svetla. Ale za normálneho stavu hmoty pohyb rýchlosťou svetla nie je možný. Najväčším výdobytkom našej vedy je to, že dokážeme meniť elektrónovú stavbu hmoty. Počas letu v tuneli niet ani kozmoplánu, ani nás. Najjemnejšie a najpresnejšie procesy, ktoré vieme vyvolávať, premieňajú kozmoplán i nás samých na rozriedený elektromezónový oblak. Tento dočasný stav predstavuje vysoko organizovaný, samočinne regulovaný a chrániaci spätný proces. Ale beda tým, ktorí sa dopustia najmenšej chyby pri programovaní elektrónkových počítacích a analytických prístrojov! Nikdy sa nevrátia do pôvodného stavu v podobe mikroorganizmov. Večne sa budú vznášať v priestore ako elektromezónový oblak. V dávnej minulosti sa nám také prípady stávali; kozmoplány vošli do časopriestorového tunelu a… nikdy sa nevrátili. Teraz sa už vieme podobného nebezpečenstva vyvarovať.

Vzdialenosť medzi našimi metagalaxiami, teda dvesto sedemdesiat miliárd svetelných rokov, preletel náš kozmoplán za dvadsať vašich rokov jedine vďaka elektromezónovej forme pohybu.

„Stovky miliárd svetelných rokov… za dvadsať pozemských rokov!” Hoci mi tento fakt nijako nešiel do hlavy, predsa som si s hrdosťou spomenul, že Piotr Michajlovič v rozhovoroch počas letu na Griádu vyslovil myšlienky, ktoré vzdialene pripomínali Metagalakťanove. — Neviem, — vravel, — kdľko tisícov alebo miliónov rokov poznávania budú potrebovať Tudia na to, aby sa naučili prekonávať hocijakú vzdialenosť za ľubovoľný časový úsek.

Ale určite sa to naučia. Aj 26í) gravitónová raketa je ešte len barbarský, primitívny spôsob, ako sa prebíjať cez Vesmír. Človek sa až potom stane skutočným synom Vesmíru, keď prenikne do samej podstaty zákonov časopriestoru a naučí sa využívať ich v plnej miere. Iba tušiť môžeme, že cesta k tomu vedie cez ovládnutie energie nepomeme vyššieho stupňa, ako je gravitónová — energie, ktorá sa skrýva v ešte menších časticiach hmoty, než sú jadrové a gravitónové častice. A pritom pohyb nebude prebiehať po dráhe svetelného lúča, ale po iných, dosial neznámych, no istotne jestvujúcich dráhach. Možno existujú také priamky, kanály, ktoré spájajú jednotlivé body zakriveného časopriestoru!

Obrazovky nám rozpovedali celú cestu posádky, ktorú viedol Uo. Keď sa guľovitý kozmoplán zdvihol zo štartovacieho stlpa, rozplynul sa v opare pohybu po časopriestorovom tuneli. Nejaký čas bolo vidieť na obrazovkách len čiernu medzigalaktickú prázdnotu. Potom sa kozmoplán zjavil na pozadí dobre známeho obrazu Vesmíru. Jasne sa črtá medzi hviezdami Malého Magellanovho oblaku, obežnice našej Galaxie. Dva zábery ukazujú let kozmoplánu cez Malý Magellanov oblak. Teraz Metagalakťania pristávajú na povrchu planéty, obiehajúcej okolo dvoj hviezdy — zeleného a bieleho slnka.

Planéta je posiata podivnými formami života. Človek ani nevie, či sú to rastliny, alebo živočíchy. Metagalakťania v jasnomodrých skafandroch vychádzajú na povrch tohto sveta a starostlivo pozorujú výtvory cudzieho života, berú si vzorky, ukážky. Potom sa vracajú do kozmoplánu a pokračujú v ceste.

A vtom sa prihodilo čosi nepredvídané, čo vždy striehne na bádateľov Vesmíru. Napriek najjemnejším prístrojom a dokonalému systému orientácie vo Vesmíre sa guľovitý kozmoplán náhodou dostal do gravitačnej oblasti neznámeho, mimoriadne hustého zhluku hmoty. Pole príťažlivosti tohto kozmického telesa sto milión ráz prevyšovalo príťažlivosť Zeme! Úžasná príťažlivosť uzavrela priestor okolo hviezdy a svetelné lúče nemohli vyviaznuť zo sférickej pasce. Preto bola hviezda úplne neviditeľná. Na jej povrchu by som nevážil deväťdesiat kilogramov, ale deväť miliónov ton!

Obrazovky ľahostajne zaznamenali, ako sa kozmoplán, ktorý letel takmer rýchlosťou svetla, zrazu zachvel. Začali zavýjať signálne strážne prístroje, rozžiarili sa tisíce rôznofarebných ukazovateľov. Automaty začali horúčkovito meniť rytmus pohybu. Obri zhrozene pozerali na gravimeter, ktorý ukazoval, ako príšerne vzrastá príťažlivosť.

Začali zúfalý boj s nepredstaviteľnou silou príťažlivosti superťažkej hviezdy. Ozrutná silueta kozmoplánu sa zahalila do mihotavých vírov energetického ochranného štítu. Hlavný motor, ktorý vyrábal energiu mezónového poľa, zlyhával od preťaženia…

Boli chvíle, keď si Metagalakťania mysleli, že už zahynú: úžasná sila príťažlivosti porušila neobyčajne jemnú aparatúru elektrónkových automatov a energetický štít, ktorý chránil kozmoplán pred pádom na hviezdu, zmizol.

Motor sa odmlčal.

Vtedy sa obri odhodlali na zúfalé riešenie: „vyvŕtať” v časopriestore momentálny tunel s vynaložením temer všetkých zásob pohonnej látky.

Len tak vyviazli z nebezpečnej oblasti Vesmíru.

Oslepujúci čiernofialový záblesk zalial všetky obrazovky. Nevdojak sme zažmúrili oči, a keď sme ich znovu otvorili — nebolo ani kozmoplánu, ani hviezdy. Len letiaci opar elektromezónového oblaku sa chvel na obrazovkách. Mohutná životná sila umožnila Metagalakťanom vydržať skúšku, spôsobenú náhlym prechodom z mocnej príťažlivosti do nehmotného elektromezónového stavu. A tak polomŕtvi astronauti dostihli stred našej Galaxie.

S poslednými zvyškami energie zosadli na prvej planéte, ktorá sa im natrafila. Bola to náhodou Griáda.

— Tak sme sa dostali sem, — povedal Uo a tieň zármutku sa usadil na jeho výraznej tvári. — Náš kozmoplán bol vyradený. A poslať zprávu do vlasti sme nemohli, pretože by na to nebola stačila ani všetka energia Griády.

Šesťsto rokov stojí náš kozmoplán na planine Juhozápadného ostrova; po celý čas opravujeme poruchy, lebo sa pokazil celý systém elektronickej automatizácie, narušila sa zladenosť elektromagnetických a mezónových polí, pokazil sa hlavný transformátor energie mezónového poľa na elektromagnetické kvanty. Opravy už čoskoro skončíme. Päťsto rokov vášho času sme hromadili potrebné zásoby pohonných látok. Využili sme na to griádske slnko a jadro Galaxie. Náš nedobrovoľný pobyt na Griáde sa chýli ku koncu.

Zakrátko, celkom zakrátko zamierime do nekonečných priestorov Vesmíru.

Uo zanietene zdvihol ruku k hviezdam, ktoré prívetivo žmurkali vo výšave. V tej chvíli mi pripadal bezmála ako poloboh, vládca času a priestoru. A vskutku ním bol.

Raz, keď sme sa s Uom živo zhovárali o princípoch pohybu metagalakťanského kozmoplánu vo Vesmíre, do ústredne vbehol ktorýsi z obrov a rýchlo povedal niekoľko spevavých viet. Uo prešiel k pultu a rázne otočil zelený gombík. Okrúhla obrazovka sa rozsvietila. Uvideli sme na nej obrovskú elektromagnetickú loď, ktorá plávala po Fialovom oceáne. Na jej palube stála skupina Poznávatelov vedená Jugdom. Loď mierila k Veľkému juhozápadnému ostrovu.

— Známe tváre, — povedal som a obrátil som sa k Piotrovi Michajlovičovi. — Chýbajú len biopsychológovia. Zaujímalo by ma, prečo sa ustávali až sem? Ktovie, či nehľadajú pokusných králikov, aby mohli pokračovať v hlúpych pokusoch.

Loď sa priblížila tesne k ostrovu. To je zvláštne, kde je silová bariéra okolo ostrova, o ktorej hovoril Džirg? Spýtavo som pozrel na Ua. Metagalakťan s opovržlivým úsmevom pozoroval Poznávateľov, ktorí opatrne vchádzali do lagúny.

— Chcete ich pripustiť ku guli? — spýtal sa akademik.

Uo kývol hlavou a ešte širšie sa usmial. Len čo loď zastavila, Griáďania na diskoch vzlietli z paluby ako kŕdle vtákov. Vpredu letel Jugd. Poznávatelia stúpali stále vyššie po doline a naraz sa prudko zdvihli do výšky, aby preleteli cez horský chrbát, ktorý oddeľoval planinu od pobrežia.

Vo chvíli, keď Poznávatelia dosiahli hrebeň, Uo zapol obrovský valcovitý aparát, pripevnený na stĺpoch pod klenbou. Ozvalo sa tiché bzučanie.

Celý kozmoplán sa chvel a otriasal. Griáďania sa už chystali spustiť na planinu, keď vtom nehybne ustrnuli vo vzduchu. Jasne som videl Jugdovu znetvorenú tvár. Márne zväčšoval gra vi tónový prúd svojho disku. Miesto toho, aby leteli dopredu, sa smiešne metali a postupne mizli na druhej strane hrebeňa. Uo s úsmevom oslaboval napätie poľa ai Griáďania sa znovu ukázali spoza horského hrebeňa. Vtedy ich znovu odhodilo dozadu. Čo to bolo?

Príťažlivosť, či iná forma energetického poľa?

Jugdova skupina sa po krátkom boji vzdala. Poznávatelia sa zhromaždili do kruhu na brehu zálivu a začali sa radiť. Potom Jugd preletel na elektromagnetickú loď a prešiel do kabíny televízneho riadenia. O sekundu sa rozžiarila na našom pulte bočná obrazovka a zjavila sa Jugdova zamračená tvár. Očami našiel Ua a začal sucho a rovnomerne hovoriť bezcitným, nič nevyjadrujúcim hlasom. Ponáhľal som sa naladiť prístroj, ale na nešťastie nič som nerozumel. Jugd hovoril akýmsi neznámym, veľmi ostrým a mľaskavým jazykom, ktorému Uo na náš veľký údiv rozumel. Pozorne počúval Griáďana a jeho tvár znovu hrala všetkými odtieňmi citov. Najprv som si nevšimol, že nehľadí na Jugda, ale na bežiaci pás pod obrazovkou, kde vznikali a mizli znaky. Zaiste to bol preklad Griáďanových slov do jazyka Metagalakťanov.

— Hľa, vynára sa príležitosť normálne sa pozhovárať s hosťom z Metagalaxie, — ožil akademik. — Griáďania a Metagalakťania si zrejme vypracovali umelý jazyk, ktorý im dovoľuje dorozumievať sa pomocou elektrónkových lingvistických prístrojov.

Jugd ukázal na nás, ale Uo záporne pokrútil hlavou. Poznávatelov hlas znel stále nástojčivejšie. Môj lingvistický prístroj predsa len čiastočne zachycoval zmysel jednotlivých viet umelého jazyka.

— Vráť nám ľudí Zeme, — žiadal Jugd. — My sme ich objavili. Musíme na nich dokončiť pokus podobnosti, vyjasniť všeobecné zákony rozvoja myslenia u rozličných bytostí.

Piotr Michajlovič až sčervenel od rozhorčenia, keď začul výraz „dokončiť pokus podobnosti”. Jeho hrdý um sa tiež rozhorčil.

Uo odmietol požiadavku Poznávatelov. Na Jugdovej tvári sa zjavilo čosi podobné zlosti.

— Kruhy mnohotvárnosti z toho vyvodia patričné dôsledky… — vravel, no Uo rozhodne vypol obrazovku.

Jugdova rozhorčená tvár zmizla.

9

Radosť z poznania

Čoskoro sme s Uovou pomocou zostavili dočasný program pre lingvistické prístroje a mohli sme sa s nimi volne rozprávať. Uo hovoril do prístroja umelým jazykom a potom celá batéria elektrónkových prístrojov prekladala do griádskeho jazyka, ktorý už naše prístroje ľahko preložili. Len čo sa nám to podarilo, rozprúdila sa živá beseda o vzájomných vzťahoch Metagalakťanov a Poznávateľov.

— Prečo niet v griádskom Informatóriu o vás žiadnej zmienky? — spýtal sa Piotr Michajlovič. — Veď taká udalosť sa nemôže nedostať do dejín.

Tým skôr, že ste tu podľa griádskeho času šesťsto rokov. To je zvláštne!

Uo ticho odvetil: — Zvláštne a nepochopiteľné veci sa začali ešte vtedy, keď sme sa pred šesťsto rokmi priblížili ku Griáde. Keď strážne lokátory griádskych umelých družíc oznámili do Trozy neobyčajnú zvesť o príchode kozmoplánu z hlbín priestoru, Poznávateľov ovládlo neopísateľné vzrušenie. Prvý raz v dejinách ich civilizácie sa na oblohe Griády zjavil cudzí astroplán. Bola to udalosť, ktorá mohla ohroziť ich „ideálne zladený” život.

Uo ukázal na vlny Fialového oceánu a na hviezdy (znamená to, že vie o existencii Griádoidov a Erobsov?).

— Okrem toho, — pokračoval, — Poznávatelia sa naľakali: veď nekontrolovaný vpád cudzieho, neznámeho života na planétu vyvolá medzi nimi strašné epidémie, ako sa to v dejinách Vesmíru už neraz stalo pri neopatrnom stretnutí rozumných foriem života. Samozrejme, nemohli vedieť, že my sme z nášho sveta dávno vyhnali všetko, čo môže spôsobiť choroby alebo vyvolať epidémie.

