Гуляшки Андрей

Коштовний камінь

Андрій Гуляшки

КОШТОВНИЙ КАМІНЬ[1]

«…Ніщо інше не має такого

незвичайного зеленого кольору».

Пліній Старший.

Я хочу розповісти вам одну цікаву історію. Вона не вигадана, бо я сам, як побачите далі, брав у ній участь. Проте не бійтесь, що багато говоритиму про себе, — це б вам швидко набридло, та й історія втратила б свою привабливість.

Перш за все дозвольте відрекомендуватись: я студент третього курсу ветеринарного інституту. А те, про що збираюсь розповісти, трапилося під час літніх канікул, коли я був учнем десятого класу і переходив у одинадцятий. Як бачите, події давні. Дещо я забув, але деякі подробиці бачу ясно і з задоволенням пригадую мої вісімнадцять років, коли для мене все було загадковим, як таємничі пригоди, описані Конан-Дойлем.

I

Ця історія почалась, дійсно, незвичайно.

В той час геолого-розвідувальними роботами в країні керував інженер Славі Спиридонов. Це був невисокий літній чоловік — сухорлявий, трохи сутулий, з довгими рухливими руками, а на високе чоло, пооране глибокими зморшками, спадав сивий густий чуб.

Славі Спиридонов закінчив геологічний факультет університету в Радянському Союзі, куди емігрував з Болгарії після розгрому Вересневого повстання. Там він брав участь у наукових експедиціях до Сибіру та Уралу. Отож, більша частина його життя пройшла на лоні природи. Справжній ентузіаст своєї справи, він навіть тепер, незважаючи на