Kruhy mnohotvárnosti, ako oni volajú najvyšší riadiaci orgán, urobili všetko, aby nám znemožnili pristáť na Griáde. No ani mocné elektromagnetické bariéry, vytvorené energetickými stanicami umelých mesiacov, ani žiarenie obrovskej sily, ktoré vysielali v ústrety astroplánu, nás nemohli donútiť zmeniť smer. Griáďania istotne so strachom pozorovali, ako ľahko prešiel gigantický guľovitý astroplán cez všetky bariéry, vtrhol do horných vrstiev atmosféry a rozžiaril sa oslepujúcim oranžovozeleným svetlom.

Keď sa náš astroplán spustil na planinu Juhozápadného ostrova, vybrali sa sem div nie všetci Poznávatelia východnej pologule Griády. Priestory Fialového oceánu boli posiate tisícami lodí, preplnených Griáďanmi.

Mrákavy Poznávateľov celé týždne viseli nad Juhozápadným ostrovom, často aj slnko zatienili. Kruhom mnohotvárnosti sa len ťažko podarilo zlikvidovať tento zmätok. Keďže väčšina Poznávatelov v náhlosti na zásoby jedla ani nepomyslela, mnohí z nich lenlen že nepomreli od vyčerpania. Museli zapnúť uspávajúce ionizátory. Zvláštne hliadky potom zbierali spiacich Poznávatelov a rozvážali ich domov.

Jednako bezprostredné stretnutie bolo pomerne priateľské, i keď sme sa rozhodli nepustiť hocikoho do astroplánu, lebo sme sa obávali všetečnosti Poznávateľov, ktorí mohli zlomiť dajakú nenahraditeľnú súčiastku zariadenia.

Keď sme pristáli a prezreli astroplán, zistili sme, že potrebuje vážne opravy. Zásoby pohonných hmôt sme úplne vyčerpali na boj so superhviezdou a na let v časopriestorovom tuneli. Bez pomoci Poznávatelov by sme neboli mohli odstrániť poruchy. Oni sa zase vynasnažili osvojiť si aspoň časť našich technických vymožeností. Na tomto základe sa vytvorila vzájomná spolupráca. Griáďania nám dali materiál a stroje na opravu astroplánu, pomohli nám zostrojiť energetické stanice, ktoré premieňali slnečnú energiu a energiu jadra Galaxie. Pomocou týchto staníc zhromažďujeme zásoby pohonných hmôt. My sme zasa vypočítali a vyprojektovali pre Poznávateľov Energocentrum, ktoré je schopné meniť štruktúru časopriestoru okolo planéty. Naučili sme ich stavať guľodisky, ktoré sa pohybujú pomocou energie, čerpanej z okolitého priestoru. Poznávatelia si dokázali osvojiť časť našich vedeckotechnických vedomostí.

Spolupráca trvala asi dvesto rokov. Pri vyčerpávajúcej práci na opravách astroplánu sme nemali kedy vniknúť do spoločenského života Griády a úprimne sme mysleli, že Poznávatelia sú pokrokovým obyvateľstvom planéty, ktorá dosiahla dosť vysoký stupeň civilizácie, tým skôr, že nás mýlili ohurujúce relácie Služby tisícročnej harmónie. Ale raz sme náhodou objavili stopy ukrutného a hanebného systému: podmorskú prácu Griádoidov, násilne uvrhnutých do Súmračných planín, neľudské operácie mozgu na neposlušných Griáďanoch, maskované vykorisťovanie v ptuinskych podzemných mestách. Mysleli sme, že vedomosti a objavy, ktoré sme odovzdali Poznávateľom, budú slúžiť dobru všetkých obyvateľov Griády bez výnimky. Ani na um nám neprišlo, že by to mohlo byť aj ináč.

Keď sme sa spytovali Poznávateľov na život Griády, klamali nás. Ale čoskoro sme opravili elektrónkové a televízne prístroje, ktoré nám umožnili vidieť a počuť ľubovoľné miesto na planéte. Usvedčili sme Poznávateľov z klamstva. Odmietli zmeniť systém Harmonického poriadku života; spolupráca sa prerušila.

V tom čase boli naše energetické zásoby natoľko velké, že sme bez námahy mohli premeniť Poznávatelov na mezónový oblak. No jednako sme to nemohli urobiť: ako ukázalo štúdium spoločenského zriadenia Griády, vznikol tu taký rafinovaný systém vlády, že nemožno porušiť ani jedno jeho ohnivko. Najhoršie je to, že zásobovanie celej planéty energiou je v rukách dvadsiatich alebo tridsiatich Poznávatelov.

— Ako sa mohlo stať, že vývoj spoločnosti na Griáde urobil ošklivú odchýlku? Prečo sa masy pracujúcich v dobe elektroniky a mezónovej energie ocitli v rukách hŕstky Poznávatelov? — spýtal som sa Metagalakťana.

Uo sa hlboko zamyslel.

— Hej, — preriekol. — S touto udivujúcou odchýlkou sme sa stretli po prvý raz. Naši bratia poznajú desiatky planét, obývaných rozumnými bytosťami, a všade, kde veda a technika dosiahli podobnú úroveň ako na Griáde, zákonite kvitne Spoločnosť slobody a práce, Vláda rozumu a krásy. Prečo je to na Griáde ináč? Dlho sme nad tým premýšlali. Keďže Poznávatelia tak dôkladne zničili všetky zápisy, mikrofilmy a celuly, ktoré rozprávali o minulosti spoločnosti, je veľmi ťažko utvoriť si pravidelný obraz postupnej monopolizácie vedomostí hŕstkou technokratov. Poznávatelia sa pousilovali vytrieť z pamäti pokolení posledné spomienky na triedny boj minulých storočí, na právo pracujúcich na slobodný život, na kultúrne a vedecké poklady. Je zrejmé, že Poznávatelia, poučení skúsenosťami stáročného triedneho boja, vedeli pred niekoľkými tisícročiami pomaly, opatrne a nebadane spracovať vedomie más pomocou rozsiahlej ideologickej mašinérie — kina, televízie, rádia, tlače, pomocou výdobytkov biofyziky, biológie a psychológie, pričom spájali ideologický nátlak s uspokojovaním naliehavých materiálnych potrieb pracujúcich. Služba tisícročnej harmónie je už len zdegenerovaným potomkom kedysi dobre premyslenej ideologickej mašinérie.

Proces „spracovania” más nepochybne trval tisícročia. Od určitej doby začali Poznávatelia dôsledne zužovať kruh ľudí, ktorí si osvojili najvyššie vedomosti. Napokon pomocou vyspelých kybernetických vynálezov a elektronickej automatizácie strhli na seba moc nad všetkou energiou planéty.

— V tom je celý problém! — prerušil som Metagalakťana. — Obyvatelia podmorských miest musia čo najskôr vytrhnúť z rúk Poznávateľov energiu a vystúpiť zo Súmračných planín na povrch Griády!

— Ale ako dlho sa ešte musia prebíjať k výšinám poznania! — smutne poznamenal Piotr Michajlovič. — Aspoň pol storočia sa musia ešte učiť, aby ovládli energiu planéty.

— Pred tisíc rokmi, — pokračoval Uo, — pred kovia dnešných energetických monopolistov vytvorili dokonalú energetickú sieť, zostavili matematické programyrozkazy pre Hlavný elektrónkový mozog, ktorý riadi energetickú sieť, ale najdôležitejšie vstupné údaje programov uschovali vo svojich mozgoch. Tieto údaje sa odovzdávajú z pokolenia na pokolenie medzi úzkym kruhom monopolistov, ktorí dávno ustrnuli na tej úrovni civilizácie, ktorú dosiahli ich dávni predkovia. Všetci monopolisti sú členmi Kruhov mnohotvárnosti. Ostatní Poznávatelia nepoznajú tajomstvo programov, ale ovládajú súhrn vedomostí, nevyhnutných na uvedomelé riadenie elektrónkovej techniky.

Dodávanie energie je vybudované tak, že sa musí pravidelne programovať. Jeden zo zasvätených Griáďanov v Deň poklesu energie zakladá do Hlavného elektrónkového mozgu ďalší článok programu.

Keby sme zničili všetkých energetických monopolistov, o nejaký čas by sa zastavili energetické stanice, pretože nebude mať kto vložiť do Hlavného elektrónkového mozgu ďalší článok programu. Vtedy život na Griáde zastane a v prvom rade zahynú milióny podmorských pracovníkov, väzni zo Zelsy a ptuinskí baníci!

A keby sme nečakane napadli Kruhy mnohotvárnosti, zavreli monopolistov a donútili ich vydať tajomstvo programovania? — navrhol som.

— To je vylúčené! — zamiešal sa akademik. — Od Viary som sa dozvedel, že každý monopolista má prístroj, ktorým môže na dialku zastaviť činnosť Hlavného elektrónkového mozgu. V hlavnej ústrední sedia služobníci, ktorí slepo splnia hocijaký rozkaz Poznávatelov. Monopolisti sa pred ničím nezastavia. Len čo zacítia, že ich tisícročnému panstvu hrozí koniec, dajú služobníkom rozkaz vypnúť elektrónkový mozog.

Ale veď potom zahynú aj monopolisti? — namietal som. Nič takého sa nestane. Na lesklej rovine, v južnej časti, stoja vždy pripravené gigantické guľodisky so zásobami mezónovej hmoty. Keď Poznávatelia vypnú energetickú sieť, ujdú do Vesmíru, počkajú, toľko rokov, koľko bude treba, kým nepomrú všetci povstalci. Potom sa vrátia na Griádu a začnú všetko odznova. Nové pracujúce obyvateľstvo vytvoria z tých istých operatérov a služobníkov, ktorých vezmú so sebou.

— Tak čo robiť?! — vykríkol som zúfalo a obrátil som sa k Uovi. — Ani vy s vašou vysokou technikou, nedokážete pomôcť oslobodiť zotročených?!

Keby sme sa dozvedeli šifru vkladaných programov, — povedal zamyslene Uo. — Potom by sme vedeli zničiť obludný utláčateľský systém.

Rozprával som Uovi o tom, že Griádoidi sa učia, že jednotliví Poznávatelia chcú rozbiť vykorisťovateľský poriadok, ktorý brzdí ďalší vývin civilizácie. Opísal som mu úsilie Džirga, Viary a ich priateľov a spýtal som sa, či by sme nemohli niečo podniknúť spolu s nimi.

Táto myšlienka zaujala Piotra Michajloviča aj Metagalakťana.

Zdá sa, že vidím reálnu cestu, — začal akademik nerozhodne. — K eby sa dalo preniknúť do hlavného elektrónkového mozgu vo chvíli, keď ďalší monopolista bude vkladať vstupné údaje programu… Veď niekedy sa dá podľa jedného článku zrekonštruovať celá reťaz riadiacich procesov. Samozrejme, s podmienkou, že si dôkladne preštudujeme činnosť energetických staníc.

— A dá sa preniknúť do hlavnej centrály? — spýtal som sa pochybovačné. — Istotne majú nepriepustný signalizačný systém. Nech by bol odvážlivec hocijako opatrný, nemôžu ho nezbadať.

Viem, ako by sa dalo nepozorovane preniknúť do Centrály! — rozv eselil sa Uo. — Pomocou generátora sinového poľa, ktorý vytvorí neveľkú oblasť premeneného priestoru; z oblasti neprenikol ani jeden svetelný lúč! Keď bude pozemšťan v tejto oblasti, zostane neviditeľný. Spolu s oblasťou ho prenesieme do elektrónkového mozgu, kde si v pokoji preštuduje vstupný program a bude sledovať činnosť Poznávateľa.

— Výborne, — povedal Piotr Michajlovič. — Teraz nám zostáva iba v yjasniť si, kde sa nachádza Hlavný elektrónkový mozog.

— To nechajte na mňa, — zamiešal som sa medzi nich. — Spojím sa s Džirgom a Viarou. Musia vedieť, kde je centrála.

Celý večer som volal Džirga dohovorenou šifrou. Napokon obrazovka môjho rádiotelevízora slabo zasvietila. Obraz Džirgovej tváre bol taký nejasný, že som ho ledva poznal. Očividne prekážalo nejaké žiarenie.

— Som v Leze, — vysielal Džirg. — Poznávatelia sa dozvedeli o mojej svojvoľnej plavbe k Juhozápadnému ostrovu a odobrali mi právo vychádzať na hladinu oceánu. Viara je v Troze; z ničoho ju nepodozrievajú.

Pozoroval som Metagalakťanov a pokúšal som sa určiť ich vek. Vyzerali súčasne mladí aj starí. Keď behali po nespočetných prechodoch a rebríkových mostíkoch astroplánu šikovne ako akrobati, rýchlo skladali a rozoberali najzložitejšie prístroje, vtedy vyzerali ako mládenci. Ale keď som sa zahľadel do ich tvrdých čŕt a do bezodnej hlbky múdrych očí, nevoľky som sa prikláňal k názoru, že majú úctyhodný vek.

A keď som si spomenul, že leteli našich dvadsať rokov z druhej Metagalaxie a šesťsto rokov žili na Griáde, nevedel som, čo si mám myslieť.

Koľko môžu mať rokov? — spytoval som sa Piotra Michajloviča. — Vidíte, sú v najlepších rokoch. Ale podľa najskromnejších výpočtov majú aspoň sto rokov.

— Zaiste päť až desať ráz viac…, — záhadne odvetil Samojlov.

Zrejme som vyzeral veľmi ustarostené, lebo Piotr Michajlovič sa rozosmial.

— Veľmi som sa Ua na to vypytoval, — vysvetlil mi. — A vieš, čo som sa dozvedel? Znie to ako rozprávka. Záhada je v tom, že Metagalakťania sú prakticky nesmrteľní. Hej, hej!… A neprotirečí to základným prírodným zákonom. Pozemskí myslitelia a prírodovedci tvrdili, že nesmrteľnosť nie je možná. A mali pravdu. V podmienkach Zeme, v jej životnom prostredí a pri danom fungovaní bielkovinných tiel je nesmrteľnosť vylúčená. V prirodzených podmiekach sa procesy, ktoré prebiehajú v bielkovinách, bunkách a tkanivách ľudského organizmu nedajú zastaviť. Ale kto povedal, že životné pochody v bielkovinách nemožno nikde obrátiť? Príroda si jednoducho nekládla za cieľ nesmrteľnosť, no to ešte neznamená, že nesmrteľnosť je nemožná.

Metagalakťania vytvorili na svojich planétach taký dokonalý životný rytmus, dosiahli takú ideálnu stálosť vonkajšieho prostredia, že organizmus jednotlivca dosahuje u nich najvyššiu možnú hranicu života — štyristo osemdesiat rokov!

Na konci prirodzeného starnutia sa Metagalakťan podrobuje udivujúco zladenému pôsobeniu celého súhrnu zvláštnych biologických žiarení a mikroroztokov nevídaných látok a prvkov, predovšetkým ťažkého vodíka.

Takto dosahovali Metagalakťania postupný zvrat životných procesov. Jedinec znovu prežil celý cyklus života, samozrejme, len ak chcel. Navonok sa pravdaže trochu zmenil, nebol celkom totožný s predošlým organizmom.

Uo mi rozprával, že mnohí Metagalakťania, zaujatí procesom nekonečného poznávania prírody, opakovali aj tisíc cyklov, čiže prežili polmilióna rokov. Samozrejme, taký prapatriarch, metagalakťanský Ahasver, už nemal skoro nič spoločného so svojím pôvodným organizmom, ale predsa to bol on: v „potomkovi” bol ten istý mozog ako v „predkovi”. Prírodné zákony sa nenarušili: nesmrteľnosť jednotlivého organizmu, úplne totožného so sebou samým, je nemožná, ale je možná, v rade pokolení ako nesmrteľnosť mnohokrát obnoveného organizmu, ktorý sa stal trochu iným, ale zachoval si vo svojom premenenom mozgu neoceniteľnévedomosti a skúsenosti tisícročného života.

Metagalakťania sa dostali k veľkým prameňom života a smrti, samotnú smrť jednotlivca premenili na. začiatok nového života.

Čoskoro som dostal od Džirga druhú zprávu. Bola. veľmi znepokojivá. — Kruhy mnohotvárnosti náhlivo stavajú v lodeniciach Drazy akési obrovské mechanizmy, — oznámil.

— Zároveň veľká časť Poznávateľov opustila Ostrovy oddychu, lepšie povedané Kruhy mnohotvárnosti ich donútili vytrhnúť sa zo sladkého polospánku tým, že prerušili dodávku omamného plynu. Vo východnej časti oceánu sa sústredili všetky osobné lode a plávajúce energetické stanice. Elc a jeho spoločníci čosi zamýšľajú. Nad Lezou hliadkujú strážne motorové člny.

Niet nijakej možnosti vystúpiť na povrch oceánu. Spoj sa s Viarou, dám ti jej signál.

Všetko, čo som sa dozvedel, rozpovedal som akademikovi a Uovi. Z Metagalakťanových očú vyšľahol blesk. Hneď zapol celú batériu podivných prístrojov, vstavaných do výklenku.

— Čoskoro sa dozvieme, — povedal. — Myslím, že viem, o čo ide. Vývoj udalostí za posledné storočia ki tomu smeroval.

Na j aga júce j sa obrazovke projektora sa zjavila priestranná hala Kruhov mnohotvárnosti, natrieskaná do posledného miestečka. Zrejme sa konalo dajaké dôležité zasadanie. Predsedal Elc v známom fialovočervenom odeve. Čosi rýchlo hovoril, ale hlas sme nepočuli, kým Uo neotočil sektor na palube pred dvoma mušľovitými prístrojmi. Elcove slová sa k nám doniesli napriek niekoľkotisíckilometrovej vzdialenosti.

— Obri dokončili opravu záhadnej gule, — hovoril nenáhlivo. — Ich ďalšie úmysly Kruh mnohotvárnosti nepozná. Azda opustia Griádu a zbavíme sa možného ohrozenia Harmonického poriadku života. Hoci obri za celý čas pobytu na našej planéte nepodnikli ani jeden nepriateľský útok, a dokonca nám odovzdali časť svojich vedomostí, predsa len ustavične pociťujeme ich neznámu obrovskú silu. Hmlisté zprávy o mocných prišelcoch, ktorí žiadali zmenu Harmonického poriadku Griády, nepochopiteľným spôsobom prenikli medzi široké vrstvy Griádoidov a posilnili opovážlivé nádeje beztak nespokojných obyvateľov podmorských miest.

Všetci sa pamätáme, ako obri zahasili umelé slnko, ktoré sme rozžali nad Veľkým juhozápadným ostrovom, aby sme ich prinútili odovzdať nám guľu. Potom oni sami zapálili nepomerne silnejšie slnko nad južnou pologuľou Griády, aby zlepšili podnebie pre obyvateľov Zelsy. V spektre ich slnka onfosovia — naši fyzici — nenašli nijaké známe spektrálne pásy. To dokazuje, že ich slnko bralo energiu z úplne iných zdrojov ako naše. Obri ani raz nepripustili Poznávateľov k záhadnej guli a onfosovia dodnes nevedia stanoviť, akým silovým poľom ju obklopili.

Nebudeme mať pokoja do tých čias, kým na Griáde bude sila, ktorá bude prevyšovať moc Poznávateľov. Zároveň však s odchodom obrov do Vesmíru vyschne neslýchaný prameň vedomostí, ku ktorým sa nedostaneme ešte dlhé milióny kruhov. Poznávatelia sa musia zmocniť záhadnej gule a jej obyvateľov.

Nedovolíme obrom odletieť do Vesmíru! — zaburá cala po hale hromová ozvena výkriku tisícov Poznávateľov. U obrov sa skrývajú aj pozemšťania, — pokračo val Elc a posunkom utíšil poslucháčov. — Tieto večne nespokojné bytosti vyklzli z Trozy vo chvíli, keď mali biopsychológovia pristúpiť k rozhodujúcim pokusom pri štúdiu ich myslenia. Potrebujeme pozemšťanov, aby sme mohli pokračovať v pokusoch, ktoré môžu Poznávateľom priniesť veľa osohu.

Šťukol vypínač a obrazovka zhasla.

— Teda tak sa veci majú, — poznamenal Uo. — Dávno sa chystajú ulúpiť náš astroplán. Dodnes sa im to nepodarilo. Teraz sa však na čosi spoliehajú. Tým horšie pre nich.

Naše priateľstvo s Metagalakťanmi sa prehlbovalo a silnelo. Boli to pôvabní, jemní a prívetiví ľudia. Bolo nám ťažko pochopiť ich vnútorný svet, ale predsa sme jasne cítili, že srdcia majú dokorán otvorené všetkému, čo je dobré a spravodlivé, a žijú bohatým citovým životom. Aj najprudkejší človek by v styku s nimi nevdojak ukázal svoje najlepšie vlastnosti, ktoré by sa možno v inej situácii neprejavili.

Postupne sme zapadli do ich udivujúco pravidelného života. Ako sme len mohli, sme im pomáhali pri oprave prístrojov a mechanizmov zázračného „časopriestorového astroplánu”. Uo sa snažil odovzdať mi každý deň nové zrniečko vysokých vedomostí. Cítil som, ako nesmierne sa mi rozširuje môj obzor a otvára sa čudesný svet nových vecí a pojmov. S hrdosťou som myslel na čas, keď sa vrátim do vlasti; pozemskí astronauti mi budú vďační, že som im priniesol štafetu najvyšších metagalakťanských vedomostí, nové spôsoby ovládnutia Vesmíru.

Piotr Michajlovič sa na celé dni strácal v knižnici Metagalakťanov. Vo volnom čase som aj ja zaliezal do Informatória astroplánu a pokúšal som sa pochopiť teóriu časopriestorového tunela a zákony prechodu k elektromezónovej forme pohybu.

Raz sa mi dostala do ruky cievka s magnetofónovým zápisom, ktorú tam akiste akademik zabudol. Zápis bol urobený nedávno: pás vyzeral ako nový. Neudržal som sa a vložil som ho do analyzátora. Ozvala sa nadšená spoveď učenca: „V knižnici obrov som našiel veci, ktoré prekonávajú najsilnejšie túžby pozemšťanov. Aj zbežný prehľad názvov metagalakťanských záznamových pásov — ^tav ba hmoty’,Pôvod a vývoj Vesmíru’,Vyjadrenie štvorrozmernosti Vesmíru elementárnymi funkciami’,Vnímanie zakrivenia časopriestoru’,Zákony pohybu v sinovom poli’ — sľuboval nádherné stránky z veľkej knihy nekonečného poznania.

Včera som sa rozprával s Uou, vodcom Metagalakťanov. Rozhovor znamenal veľa pre pozemskú vedu. Uo prišiel do Informatória práve vo chvíli, keď som sa usiloval pochopiť podmienky prechodu zo štvorrozmerného sveta do päťrozmerného, o ktorých sa hovorilo v knihe,Viacrozmernosť fyzických priestorov vo Vesmíre’. Uo sa posadil oproti mne a po dlhom mlčaní prehovoril: Prečítal som mikrofilmy, ktoré si si odložil, a pochopil som, že na Zemi si bol vedcom, ktorý sa snažil preniknúť do podstaty toho, čo sa nazýva časopriestorom. No v tvojich vývodoch je predsa len mnoho chýb a omylov.

— Mnoho?! — zvolal som, lebo som cítil, že ranil moju autorskú ctižiadosť.

— Hej, — potvrdil Uo. — A je to prirodzené: Potre bujete milióny rokov poznávania, aby sa vám dokorán otvorili dvere do nedozerných hlbín hmoty.

Nám sa to skoro podarilo. Aj ty sa prebíjaš k výšinám poznania. Chápeme to a voláme ťa vpred. Až tam, v našej Metagalaxii, spoznáš nový časopriestor a možno spolu s nami prenikneš do iných, ešte udivujúcejších časopriestorov. Chceš?

Zmocnilo sa ma silné vzrušenie. Túžba po poznaní, ktorú sa nepodarí utíšiť do smrti, vyhasila slabé iskričky spomienok na Zem, na pozemšťanov, pre šťastie ktorých som vlastne podnikol mučivé cesty a prieskumy.

— Ci chcem poznávať večnú a nekonečnú prírodu? — zvolal som. — Pravdaže!

Metagalakťan sa uspokojené usmial.

— A tvoj priate!? Túži aj on po poznaní?

— Viktor? — spýtal som sa neisto. — Viete… on je astronaut. Jeho vášňou je astronavigácia a kozmoplány. Kvôli nim poletí na kraj Vesmíru, hoci aj na samý koniec nekonečna.

Potom sa rozhovor zvrtol na čisto vedecké témy. Keď som začal vysvetľovať svoju teóriu priestoručasupríťažlivosti, všimol som si, že Metagalakťan sa ironicky uškrnul; hovoril som práve o lete,Uránie’ nadsvetelnou rýchlosťou.

— Zjavný omyl! — prerušil ma rázne.

Na múdrej tvári Metagalakťana sa odrazil momentálny sled myšlienok. Žiariace oči, upreté do priestoru, odrážali úžasnú prácu mozgu. Metagalakťanov charakterizuje najzložitejšia logika myslenia. Na zapnutej bioobrazovke som videl, ako sa Uove myšlienky špirálovite dvíhali k vzdialeným výšinám zovšeobecňovania a abstrakcie. A vtedy som prestal všetko chápať. Uo ako najpresnejší strunový galvanometer okamžite reagoval na zmeny okolitého sveta v podobe presných formúl a zákonov. Bolo to harmonické spojenie prírody a rozumnej bytosti, v ktorom sa hmota velmi priblížila k poznaniu samej seba. Bol to ten mohutný rozum, o ktorom sníval Lapiace v knihe,Náčrt filozofie teórie pravdepodobnosti’. S veľkým smútkom som si uvedomil, že nikdy nedokážem pochopiť to, čo teraz videl Metagalakťan pred duchovným zrakom.

— Zjavný omyl, — opakoval Uo. — A chyba je v tom, že zákon vzájomného vzťahu hmoty a energie je oveľa zložitejší, ako si myslíte. Formuly vášho vedca Einsteina nie sú úplne presné. Existuje zvláštne pole odporu svetla, nedostupné vašim prístrojom, ale ktoré preniká celý viditeľný svet. Je to zvláštny stav hmoty, ktorý nazývame pole Sin. Toto pole neuveriteľne komplikuje všetky matematické rovnice, vysvetľujúce pohyb vlnových častíc.

A rýchlosť svetla v tomto poli odporu podľa vašich mier nikdy neprevyšuje tristotisíc kilometrov za sekundu.

Prečo je rýchlosť svetla hmotným telesám nedosiahnuteľná? — pokračuje v úvahách Uo. — Nielen preto, že treba vynaložiť nekonečne veľkú silu na rozbeh telesa do tejto rýchlosti. Podstata veci spočíva vo vlastnostiach podľa odporu. Len vtedy by,Uránia’ bola dosiahla nadsvetelnú rýchlosť, keby sa vám podarilo neutralizovať toto pole. Ale vy ho neviete neutralizovať a nedokážete to možno ešte desiatky miliónov rokov. O poli Sin nevedia ani Griáďania.

A vy dokážete neutralizovať pole odporu?

Aby bolo možné prekonať rýchlosť svetla, — neodpovedal Uo na moju otázku a otočil sa k obrazovke, — treba preraziť v poli odporu tunel. Na to sa spotrebuje za nekonečne krátky čas úžasná energia v presne vypočítanom rytme. Tunel, ktorý sme už raz prerazili, stále sprevádza astroplán. Treba ho len udržovať malým množstvom energie — asi sto miliárd kilowattov za minútu.

,Vraj malé množstvo energie!’ pomyslel som si.,Je to skoro toľko, koľko v XXIII. storočí vyrobila za rok volžská kaskáda!’ Potom Uo vyvolal na obrazovke celý rad matematických symbolov a začal mi vysvetľovať podstatu poľa odporu. Nebadane som si potrel spánky a čelo. Hlava mi trešťala od rozumového napätia. Zavrel som oči a div som sa nerozplakal pre bezmocnosť mozgu, pre nedokonalosť ľudského umu, ktorú si uvedomovali kedysi Einstein, Mendelejev, Lobačevskij, Engels.

Zmocnilo sa ma sklamanie a hnev: — Prečo teda prístroje,Uránie’ ukazovali nadsvetelnú rýchlosť? A prečo sme zaleteli až do medzigalaktického priestoru, na milión svetelných rokov od stredu Galaxie?

Uo sa znovu usmial: — Tak sa prejavili protirečenia medzi časopriestorom a pôsobením poľa odporu. Obrovská energia, ktorú vytvorila,Uránia’, mala za následok — podľa zákona premeny — obrovskú koncentráciu ekvivalentnej hmoty. Hmota vytvorila mocné pole príťažlivosti a to silne skrivilo priestor okolo rakety. Začala sa pohybovať po krivke najkratšej cesty v tomto priestore, čiže po geodete. Ale odpor pola Sin vyvolal poruchu prístrojov. Preto sa vám zdalo, že ste prekonali svetelnú rýchlosť. Tá istá príčina — zakrivenie dráhy rakety — vás zaviedla do druhej oblasti priestoru.

Po tomto rozhovore som pocítil hlboké sklamanie, poníženie, trpkosť… Celý život som zasvätil štúdiu vlastností priestoručasupríťažlivosti a ukázalo sa, že nič neviem a predstavujem si svet veľmi nepresne. Uvedomil som si jasnejšie ako predtým, že rozumné bytosti vo Vesmíre sa podobajú prachu v zlatom lúči, ktorý sa prediera cez okenicu. Chvíľu krúži a mizne v tme. Preto niet v živote nič vyššieho a krajšieho ako očami, hlavou, srdcom pohlcovať tento nesmrteľný prenikajúci lúč! Šťastný je ten, kto aspoň raz okúsil radosť poznania!

S ťažkým srdcom som preškrtol svoju nedokončenú teóriu priestoručasupríťažlivosti a niekoľko dní som sa bezmyšlienkovite potuloval po sálach a oddeleniach metagalakťanského astroplánu. Bolo treba vytvoriť novú teóriu na základe nevyčerpateľných vedomostí, ktoré nazhromaždili Metagalakťania. Pevne som sa rozhodol zasvätiť tomu ostatok života, aby som učenie o časopriestore doviedol do hlbky, ktorú by na Zemi ťažko dosiahli aj za milióny rokov. Kvôli tomuto učeniu, ktoré pomôže pozemšťanom, som ochotný letieť s Uom do druhej Metagalaxie…” Tu bol zápis prerušený. Po krátkom prehrabávaní našiel som ešte niekoľko pásov, ktoré akademik uložil do prázdnej zásuvky informatória a naslepo som jednu vložil. Znovu zaznel mäkký barytón Piotra Michajloviča: „Pri štúdiu veľkých výdobytkov Metagalakťanov som sa stále viac presvedčoval o všeobecnej platnosti zákonov vývoja hmoty vo všetkých kútoch Vesmíru. Na základe tejto všeobecnosti som čiastočne pochopil vysokú civilizáciu obrov. V trezoroch modrej gule som objavil tisíce metrov modrastého pásu z neznámej hmoty. V ňom akoby skameneli elektromagnetické kmity, zapísané na druhej strane Vesmíru. S Uovou pomocou som sa naučil rozvíjať zápisky na obrazovkách,zapamätávacích’ prístrojov.

Teraz vkladám do prístroja pás zo série,Vývin planét’ a na obrazovke vidno obrazy z dejín ďalekého sveta. Dozvedel som sa, že vývoj života na planéte hviezdy Avr trval neuveriteľne dlho — tridsaťpäť miliárd rokov! Päťkrát dlhšie ako na Zemi! Poldruha miliardy rokov sa túlali v pravekých oranžových lesoch Avr, šumiacich na obrazovke, predkovia dnešných Metagalakťanov, pripomínajúcich statných medveďov. Pred osemdesiatimi miliónmi rokov sa tieto cicavce odlúčili od sveta zvierat a začali sa dejiny rozumného života.

Rozmýšľal som nad nesmierne dlhou dobou rozvoja Metagalakťanov a napokon som pochopil, kde je príčina: v ich svete nebolo tej hnacej silyľadovcov, prudkej zmeny životných podmienok, ktoré donútili prvotnú opicu na Zemi chytiť kyjak a dať sa do práce. Vývoj života na planétach Avr uľahčovala a zároveň spomaľovala astronomická poloha planéty: os jej otáčania bola skoro kolmá na rovinu dráhy. Uhol sklonu bol osemdesiat deväť a pol stupňa. Tento uhol podmienil ideálne podnebie planéty. Milióny rokov nečujne preletovali nad ňou, míňali sa úplne rovnaké dni, roky. Nebolo ani tropických horúčav, ani polárneho chladu, ani zbytočného sucha alebo dažďov, ani prudkých výkyvov teploty. Večne čistá obloha, neuveriteľne stála teplota, rovnaké podnebie — to všetko sa blahodarne prejavilo na intelektuálnom vývoji Metagalakťanov, ktorí sa nikdy nemuseli zapodievať bojom s prírodnými živlami, nepriateľskými človeku.” A ešte jeden krátky zápis: „Neuveríteľné! Metagalakťania majú osem zmyslov! Okrem zraku, sluchu, čuchu, chute a hmatu majú ešte tri zmyslové orgány. Ako som pochopil, majú orgány, ktoré vnímajú ultrafialové a infračervené lúče, ultrazvuk a rôntgenové kmity! Pociťujú časopriestor tak isto ako my priestor. Metagalakťania sa zhruba približujú k pochopeniu svetov, hmota ktorých pozná okrem časopriestoru aj iné formy jestvovania. Pre mňa je to úplná záhada.

Zvláštny zmyslový orgán, cenný dar prírody, im dovoľuje počuť procesy rastu v bunkách rôznych živých organizmov.

— Procesy rastu vnímame ako určité melódie, — vysvetľoval mi Uo. — Veď aj vy máte prístroje, elektromagnetické zmenšovače frekvencie, ktoré umožňujú počuť procesy rastu. U vás sú to umelé prístroje, u nás prirodzené ústroje. Počujeme, ako rastie tráva, počujeme trenie vody v rastlinách, prácu buniek, najjemnejšie procesy v mozgu a nervoch. Preto sa môžeme rozprávať myšlienkami, bez pomoci slov, ale len medzi sebou. Pre vás je to zatiaľ nedosiahnuteľné.

Rozhovory s Uom sa stali pre mňa čarovnou povesťou o nedosiahnuteľnom. Raz ma zavolal k veľkému prístroju. Vysvitlo, že je to kvantový mikroskop a povedal: — Takto vyzerá mikrokozmos!

Obraz mikrokozmu, ktorý sa zjavil predo mnou, bol neporovnateľne zložitejší, ako si ho predstavovali pozemskí vedci. Ba ukázalo sa, že aj elektrón, najnepatrnejšia časť hmoty, je zložitou sústavou, ktorá sa skladá z chumáčovitých zhlukov energie, obklopených desiatkami meniacich sa hmotných častíc. Najmenšie z nich mali priemer 10–18 centimetra! Jedna tisícmilióntina tisícmilióntiny centimetra. A tu som si spomenul na slová veľkého mysliteľa Vladimíra I. Lenina:,Elektrón je tak isto nevyčerpateľný ako atóm.’ To však bola hranica delenia hmoty. So zatajeným dychom som pozoroval, ako sa na obrazovke prístroja točil zložitý vnútroelektrónový mikrokozmos. Premietačka akoby spomaľovala rýchly život mikrokozmu trilión miliárd ráz…” Nečakane ma ktosi silno udrel po pleci. Trhol som sa a začervenal.

Za mnou stál Samojlov.

Čo tu robíš? — spýtal sa a podozrievavo si ma prezeral. Uvidel pás vložený do analyzátora a zamračil sa: Do cudzích zápiskov neslobodno bez dovolenia nazerať.

Aby som zakryl rozpaky, zamrmlal som: — Piotr Michajlovič! Vy chcete letieť do Uovej krajiny?

Prestal mraštiť tvár a spýtal sa: — A ty by si tam nechcel letieť?

Let na časopriestorovom stroji po fantastickom „tuneli” v poli odporu do druhej Metagalaxie! Vari nie som už astronaut!? Akéže ešte pochybnosti?

— Samozrejme! — zvolal som. Ale tu sa ozvalo moje srdce.

Ale najprv by som sa chcel vrátiť do Slnečnej sústavy, aby som rozpovedal pozemšťanom o sebe, o našich objavoch…

A zobral Lidu, chceš povedať, — pokračoval akademik za mňa.

Zahanbene som sklonil hlavu.

— Veď je tam sama v Panteóne nesmrteľnosti. Ak sa nevrátime, relé času ju zobudí o jeden a štvrť milióna rokov. Ocitne sa v nepredstaviteľne vzdialenom období, medzi pozemšťanmi… aj keď krásnymi, ale bez príbuzných a známych. Bude jej ťažko! Veľmi ťažko!

Prvý raz Piotr Michajlovič nezačal žartovať.

— Máš pravdu, — povedal vážne. — Je našou povinnosťou vrátiť sa domov, do vlasti, aby sme priviezli zvesť o Griáde, o vysokej civilizácii Metagalakťanov. Tým skôr, že let na Zem znamená pre obrov asi tolko ako prechádzka za mesto.

Mocne som objal môjho drahého ochrancu a priateľa.

10

Koniec Poznávateľov

Neskoro v noci sa mi konečne podarilo nadviazať spojenie s Viarou.

Jej hlas bolo ledva počuť, obraz sa takmer strácal.

Nad Trozou vytvorili ionizovanú bariéru, ktorá ruší rádiové vlny, — vravela Viara. — Kruhy majú podozrenie, že medzi podmorskými mestami a niektorými obyvateľmi Trozy existuje rádiové a televízne spojenie. Z Trozy odletieť nemôžem, pretože výstupný tunel otvoria len na Elcov rozkaz. Od Džirga som sa dozvedela, že ste na Juhozápadnom ostrove. Pomôžte zabrániť zničeniu Lezy!

— Chcú zničiť Lezu? — spýtal som sa znepokojený.

Včera prijali Kruhy toto rozhodnutie. Nejaký zradca oznámil Elcovi, že Griádoidi získavajú vedomosti. Rozhodli sa zničiť Lezu ako ohnisko nebezpečia.

Živo som si predstavil milióny nič netušiacich Griádoidov a striasol som sa od úžasu. Bolo treba hneď niečo podniknúť.

— Co najskôr sa vyzveď, kde leží hlavný elektrónkový mozog energetických staníc, — žiadal som Viaru.

— To pôjde ťažko, — povedala zamyslene. — Ale pousilujem sa. Čakaj výzvu.

Vďaka Viare sme sa dozvedeli, že hlavný elektrónkový mozog leží v neprístupnej krajine na severozápade centrálneho svetadielu. Je obklopený premeneným priestorom a mocnými silovými pólami. Pochybujem, že by sa tam dalo preniknúť. Ale Uo nás ubezpečil, že „Samojlovova zóna” hravo prenikne do elektrónkového mozgu.

O niekoľok hodín si Piotr Michajlovič náhlivo strkal do vrecák mikrofilmy, zápisníky, magnetofón, elektroanalyzátory. Uo mu posunkom naznačil, že sa nemusí náhliť a že má z vrecák všetko vyhádzať. Zarazený akademik sa podrobil jeho pokynu. Potom Metagalakťan vyniesol z rakety kreslo, stôl, celú debničku s potravinami a všetko uložil na plošinku z modrého kovu, ktorú pripravili akiste ešte včera.

— Tu je plošinka, okolo ktorej sa vytvorí pásmo, — stručne vysvetlil Uo. — Sadni si do kresla, hneď zapneme prístroje.

Mocne som potriasol Samo j lo vo vi ruku a poradil som mu, aby bol opatrný. Dohovorili sme sa, že len čo sa Piotrovi Michajlovičovi podarí rozlúštiť princíp programovania elektrónkového mozgu, nadviažeme spojenie s Griádoidmi a s Viarou a dáme im signál k činnosti.

Teraz som na vlastné oči videl rozprávkovú moc Metagalakťanov nad prírodou. Uo a ja sme vošli do astroplánu. Pri hlavnom pulte manipulovali dvaja obri, ktorí sledovali červené oko generátora poľa. Generátor vyzeral ako obrovský elipsoid a zaberal celú hornú časť gule. Od ústredne ho oddeľovala dvojmetrová masívna priehradka, cez ktorú prenikal tichý vibrujúci bzukot. Na obrovskej obrazovke som jasne, ako na pár krokov, videl akademika. Sedel v kresle a zvedavo si obzeral guľu. Náhle červené oko generátora zažiarilo oslepujúcim modrým svetlom a dunivý hukot generátora prešiel do ledva počuteľného bzukotu. A v tom sa Piotr Michajlovič čudne zmenil: priestor, ktorý sa okolo neho uzatváral, zabraňoval prúdeniu svetelných lúčov. Na krátku chvíľu vyrástol akademik do veľkosti slona, potom sa zmenšil, začal sa rozplývať, až úplne zmizol z očú.

„Ako ho budeme teraz sledovať?” pomyslel som si. Uo sa usmial, ako keby uhádol moje myšlienky, a zapol tmavú obrazovku, vmontovanú do priehradky generátora. Chvíľu obrazovka matne svetielkovala, napokon sa na nej zjavili tenké modré obrysy Piotra Michajloviča a predmetov okolo neho. Obraz pôsobil takým zvláštnym dojmom, že som nevdojak Samojlova prirovnal k záhrobnej mátohe. Všimol som si, že na stolíku pred sebou má neveľkú okrúhlu obrazovku, na ktorej sa takými istými priezračnými čiarami črtala časť pultu a Uo so mnou.

Uo dal znamenie a ktorýsi obor zapol druhý prístroj. Plošinka, na ktorej sedel akademik, sa plavne zdvihla do výšky a stále rýchlejšie letela smerom na severozápad. Samojlov nám zakýval rukou.

Neodchádzal som od obrazovky ani na krok. Zmenšený modrastý obraz akademika, plošinky a pásma, ktoré ho obklopovali, sa priblížil tesne k cieľu. Súčasne pracovala aj obzorová obrazovka; Samojlova na nej nebolo vidno, ale zato sa pred nami v plnej nádhere farieb otvorila horská krajina, v ktorej bol ukrytý hlavný elektrónkový mozog — srdce celej Griády, kto ré prináša svetlo a vzduch podmorským mestám, energiu strojom v ptuinských baniach, najrafinovanejšie slasti Poznávatelom. Okolo sa týčili vysokánske horské reťaze, porastené lesmi. Striedali sa s niekoľkokilometrovými stržami, zahalenými hmlou.

A vtom sa za ostrým končiarom, ktorý sa dvíhal do desaťkilometrovej výšky, zjavila hlbokánska kotlina, obkolesená horskými stenami. Na jej dne žiarila obrovská priezračná kupola. Elektrónkový mozog! Nad kotlinou sa akosi divne vlnil vzduch.

To je priestorový oblak, — povedal Uo presvedčivo, keď pozrel naň. — Cez oblak neprejde žiaden prístroj, nikto. Je tam najvyššie napätie energie, aké Griáďania dokázali vytvoriť: miliarda kilowattov na kubický meter priestoru!

A akademik? — pozerám znepokojene na opar, víriaci nad kupolou.

Uo povedal, že Samojlov sa nemá čo báť. Teraz sa celá naša pozornosť sústredila na tmavú obrazovku. „Samojlovova zóna” nehybne visela nad vlnami premeneného priestoru. Na tmavej obrazovke vyzeral tento priestor ako rozvlnené zelenofialové more. Občas sa po ňom prehnala tmavočervená vlna — zaiste výbuch energetického maxima.

— Vytvoríme vstupný tunel, — povedal Uo a začal na pulte prepínať pákové vypínače.

„Samojlovova zóna” sa naraz zahalila do oslepujúco modrého oblaku, ktorý hneď dostal tvar kužeľa napoly ponoreného do zelenofialového mora. O chvíľu sa „zóna” pomaly zasunula do ústia hyperboloidu a… zmizla z očú. Na obrazovke sa začal zúrivý tanec príšerných vírov. Potom všetko stíchlo. Na obyčajnej obrazovke sa ako predtým vlnil lahký opar.

— Hotovo, — vydýchol si Uo. — Už je za bariérou. Znovu prepínal. Na tmavej obrazovke sa zjavila silueta Piotra Michajloviča, teraz už nie modrá ale hnedozelená. Uo mi podal ploské slúchadlá, v ktorých som začul Samojlovov slabý hlas: — Som na kupole mozgu. Voveďte plošinku ďalej. Na tmavej obrazovke sa tenkými čiarami črtala kupola centrály a „Samojlovova zóna”, ktorá sa primkla tesne k nej. Uo zasa prepol celý rad gombíkov a „zóna” vošla ako nôž do masla do hmoty kupoly. Na obyčajnej obrazovke sa na celej ploche zjavila vnútorná hala s radmi gigantických elektrónkových prístrojov, ktoré v polkruhu obklopovali obrovský pult, podobný pódiu v tvare mušle. Okolo pultu chodili služobníci. Naraz začali znepokojene pobiehať po centrále, živo gestikulovali a rozprávali sa. Na pulte, na vstupných blokoch budovy, pod strechou, zamihali stovky rôznofarebných indikátorov. Vo chvíli, keď „Somojlovova zóna” prenikala cez priestorovú bariériu do vnútra centrály, akiste všetky signalizačné prístroje zaznamenali nečakané zmeny v energetickej rovnováhe.

Avšak služobníci sa o chvílu uspokojili, lebo nezistili žiadne poruchy v práci mozgu a bariéry.

Ale vtedy sa už „zóna” zľahka spustila skoro až na pult a nehybne zostala visieť v priestore približne meter nad riadiacimi klávesmi. Bolo to ako v rozprávke: akademik vstal z kresla ako doma, popreťahoval sa, rozcvičil si opuchnuté končatiny, poprechádzal sa po neviditeľnej „klietke”, znovu si sadol za stôl a pripravil magnetofón na zapisovanie pozorovaní. Chvíľu napäto počúval rozhovor nič netušiacich služobníkov. Potom nadviazal spojenie s nami.

Hovoria, — vysielal Samojlov, — že čas poklesu energie nadíde o štyridsaťšesť cyklov (čiže o osemdesiatpäť našich hodín). V ten deň príde do centrály Jugd, aby založil ďalší článok programu. Keď aktívnosť energie dosiahne maximum, silový lúč zamieri na Lezu a zničí ju do základov. „Lezskí Griádoidi nevedia o ničom. Stihne ich zaslúžený trest! Sláva múdrym Poznávatelom!!!” — tak vravia služobníci.

Co chcete podniknúť, kým budete čakať na pokles aktívnosti? — spýtal som sa akademika.

— Musím dôkladne preštudovať zákony činnosti elektrónkového mozgu a striedanie cyklov riadenia. Skrátka, treba vystihnúť rytmus procesov. Potom budeme môcť rozuzliť celý program podlá vstupného článku, ktorý založí Jugd.

Skoro štyri dni pracoval Samojlov za stolom bez pohybu, len niekedy si trochu pospal. Pozorne sledoval prácu elektrónkového mozgu.

Nastal deň poklesu aktívnosti. Blížil sa rozhodujúci okamih. Podarí sa Piotrovi Michajlovičovi naučiť sa programovanie griádskej energie? Ak sa to podarí, osud Poznávateľov bude spečatený. „Poriadok života”, úplne nezmyslený v období vyspelej civilizácie, padne i s jeho zdegenerovanými tvorcami.

V ten deň pri východe slnka sa na kupole rozžiarili tisíce fialových a zelených svetiel; oznamovali príchod Jugda. Keď Poznávateľ vošiel do centrály, služobníci sa mu podlízavo vrhli k nohám: vedeli, že Jugd má menovať šťastlivcov, ktorí za vernú službu Poznávateľom pôjdu na polročný oddych na Ostrovy oddychu.

Jugd dal pokyn rukou a služobníci opustili sálu. Zrejme ani im nedôverovali. Akt slávnostného obradu sa začal! Jugd pristúpil k pultu a začal písať na biele tabule šifry ďalšieho článku programu. „Samojlovova zóna” visela skoro na jeho pleciach. Keby Jugd zdvihol ruku, určite by narazil na plošinku, kde stál akademikov stôl.

Piotr Michajlovič bol samé ucho a pozorne sledoval Poznávateľove manipulácie. Jeho elektroanalyzátor neprestajne rachotil pri dešifrovaní základného programu. K Jugdovi neprenikal zo „zóny” ani zvuk, ani svetlo.

Tenká vrstva premeneného priestoru spoľahlivo izolovala akademika.

Napokon sa Jugd vzpriamil. Program bol založený. A hneď sa veľké svietiace indikátory na pulte rozžiarili oslepujúcim bielym svetlom: aktívnosť energetických staníc sa rýchlo zvyšovala. Znovu vyrábali množstvo energie.

— Program som rozlúštil! — ozval sa v slúchadlách vzrušený hlas Piotra Michajloviča. — Energia je v našich rukách. Teraz môžem konať. Počkajte, počkajte… zaujímavé!

Akademik sa naklonil tesne k Jugdovej tvári. Poznávatel náhlivo zostavoval nový program.

— Ó, zázrak! — zaznel znovu v slúchadlách akademikov hlas. — Chce založiť program — rozkaz južnej časti energetických staníc, ktoré zásobujú Lezu. Nemožno čakať! Lezu zbavia svetla, vzduchu, energie. Aha! Ešte jeden rozkaz — gravitačnému generátoru: Vybuchnúť nad Lezou gravitačnú bombu! Úplná skaza!

Jugd už naťahoval ruku k vstupnému kanálu a chystal sa vložiť do mozgu vražedný rozkaz, ale vtom akademik schytil zo stola masívnu skrinku analyzátora a začal ňou tĺcť Poznávateľa po lesklej holej lebke. Na obyčajnej obrazovke bolo vidno, ako sa nad Griáďanovou hlavou z prázdna zrazu vynorila hlava a ruky Piotra Michajloviča a ťažký kovový predmet dopadol na Griáďanovu hlavu.

Jugd priškrtené vykríkol a zvalil sa na pult dolu hlavou. Piotr Michajlovič si utrel pot a silne si hrýzol pery. Prvý raz v živote spáchal vraždu!

Služobníci, ktorí podlízavo sledovali Poznávateľa cez priezračné steny, najprv nechápali, čo sa deje. Zmätene sa tisli pri dverách, zúfalo gestikulovali a naraz sa celý húf vrhol k Poznávateľovi. Jeden z nich vyskočil na pult, aby podržal za plecia Jugda, ktorý spadol hornou polovicou tela na panel, a vtom čistou náhodou strčil hlavu do „Samojlovovej zóny”; Samojlov sa ešte vždy nespamätal. Služobník vyvalil oči od údivu a strachu. Odstúpil a prekvapene zaklipkal mihalnicami: pred ním bolo zasa prázdno. Znovu vošiel do „zóny” a uvidel Piotra Michajloviča. Potom sa s hrdelným výkrikom vrhol na Samojlova. O chvíľu sa už zúrivo pasovali na plošinke. Akademik bol mocný. Jeho územčistá postava so širokými plecami bola často navrchu. Pokúšal sa chytiť služobníka za hrdlo. Na dlážku s hrmotom spadlo ťažké kreslo, ktoré zhodili z plošinky. Ostatní služobníci panicky pobiehali okolo pultu a nechápali, kam zmizol ich kamarát a odkiaľ spadlo kreslo.

Škoda čakať! Zápasníci sa mohli každú chvíľu zrútiť z plošinky a to by pre akademika znamenalo koniec. So skupinou služobníkov si neporadí.

Prosebné a zúfalo som sa obrátil k Uovi. Ten čosi rýchlo vravel svojím spoločníkom. Obri okamžite vykotúľali z astroplánu dva valcovité prístroje a otočili ich smerom na severozápad, ku griádskej centrále.

Zarachotili elektrónkové prístroje, namontované na valcoch. Boli to asi zameriavacie aparáty.

— Co je to? — spýtal som sa s nádejou.

Neodpovedali. Uo behal pri pulte, robil desiatky zložitých manipulácií. Vrhol sa k prekladovému aparátu a zakričal na akademika: — Za každú cenu vyhoď služobníka zo „zóny”! Rýchlo! Hneď zapneme prístroj, ktorý vyžaruje elektrónové lúče. Paralyzujú všetko živé do vzdialenosti desaťtisíc kilometrov! Rýchlejšie!

Piotr Michajlovič pokračoval v bitke a naraz s nadľudským vypätím síl odsotil služobníka od seba, vystihol vhodnú chvíľu a kopol ho do brucha.

Služobník nešikovne zamával rukami a padol dolu. Na obyčajnej obrazovke to vyzeralo tak, ako keby spadol z prázdna. V tej chvíli sa v priestore jasne črtali oslepujúce kontúry „Samo j lo vo vej zóny”.

— Ochranný štít proti elektrónovým lúčom pre Samojlova, — vysvetlil mi Uo význam oslepujúcich kontúr a zapol valce.

Krátko zavyli a vypustili modrastú žiaru: služobníci1, ktorí boli od nás vzdialení osemtisíc kilometrov, popadali na zem ako zasiahnutí bleskom.

Piotr Michajlovič ťažko oddychoval, pomaly sa zdvihol z plošinky, poobzeral sa okolo a zrejme čakal, že sa zjaví služobník.

— Hotovo! — zakričal naňho Uo. — Vyjdite zo „zóny”! Služobníci sú paralyzovaní.

Žiarenie energetického štítu, ktorý chránil „zónu” pred účinkom elektrónových lúčov, zhaslo a Piotr Michajlovič, ktorý ešte stále neveril, že je zachránený, opatrne vystrčil hlavu zo „zóny”. Keď uvidel nehybných služobníkov, uspokojil sa, zoskočil z plošinky a akoby sa nič nestalo, začal paralyzovaných služobníkov odťahovať k stene. Uvoľňoval si tak miesto pri pulte.

Griádska energia bola v našich rukách!

Od radosti celý bez seba som sa vrhol k Uovi, podskočil som a zavesil som sa mu na krk. Pritom som mrmlal slová vďaky. Obor ma láskavo potľapkal po chrbte.

V ten istý deň sa po podmorských mestách rozšírila otriasajúca zpráva, ktorú som im oznámil polhodiny potom, ako Piotr Michajlovič ovládol situáciu pri pulte hlavného elektrónkového mozgu.

— Drahý Džirg! Bratia Griádoidi! — vysielal som a srdce mi silne a radostne tĺklo ako vták, ktorý sa dostal na slobodu. — Nadišla rozhodná chvíľa v tisícročných dejinách Griády. Vytrhli sme Poznávatelom z rúk energetický monopol. Máte budúcnosť vo svojich rukách! Vyplávajte na hladinu Fialového oceánu! Vpred, na Trozu! Chytajte Poznávatelov, nech sú kdekoľvek!

Slobodu väzňom Zelsy a ptuinským baníkom!

Na hlavnej obrazovke sme pozorovali húfy Griádoidov, ktorí sa zhromažďovali na námestiach Lezy a v iných podmorských mestách. Dychtivo počúvali naše zprávy. Vystupovali Starší bratia, ktorí ich iste vyzývali k útoku na Trozu — pevnosť a ochranu Poznávateľov. Hromové výkriky sa rozliehali po námestiach a uliciach podmorských miest, donedávna ešte tichých.

Pochopil som, že teraz je najdôležitejšie rýchlo obsadiť Trozu. Ochromiť hniezdo Poznávateľov, zajať a zničiť Kruhy mnohotvárnosti! Potom už nebudú ostatní Poznávatelia, roztrúsení všelikade po Griáde a vo Vesmíre, žiadnym nebezpečenstvom. Sami prídu prosiť o milosť, keď ich oberieme o energiu.

— Piotr Michajlovič! Počujete ma dobre?!

Akademik na obrazovke kývol hlavou.

— Pousilujte sa ihneď vytvoriť priestorový oblak nad Trozou a hlavným griádskym kozmodrómom, aby sa ani jeden guľodisk Kruhov nedostal do Vesmíru! Ja letím do oblasti Lezy, k Džirgovi, a povediem Griádoidov na Trozu! Udržujte spojenie s Uom! Vytvorí nepriepustnú bariéru okolo hlavného elektrónkového mozgu, aby k vám nemohol preniknúť ani jeden Poznávateľ. Čakajte moje šifrované signály.

Samozrejme, keby nebolo obrov a ich techniky, všetko, čo sa odohralo za posledné dva dni, by sa nám nikdy nebolo podarilo. Uo mi dovolil používať obrovský lietajúci prístroj. Bol to prieskumný guľovitý graviplán, do ktorého sa zmestilo okolo päťsto ľudí. Metagalakťanom slúžil na lety do atmosféry preskúmavaných planét a garážoval v hangári kozmoplánu.

Graviplán, v ktorom boli piati obri a ja, preletel za hodinu päťtisíc kilometrov a nehybne zostal visieť nad oceánom v oblasti Lezy. Hladina celého oceánu bola posiata čiernymi bodkami; boli to Griádoidi. Vtom som si všimol Griádoida, ktorý zúfalo gestikuloval. Veď je to Džirg! Zosadli sme na hladinu, chytil som Džirga za ruku a vtiahol som ho do otvoreného príklopu.

— Rýchlo! — súril nás Džirg a striasol velké vodné kvapky. — Obrovská flotila elektromagnetických osobných plavidiel sa pohybuje od juhozápadu smerom k ostrovu Metagalakťanov! Myslím, že sú tam všetci griádski Poznávatelia okrem Kruhov mnohotvárnosti a vybraných Griáďanov, ktorí zostali v Troze. Viara mi pred chvíľou oznámila, že v Troze začal pracovať supersilný transformátor energie zo stredu Galaxie, nezávislý na hlavnom elektrónkovom mozgu. Ten zásobuje loďstvo, plávajúce k Ostrovu! Poznávatelia pochopili, že sa rozhoduje o ich osude a pokúsia sa za každú cenu obsadiť modrú guľu obrov. Na lesklej rovine sa pripravujú na štart guľodisky s vybranými služobníkmi. Ich cieľom je dostať sa ku hlavnému elektrónkovému mozgu, ktorý ste tak smelo obsadili. Rýchlo na Trozu! Treba zničiť transformátor energie! Hneď prídu lode, ktoré vzali naši bratia v Draze.

Nebudem opisovať všetky peripetie dvojdňového boja, ktorý sa rozpútal na obrovskom priestore od Trozy po Juhozápadný ostrov, ale rozpoviem vám o dvoch najdôležitejších bitkách Dňa oslobodenia: o boji v Troze a o gigantickom súboji dvoch síl pri brehoch Juhozápadného ostrova, ktoré obrazovky Modrej gule ľahostajne zaznamenávali.

Na šesťdesiatdva lodí, ktoré vzali Griádoidi v Draze, sa nalodilo desaťtisíc obyvateľov Lezy. O dvanásť hodín sme sa vylodili v drazskom prístave. Mesto bolo ponorené do tmy. Samojlov vypol jeho energetickú stanicu. Všetci Poznávatelia sa zbehli do Trozy, alebo odplávali s flotilou k Juhozápadnému ostrovu. Podarilo sa nám získať len dvestoštyridsať antigravitačných diskov, na ktorých sa prvá skupina hneď vydala do Trozy. Viedol ju Džirg a Ger. Preto sa musel guľovitý graviplán pousilovať: za dvadsaťtri hodín dvestoosemnásťkrát prešiel od mora k Troze a naspäí a prepravil z pobrežia na lesklú rovinu asi deväťtisíc Griádoidov.

Bola hustá hmla a dusno ako v parnom kúpeli. Džirg a ja sme márne pozerali cez matne priezračnú strechu a pokúšali sme sa určiť, nad ktorou časťou Trozy sa nachádzame; pod nami sa mihali poplašné svetlá: Poznávatelia už zrejme vedeli o našom pristátí a pripravovali sa na obranu. Tu niekde musí byť ústie vchodného tunelu. Ale ako ho otvoriť?

— Džirg, — obrátil som sa ku Griáďanovi. — Do kážeš otvoriť vchodný tunel? Alebo mám poprosiť o pomoc Uových priateľov?

Odtiaľto sa nedá otvoriť, — odvetil Džirg, — ale v Troze je Viara. Tá nám ho otvorí. Začal volať Viaru. Okolo nás všade čakali tisíce Griádoidov, hotových zvíťaziť alebo umrieť.

Na obrazovke aparátu sa zjavila Viarina tvár. Radostne sa usmievala, oči jej horúčkovité žiarili.

— Bratia, — vykríkla, — konečne ste tu! Poznávatelia sú zmätení! Čakajte, hneď vám otvorím núdzový tunel, ktorý je od vás vzdialený štyridsať kilometrov smerom na juhovýchod. Choďte rýchlo k nemu. Otvorím tunel a mechanizmus, ktorý ho zatvára, pokazím. Priatelia mi pomôžu!

Predný oddiel, vedený Džirgom a mnou, sa na diskoch pohol k juhovýchodu. O päť minút sme zbadali lievikovitý vchod, ktorý sa pomaly otváral.

Griádoidi sa spúšťali strmo dolu, na stupňovité strechy budov. Čoskoro sa všetky blízke stupne hemžili Griádoidmi, čo kričali a mávali gravitačnými „puškami”, ktoré vzali v drazských arzenáloch.

Budovy na náprotivnej strane ulice sa zdali úplne opustené, pohyblivé schody a vzdušné mosty, ktoré sa klenuli nad „arénou”, boli pusté a neosvetlené. Priezračné steny okolo mesta boli zatemnené; čierny múr kruhovité obkolesoval osvetlené skupiny budov. Spozoroval som zvláštne mihanie a zastal som. Ostatní sa tiež zastavili. Pozrel som im do tvárí. To určite svietili reflektory alebo svietniky. Najprv som sa nazdával, že toto svetielkovanie nemá s udalosťami nič spoločného, no čoskoro som zistil, že sa mýlim.

Ohromné žiariace gule, ktoré úplne pokryli stupne, priechody a vežičky budov, neobyčajne svietili, sťahovali a rozťahovali sa. Farba svetla sa čudesne menila od červenobielej až po zlovestnú čiernofialovú. Zmena farieb bola okamžitá. Toto šialené striedanie farieb nútilo človeka zažmúriť oči.

Dovtípil som sa, že je to zámerné. Budovy, stupne, priechody, ulice, húfy Griádoidov a griáďanských operatérov, ktorí sa pripojili k povstalcom, sa zmenili na mátožnú hru tieňov. V kŕčovitej svetelnej fantasmagórii vyzeralo mesto fantasticky. Veľké svetielkujúce gule a girlandy zružoveli, červeneli, modrali, mihali a zhasínali, potom znovu vzplanuli oslepujúcou fialovou farbou. A naraz svetlo celkom zhaslo.

Ponorili sme sa do nepreniknuteľnej tmy.

Nastal zmätok. Gravitačné žiariče Griádoidov nepretržite hučali.

Pracovníci obkolesili budovu Kruhov mnohotvárnosti. Ktosi ma chytil za ruku. Čísi známy hlas mi zakričal celkom pri uchu: — To som ja, Džirg! Je so mnou Viara! Vraví, že Poznávatelia, ktorí zostali v Troze, sa zhromaždili v Kruhoch mnohotvárnosti a na Energetickej centrále so samostatným riadením. Elc je pri Juhozápadnom ostrove. Jugd sa nevrátil z hlavného elektrónkového mozgu. Treba už ísť k energetickej centrále!

— Kde je vlastne centrála? Kto pozná cestu? — skríkol som.

— Ja! — začul som Viarin hlas. Silne mi stisla ruku povyše lakťa.

— Teda vpred!

Okolo sa rozlahol dupot, bolo počuť akési nezrozumiteľné výkriky, zo všeobecného hurhaja sa ozývali jednotlivé slová. Džirg dával príkazy, ostatní mu odpovedali. Celkom blízko bolo počuť Viarin hlas; čosi vysvetľovala Griádoidom.

— Služobníci Kruhov! — zakričal náhle ktosi nad mojou hlavou.

Z obrovského stupňa osemstena Kruhov bolo počuť treskot, zablýskali modrasté výbuchy. Pri ich svetle som rozoznal v tme hlúčky Griáďanov, ozbrojených takými istými zbraňami, aké som videl u Griádoidov. Čoskoro sa celé okolie naplnilo hurhajom a výbuchmi. Potom znovu akoby sa spustila čierna záclona, zavládla tma.

Vtom neďaleko mňa čosi vybuchlo. Z tmy sa vynorila svietiaca guľa a nehybne zostala visieť nad našimi hlavami. Stupne, na ktorých stáli Griádoidi, zalievala mŕtvolným belasým svetlom. Zo stupňov Kruhov mnohotvárnosti zaznel tiahly krik. Pozrel som tam a uvidel som Griáďanov v žltočervených oblekoch, ako vystupovali na budovu Kruhov po gigantických pohyblivých schodoch. Zrejme Poznávatelia dostali posilu.

Lievik vchodu neprestajne chrlil nové a nové oddiely Griádoidov, ktorí ako prstenec obkolesovali Kruhy mnohotvárnosti a zaberali všetky blízke stupne.

Zúril krutý boj a zachvátil rozľahlé priestranstvo. Kdesi v južnej časti mesta Džirgov a Viarin oddiel útočil na energetickú centrálu — ozýval sa o dtiaľ hluk a rev: bitka akiste vrcholila.

O hodinu sa prvé oddiely Griádoidov prebojovali na krajné stupne severnej fasády Kruhov. Bol som medzi nimi. Lietali a padali zbrane, predné rady hrdinov hynuli, skosené gravitačnými žiaričmi. Ich miesta zaujímali druhí. Svietiaca guTa Poznávatelov dohorela, zhasla a opäť sme sa ponorili do atramentovej tmy, do chaosu.

Táto tma zachránila nejedného útočníka. Zúfalý krik Poznávatelov bolo počuť už kdesi pod samou strechou. Zaiste žiadali novú svietiacu gulu.

Ktosi ma silno šťuchol do boka a zakričal: — To som ja, Ger, — a zatiahol ma do širokého priechodu, ktorý viedol do horných poschodí budovy. Ktosi kričal, ale nič sme nerozumeli, iba sme leteli ďalej v mohutnej lavíne rozgurážených Griádoidov. Potom nás pritisli k stene. Hore v tme sa začal velký boj.

Čosi tíško vrazilo do steny nad mojou hlavou.

Na tvrdom povrchu klenby sa objavil hviezdicovitý otvor. Ešte dva razy dopadli gravitačné strely neďaleko mňa. Ger ma schytil za ruku: — Rýchlo dolu, kým nezapália novú osvetľovaciu gulu!

Vrhli sme sa dolu po pohyblivých schodoch, do neprenikutelnej tmy, v ústrety revú a kriku bojujúcich. Zovrel ma húf útočníkov a pri svetle modravých výbuchov som rozoznal veľkú sálu — tú istú, v ktorej nás Elc odovzd ával biopsychológom.

Rozľahli sa zvučné výkriky: „Služobníci ustupujú!” Prichádzali odkiaľsi zhora. Narazil som na čosi mäkkého a začul som chrapľavý ston, ale výkriky „Vpred!” ho zahlušili. Ešte hustejšie sa rozsvecovali modrasté výbuchy. Tma sa rozstúpila a uvidel som tváre okolostojacich Griádoidov, rozhorúčené a spotené, nazlostené a sústredené, so široko otvorenými veľkými očami, v ktorých planul plameň nadšenia a blízkeho víťazstva. Vedia mňa bola práve tvár akéhosi starca. Ešte dlho potom sa mi marila vo vesmírnych priestoroch. Starec, stisnutý zo všetkých strán plecami priateľov, prestrelený gravitačným lúčom, bol mŕtvy. Ale zostal stať so široko roztvorenými očami.

Bojový hurhaj zostupoval čoraz bližšie do dolných poschodí Kruhov.

Krik a dupot už oslabol. Pod nohami som zacítil akési telo, potkol som sa a spadol som. Vzápätí som vyskočil a zamieril vpred. Gravitačné lúče prevŕtavali priestor okolo mňa, vnikali do stien a vpíjali sa do tiel.

Znezrady sa ocitol vedľa mňa mládenec s dvoma žiaričmi v rukách.

Jeden dal mne a, vyskočil na posledný stupeň, za ktorým sa už otvárala nekonečná panoráma trozskej „arény”, slabo osvetlená ďalekými guľami, ktoré viseli nad energetickou centrálou. Mládenec sa obrátil ku mne a volal ma na stupeň. Potom začal strieľať do Poznávateľov, ktorí utekali k vajcovitým aparátom na plošine Kruhov. S výkrikom „Smrť Poznávatéľom!” sa pripravil na ďalší výstrel. A naraz sa mi zazdalo, že mládencovo hrdlo sa začalo topiť. Teplý prúd sa mi lial na ruku. Žiarič v mládencových rukách znehybnel, ale ešte vždy vysielal lúče. Chvíľu Griádoid stál so slávnostne vážnou tvárou, potom sa pomaly naklonil, kolená sa mu podlomili a mŕtvy sa zvalil na zem.

Zmocnila sa ma túžba po pomste. Predbehol som zo desať Griádoidov, vrhol som sa k vajcovitým aparátom a posielal som smrtonosné lúče priamo do zástupu Poznávateľov, ktorí sa hrnuli k vchodom prístrojov.

Vtom sa celé mesto zachvelo ako pri zemetrasení a rozľahol sa hromový rachot. Zacítil som horúci vzduch z priestorov Griady. Ozval sa cvengot rozbitého polaroidu, zrútili sa steny ozrutných budov; mocná vzduchová vlna, ktorá sa pri valila z juhu, nás pritlačila k zemi.

— Džirg vyhadzuje do vzduchu vchod do energetickej centrály! — z akričal mi do ucha Ger a zubami si zaväzoval obväz okolo pleca.

O hodinu prišla bolestná zpráva od Džirga. Jeho smutná tvár sa zjavila na obrazovke môjho prístroja vo chvíli, keď poslední Poznávatelia z Kruhov skladali zbrane a Griádoidi na vajcovitých aparátoch naháňali pár utečencov, ktorí sa pokúšali uniknúť z Trozy cez výstupný tunel.

Energetická centrála je v našich rukách, — Džirg namáhavo vytláčal slová zo seba. Hrdlo mu zvierali vzlyky. — Služobníci sa pokúšali zničiť Trozu a založili do riadiaceho elektrónkového prístroja rozkaz, zostavený Poznávatelmi. Nepodarilo sa im to… V poslednom okamihu Viara prenikla do centrály a uzavrela vedenie hlavných transformátorov… Ale… je mŕtva…

Rýchlo! — zakričal som v úžase. — Rýchlo s jej telom do aparátu a letíme na Velký juhozápadný ostrov! Uo ju vzkriesi!

Teraz už Viaru nikto nevzkriesi, — ledva poču teľné povedal Džirg.

— Prečo? Obri majú zázračný prístroj na oživenie!

— Viara jednoducho neexistuje… ona… sa premenila na obláčik ionizovanej hmoty.

Akoby sa mi ťažká guľa vtlačila do hrdla. Rozplakal som sa bez ohľadu na okolostojacich.

Nad oslobodenou Trozou zažiarili svetlá energetickej centrály.

O boji pri brehoch Veľkého juhozápadného ostrova rozpovedia budúcim pokoleniam Griádoidov a Erobsov najlepšie mikrofilmy. Metagalakťania ich venovali Informatóriu novej Griády. Píšem len o tom, čo som videl na reportážnej obrazovke, keď som sa vrátil do kozmoplánu.

Kým sme sa my zhromažďovali na lesklej rovine k útoku na Trozu, Metagalakťania dokončovali posledné prípravy na skorý let do Vesmíru. Piotr Michajlovič sedel v hlavnom elektrónkovom mozgu Griády. Poslali sme mu na pomoc šiestich chápavých Griádoidov, ktorí sa učili v tajných lezských školách. Vďaka Samojlovovi, ani jeden gulodisk Poznávateľov neprenikol silovú bariéru do Vesmíru. Neskiôr všetky guľodisky obsadili povstalci.

… Signálna obrazovka Modrej gule poplašné zablikala. Uo, ktorý kontroloval synchronizáciu elektromagnetických a mezónových polí hlavného motora, spozornel. Obrazovka neprestávala blikať, zaznela zlovestná melódia, ktorá signalizovala nebezpečie. Uo hneď zapol obzorovú obrazovku a uvidel, že vody Fialového oceánu pri brehoch Juhozápadného ostrova sú posiate tisíckami lodí. Plávali zo všetkých strán ako súvislý múr. Od masy obyčajných elektromagnetických osobných lodí sa odlišovali zvláštne konštrukcie neobyčajne veľkých rozmerov — čosi ako veže alebo kupoly. Len neskôr sme sa dozvedeli o prameni obrovskej energetickej moci Poznávateľov, ktorú sústredili na Uov astroplán v poslednej bitke. Dali do činnosti všetky zásoby ekarónia, nahromadené za tisíce rokov. Na každej lodi, ktorá priplávala k brehom Juhozápadného ostrova, bol transformačný motor, ktorý z ekarónia odčerpával všetku energiu. Akademik vypočítal, že len v obrovských kupolovitých konštrukciách (ukázalo sa, že to boli silové generátory), sa sústreďovalo toľko energie, koľko vyrobili všetky energetické stanice Griády za sto rokov.

Preto teda mohli Poznávatelia uskutočniť posledný zúfalý čin — útok na metagalakťanský kozmoplán, hoci energetická sieť Griády bola v rukách Piotra Michajloviča. Správne predpokladali, že ak porazia Metagalakťanov, so vzbúrenými Griádoidmi si ľahko poradia.

Uo zvážil hroziace nebezpečenstvo a vydal rozkaz, na ktorý posádka ihneď zaujala svoje miesta. V riadiacej ústrední s m’m zostali dvaja pomocníci. Začali zavýjať vstupné relé na hlavnom riadiacom pulte: niekto naliehavo prosil, aby zapli spojovaciu obrazovku. Uó’, ktorý myslel, že sme to my, zapol obrazovku a uvidel Elcove planúce oči a niekoľko Griáďanov, členov Kruhov mnohotvárnosti.

Keď Elc uvidel Ua, duto zaryčal: Prišelci z veľkej mnohotvárnosti! To vy ste zorganizovali zločinnú vzburu proti poriadku nášho života! Dajte si pozor! Griádoidi sa už utopili v drazských pobrežných vodách! Máme k dispozícii obrovskú, vám neznámu energiu. Navrhujem vám, aby ste odovzdali guľu Kruhom mnohotvárnosti!

Iba tak si zachránite život. Zostanete na Griáde, stanete sa členmi Kruhov mnohotvárnosti! Budete odvzdávať svoje vedomosti mladému pokoleniu Poznávateľov. A pozemšťania, ktorí sú v kozmopláne, musia sa vrátiť do Oddelenia biopsychológie! V opačnom prípade zničíme váš astroplán!

Ako to chcete urobiť? — spýtal sa ironicky Uo: Kruhy čakajú na odpoveď, — povedal Elc a neodpovedal na Metagalakťanovu otázku.

Zaznel Uov hlasný smiech. Zapol sústavu automatov, ktoré napravili generátory do režimu nazhromažďovania energie poľa Sin. Žiarenie stoviek prístrojov sa zlialo do súvislého rôznofarebného prúdu. Celý astroplán sa ozýval hromovou piesňou vytváraných polí.

— Odíďte do severných vôd, — poradil Griáďanom Uo. — O pol hodiny dám do činnosti hlavné pole a nezostane po vás nič. Alebo sa chcete premeniť na mezónové žiarenie?

Poznávatelia sa zrejme spoliehali na svoje strašidelné prístroje. Prerušili rokovanie, Elc, skontroloval chronometer a ostrým hlasom vydal rozkaz.

Ohromné množstvo lodí sa hneď dalo do pohybu. Osobné lode odplávali asi päť kilometrov na bok a dopredu postúpili kupolovité plávajúce konštrukcie. Obri znepokojene sledovali ručičky prístrojov, ktoré ukazovali rast napätia v poli Sin. Maximum dosiahne až o dvadsať minút. Poznávatelia ich predbehli a zaútočili prví.

Hromové burácanie, ktoré sa ozvalo od oceánu, sa v širokých vlnách valilo ku guli; začali pracovať griádske kupoly. V desaťkilometrovej výške nad ostrovom sa s otriasajúcim revom rozžiarili štyri umelé slnká.

Príval tepelnej energie sa valil na Modrú guľu. Mimoriadne silná stena premeneného priestoru okolo astroplánu sa začala stláčať. Prístroje ľahostajne zaznamenávali súboj dvoch silových polí — griádskeho a metagalakťansk ého. Štvrť hodiny trval šialený tanec ručičiek. Treba priznať, že Poznávatelia zostrojili generátory, ktoré vytvárali silu, dovtedy nevídanú na Griáde. Boli chvíle, keď sa sila polí vyrovnávala a ochranné pole gule skoro mizlo. Keby metagalakťanský generátor bol dosiahol maximum len o pol hodiny neskôr, griádske kupoly by boli neutralizovali ochranné pole astroplánu. Ničivá vlna premeneného priestoru by sa bola rýchlo zhlukla okolo Modrej gule a Metagalakťania by boli nevyhnutne zahynuli.

Griádske umelé slnká v okamihu spálili všetko bohaté rastlinstvo ostrova. Bolo strašné pozerať neskoršie na zuholnatenú púšť, v strede ktorej sa týčil trochu sčernetý metagalakťanský astroplán. Neobyčajná hmota obalu veľmi dobre znášala teplotu milión stupňov. Mala takú nepatrnú tepelnú vodivosť, že nehladiac na strašnú vonkajšiu teplotu, teplota vnútri astroplánu neprevýšila počas boja päťdesiat stupňov.

Vody oceánu kypeli, zohriaté šikmými lúčami nízko visiacich sine.

Samotní Poznávatelia sa zachraňovali v ochladzujúcich miestnostiach lodí.

Napokon sa Uo, udychčaný od tepla pri hlavnom pulte, slávnostne vystrel: farebné oko generátora Sin ukazovalo maximum. A bolo na čase!

Ochranné pole, vytvárané rezervnými generátormi, sa už stláčalo a zostupovalo ku kozmoplánu pod tlakom griádskej energie. A vtom sa Modrá guľa otriasla jasnou melódiou zapnutého generátora Sin. Melódia ustavične rástla, silnela a prehlušila aj syčanie umelých sine a hukot griádskych kupol.

Grandiózne konštrukcie, ktoré bolo jasne vidieť na pozadí neba, sa začali naraz deformovať, rozpúšťať, roztápať. Prestrašený som pozoroval, ako sa topili aj kupoly a elektromagnetické osobné lode. Po oceáne sa niesol neľudský, srdcervúci rev — to kričali Poznávatelia, ktorí sa premieňali na mezónové žiarenie, na prach, na nič…

O tri minúty bolo po všetkom. Pripadalo mi to ako zlý sen: obrovské loďstvo, ktoré zastieralo celý obzor, ako keby ani nikdy nebolo bývalo pri brehoch! Zhasli umelé slnká zničených Poznávatelov. Uo ich neutralizoval postupným sústreďovaním zázračného generátora Sin.

11

Zbohom, Griáda!

Nadišiel radostný a zároveň smutný deň: lúčime sa s Griádou.

Na úpätí Modrej gule sa vlní ludské more. Spolu s Uom a obrami stojím na visutej plošinke kozmoplánu a plnými plúcami vdychujem vietor, ktorý prináša vôňu ďalekých ostrovov Fialového oceánu. Vedia mňa stojí zamračený Džirg, Peter Michajlovič starostlivo preberá v rukách posledné mikrofilm.

Pol roka prešlo odvtedy, čo sme útočili na Trozu. Poznávatelia, ktorí sa rozutekali po celej Griáde, sa už dávno všetci vzdali. Skončila sa pekelná práca v ptuinských baniach a na ľadových pustatinách Zelsy: automaty a elektrónkové mechanizmy budú pracovať miesto doterajších väzňov, Griádoidov a Erobsov, ktorých oslobodili pre tvorivý radostný život.

Pol roka sme odovzdávali oslobodeným pracovníkom svoje vedomosti a skúsenosti. Mnohému sme ich nemohli naučiť — Poznávatelia ich hlboko uvrhli do nevedomosti. Ale základy už boli položené. Zvlášť veľa pracoval Piotr Michajlovič. Tri mesiace strávil v hlavnom elektrónkovom mozgu Griády, kde otvorili pre Griádoidov ozajstnú univerzitu. Naučil ich riadiť energiu. Vyšlo najavo, že programy, ktoré vkladali Poznávatelia do elektrónkového mozgu, boli smiešne jednoduché: tisícročný monopol Poznávateľov sa držal len na nevedomosti pracovníkov.

A už odchádzame. Desaťtisíce Griáďanov sa sem poschádzali zo všetkých kútov oslobodenej planéty. Až po obzor sa vlní more hláv a vyzerá to, akoby kozmoplán spočíval na ich pleciach.

Piotr Michajlovič sa nezmenil ani v tento slávnostný deň. Zhromaždil skupinu Griádoidov a zápalisto im vysvetľoval zásady jednoduchého programovania elektrónkových prístrojov. Ledva som ho stačil odtiahnuť k príklopu, ktorý sa užuž mal zatvoriť.

Silno sme sa objali s Džirgom a dlho sme si pozerali do očú; medzi nami stál jasný tieň jeho sestry.

— Zbohom, brat, — zašepkal ticho Džirg. — Nezabudni na Novú Griádu.

…. Už posledné lode a poslední Griádoidi na diskoch zmizli za obzorom. Uo hladí na hodinky.

— Nadišiel čas, — hovorí a ide k pultu. Prístroje spievajú víťaznú pieseň. Stále vyšší a vyšší je zvuk štartovacích motorov. Všetky obrazovky sú zapnuté. Vidíme, ako sa ďaleký oceán čerí od prúdu spätnej energie. Úplne nečuj ne a plavne sa Modrá guľa, veľká ako poriadny asteroid, odlepila od povrchu Griády, kde stála šesťsto rokov. Zrýchlenie vôbec necítiť — to je čosi inšie ako na fotónových raketách, kde čertovské preťaženie možno vydržať len pomocou špeciálnych ochranných zariadení.

Nemôžeme sa naposledy pokochať ani ohromujúcou oblohou Griády, ani Fialovým oceánom. Stále ešte trvá obdobie hmiel a búrok: nebo je zatiahnuté nepreniknuteľnými mračnami, oceán má farbu olova a rastlinstvo je šedočervené, fádne a neprívetivo. Ale to nie je zlé. Hmly a búrky prejdú a život na Griáde rozkvitne všetkými farbami!

A už sme v horných vrstvách atmosféry. Pred nami sa zjavil zvyčajný, milióny rokov známy obraz Vesmíru. Na ľavej obrazovke visí chladná biela guľa — Griáda. Ustato si prikladám ruku na čelo.

Piotr Michajlovič hľadí na mňa a chápavo sa usmieva. Na spánku má tmavú okrúhlu škvrnu — dôsledok gravitónovej strely.

Uo, náš dobrý priateľ, usilovne pracuje pri pulte. Nalaďuje kozmoplán na krížnikový poriadok. Smer — tretie špirálové rameno Galaxie, rodná Slnečná sústava, Zem, na ktorej sme neboli stáročia.

— Pripraviť sa k elektromezónovej forme letu, — rozkazuje Uo. Naozaj to nie je rozprávka? Sme prví ľudia, ktorí budú prekonávať časopriestor úplne novým spôsobom, ako ozajstní vládcovia Vesmíru!

Piotr Michajlovič horúčkovito nastavuje magnetofón, analyzátory, prevracia celé hŕby mikrofilmov: zrejme sa chystá zachytiť všetko, čo sa bude s nami diať.

— Netreba, — mávol naňho Uo. — Aj tak nebudeš nič vidieť a vnímať.

Či elektróny a mezóny cítia?

Ako to mám chápať? — čuduje sa Samojlov.

Spoľahni sa na naše prístroje…

Na bočnej stene sa roztvorili dvere do kabíny. Lesknú sa neznámymi kovmi a prístrojmi. Uo nás posunkom vyzýva, aby sme zaujali dve prostredné kabíny. Robí posledné pohyby na pulte: zaiste prepína kozmoplán na režim automatického riadenia a organizovania pochodov. Mocne hudie hlavný motor, melódia prístrojov mu kontruje. Pieseň elektromezónového generátora rastie. Na obrazovkách sa už dávno prelievajú svetelné efekty Dopplerovho posúvania spektrálnych čiar.

Vchádzam do kabíny a ponáram sa do mierne nakloneného kresla, stavaného pre Metagalakťanov. Uo starostlivo spúšťa na kreslo akýsi zvon z mliečnej zlatistej hmoty. Zasvietilo jemné modré svetlo, rozžali sa aparáty na protiľahlej stene. Uo ešte raz kontroloval synchrónnosť prístrojov a upokojujúco mi kýva hlavou. Zavreli sa ťažké dvere a prešlo niekoľko únavných minút. Tichá pieseň polí, ktorá prenikala cez hrubé steny, prechádza do mohutnej symfónie, ako keby neznámy vládca Rozum slávil víťazstvo nad odvekými, človeku nepriateľskými silami Vesmíru. Symfónia stále mocnie, rozrastá sa do hĺbky i do šírky. A už otriasa celým astroplánom. Začínajú v nej prevládať stále vyššie tóny. Stále tenšie, vyššie, jemnejšie. Cítim, ako mi telo zachvacuje nevysvetliteľná únava, neopísateľná ľahkosť a zároveň ťažoba.

Postupne hasne moje vedomie, rozplývam sa v nejestvovaní.

… Odkiaľsi sa linie tichá pieseň rodiaceho sa života, ledva ju počuť, skoro ju ani necítiť. Vedomie pracuje veľmi zvláštne, akoby v pomalých nárazoch. Prejdú dvetri myšlienky, potom nastane medzera, myšlienky sa zastavia. A znovu. Spolu so silnejúcou piesňou mocnie aj moje vedomie.

Horkoťažko otváram oči, s námahou si uvedomujem, že som v kabíne kozmoplánu. Prístroje pokojne hudú. Pokúšam sa vstať, ale nemôžem. Cítim sa slabý ako novonarodeniatko. Oddychujem asi polhodinu. Každou minútou mi pribúda síl. Roztvorili sa dvere a vidím usmievavú Uovu tvár. Dvíha priezračný voz a vedie ma do sály ústredne. Nohy sa mi podlamujú. Obzerám si Ua, ale ten vyzerá znamenite. Je to prirodzené: elektromezónový stav je pre ich organizmy celkom bežný.

Zjavil sa Piotr Michajlovič a smiešne prižmuruje krátkozraké oči: jeho „teleskopy” sa bohvie prečo nevzkriesili. Rozplynuli sa v elektromezónovom nejestvovaní. Daromné sa hrabe vo vreckách. Zrejme sa bude musieť až po najbližšiu lekáreň na zemeguli bez okuliarov zaobísť.

Teda vyšli sme z „tunela Sin” na kraji Slnečnej sústavy? Naše nebo! — vykríkol som, len čo som pozrel na obrazovky.

Za uplynulý milión rokov sa postavenie hviezd značne zmenilo, ale predo mnou ležala nová, starostlivo vypočítaná mapa zmenených súhvezdí.

Piotr Michajlovič sa úporné díva na obrazovky, potom pristupuje tesne k nim a tiež sa radostne usmieva Chladne, ale milo sa trblietajú hviezdy Veľkého voza, Orla, Južného kríža. Pozerám na univerzálne hodiny: prešli práve dve hodiny odvtedy, čo som si ľahol do kabíny. Tridsaťtisíc svetelných rokov — za dve hodiny! Toto je skutočná vláda nad Vesmírom.

V pravom rohu obrazovky svieti zelenkastý disk. „Veď je to Pluto,” rozmýšľam, ale o chvíľu sa ma zmocňujú pochybnosti. Uo prehlbuje ohnisko obrazu a vidím kvitnúce roviny pod priezračnými strechami, lesy, obrobené polia, továrne a závody, mestá a cesty.

Veď Pluto bola ľadová púšť, úplne mŕtvy svet! — čudujem sa. — Čo je tu teraz? Nová Zem?

To bolo pred milión rokmi, keď sme tadeto leteli na „Uránii”, — prip omína mi Piotr Michajlovič. — Ale dnes si rozum človeka istotne pokoril najvzdialenejšie kúty Slnečnej sústavy a prispôsobil ich pre život.

Modrá guľa znižuje rýchlosť na päťdesiattisíc kilometrov za sekundu.

Nebojí sa meteorov, a preto si môže dovoliť takú rýchlosť vnúti Slnečnej sústavy. Počas niekoľkých hodín preplávali po obrazovkách ústredne obrovské planéty: Neptún, Urán, Saturn, Jupiter.

A je tu Mars, na ktorom sa kedysi so mnou lúčil Voloďa. Na Marse vidíme obraz takého istého kvitnúceho sadu, akým sa stal Pluto.

— Pozri! — ukazuje Piotr Michajlovič na hornú obzorovú obrazovku.

Na obrazovke čoraz väčšmi rastie modrastozelená guľa, ktorá hrá striebristými vlnami. Srdcia sa nám rozbúšili od radosti. Zem! Kolíska ľudstva! Vlasť…

Preleteli sme nezmerateľné diaľky priestoru, gigantické časové vzdialenosti, aby sme sa dotkli jej materinských pŕs a aby sme ako Anteus nabrali ďalších síl k veľkolepej ceste do druhej Metagalaxie.

Namiesto epilógu

— Naozaj sme prežili milión rokov?

Lida sa šťastne usmieva. V očiach má slzy. Odhŕňa si neposlušné zlaté vlasy.

— Keď si ma vyviedol z Panteónu nesmrteľnosti a uvidela som prekrásnych, silných, veselých ľudí… neobyčajnú Modrú guľu, visiacu nad strechou Panteónu… trojmetrových Metagalakťanov — myslela som si, že je to halucinácia, podivný sen. A potom ten pomník s vašimi portrétmi a nápis, ktorý vraví, že civilizácia na Zemi prežíva už druhý milión rokov. Ako dlho si tu nebol! Už po neviem koľký raz jej rozprávam o našej ceste do stredu Galaxie, o ďalekej Griáde, o Metagalakťanoch.

Sedíme objatí a dlho mlčíme. Čarovný svieži vánok umelej atmosféry kozmoplánu nám ovieva rozhorúčené tváre.

Neďaleko nás stojí milý starček Samojlov, trochu zmätený, a tvári sa, že nás nevidí. Hádže potravu rybám, plávajúcim po bazéne; sme v obrovskom krytom parku kozmoplánu, kde je všetko: umelý rybník, kvety a stromy, neobyčajné vtáky, ktoré vyspevujú svoje večné piesne.

Piotr Michajlovič je iste spokojný. Keď pozemšťania rozlúštili jeho mikrofilmy a zápisky, ktoré urobil na Griáde a v knižnici Metagalakťanov, pripravili akademikovi veľkolepú oslavu v Meste vedomostí. Zhromaždili sa na nej vedci celého sveta. Nová fyzikálna teória, založená na výdobytkoch Metagalakťanov, osvetlila najzamotanejšie miesta zemskej fyziky, pozdvihla ju na nový stupeň rozvoja. Rozriešili sa mnohé zložité otázky poznania, ktoré boli hádankou aj pre tisícročnú zemskú vedu. Neoceniteľné služby preukázali pozemšťanom aj Metagalakťania.

Stretnutie rozumných bytostí, ktoré sa uskutočnilo vďaka ohromujúcej zhode okolností, položilo základy budúcej spolupráce medzi dvoma nevýslovné vzdialenými svetmi.

Podľa rozhodnutia Vedeckej rady Zeme sme so Samojlovom znovu odišli do Vesmíru. Letela s nimi celá výprava vedcov z Mesta poznania. Spolu s Uom musíme dosiahnuť druhú Metagalaxiu, spoznať nové udivujúce vlastnosti hmoty, kvalitatívne nové časopriestory, naučiť sa lietať „tunelom Sin”, ktorý umožňuje prekonávať stovky miliónov svetelných rokov za nepatrné časové úseky. A potom sa znova vrátime domov, aby sme odovzdali nazhromaždené vedomosti novým pokoleniam vedcov a o desiatky miliónov rokov urýchlili konečné víťazstvo nad nekonečným Vesmírom.

A my túto úlohu splníme v mene šťastia a pokroku pracujúceho ľudstva!

Piotr Michajlovič, ktorý nás úporné ignoroval, prestal kŕmiť rybky, pristúpil k pultu, zamontovanému do striebristej steny besiedky, a zapol obzorovú obrazovku. Prívetivo na nej svietia blízke i ďaleké hviezdy, belejú sa oblaky Mliečnej dráhy a kdesi v nich smerom k Hadonosovi sa vznáša v priestore Griáda — planéta oslobodených rozumných spolubratov.

Kozmoplán naberá rýchlosť a opúšťa hranice Slnečnej sústavy. Pred nami leží cesta do Nekonečna… poznámky str. 24 Lorentzovo spomalenie času — úkaz, objavený Einsteinom.

Spočíva v tom, že čas v hmotnom telese, ako je napríklad raketa, ktorá letí rýchlosťou blízkou rýchlosti svetla, sa spomaľuje a to tým viac, čím je rýchlosť telesa bližšia rýchlosti svetla. Einstein ho nazval „Lorentzovým spomalením” na počesť holandského fyzika Lorentza str. 25 Fotónová raketa — raketa, ktorá sa pohybuje pomocou fotónov, odrazených od svojho parabolického zrkadla. V motore fotónovej rakety sa hmota úplne mení na žiarenie str. 25 Kvantová raketa — taká istá ako fotónová, ale namiesto fot ónov vyžaruje kvanty neviditeľného svetla (napríklad ultrakrátke rádiové vlny) str. 52 Antisvet — časť vesmíru, v ktorej astronómovia a fyzici pre dpokladajú jestvovanie hviezdnych sústav, zložených z antihmoty, antičastíc, antiatómov str. 57 Ekliptika — rovina, v ktorej sa pohybujú pla néty a asteroidy okolo Slnka.

OBSAH

Ruže a tŕne

Akademik Samojlov

Srdce zostane na Zemi

Uránia

Odchádzame do Nekonečna

Za hranicou nedosiahnuteľného

Výbuch supernovy

Planéta X

Rozumní spolubratia

V srdci Trozy

Časť druhá

Griáda

„Zlatý vek” na Griáde

Čo je vlastne Griáda?

Ostrovy oddychu

Deti oceánu

Erobsovia

Útek z Trozy

Obri

Vládcovia Vesmíru

Radosť z poznania

Koniec Poznávateľov

Zbohom, Griáda!

Namiesto epilógu

Z ruského originálu (Aleksandr Kolpakov, Griada, naučno-fantastičeskij román, Izdatelstvo CK VLKSM, „Molodaja gvardija”, 1960), preložila E. Krúpová.

Vydali Mladé letá, slovenské vydavateľstvo kníh pre mládež, n. p., Bratislava, ako svoju 1391. publikáciu, v roku 1962. Pre čitateľov od 11 rokov. Vydanie prvé. Zodpovedný redaktor F. Uváček. Výtvarný redaktor M. Mihalík. Vytlačili Východoslovenské tlačiarne, n. p., závod Prešov. AH 16,62, (14,26 textu, 2,36 ilustr.). VH 16,89 Z16*21273. Náklad 10 000 výtlačkov.

Číslo povolenia 52 137/61VO.

6608.362 14/4 63/VII1 °Cena viaz. Kčs 19,60

1

Príťažlivosť a elektromagnetizmus sú podľa predpokladov vedcov rozličnými formami jediného mezónového poľa.

2

Ekosféra — priestor okolo hviezdy, v ktorom existujú podmienky, nevyhnutné pre vývoj organického života.

3

Všeobecné mezónové pole — jednotné silové pole vesmíru.

4

Polaroid — priezračná hmota, ktorá prepúšťa svetelné lúče len pod presne určeným uhlom.

5

Hviezdy triedy „A” majú povrchovú teplotu desaťtisíc stupňov Celsia.

Content

Kolpakov Aleksandr Griada

Aleksandr Kolpakov Griáda

Časť prvá Na krídlach príťažlivosti

1 Ruže a tŕne

2 Akademik Samojlov

3 Srdce zostane na Zemi

4 Uránia

5 Odchádzame do Nekonečna

6 Za hranicou nedosiahnuteľného

7 Výbuch supernovy

8 Planéta X

9 Rozumní spolubratia

10 V srdci Trozy

ČASŤ DRUHÁ Griáda

1 „Zlatý vek“ na Griáde

2 Čo je vlastne Griáda?

3 Ostrovy oddychu

4 Deti oceánu

5 Erobsovia

6 Útek z Trozy

7 Obri

8 Vládcovia Vesmíru

9 Radosť z poznania

10 Koniec Poznávateľov

11 Zbohom, Griáda!

Namiesto epilógu

1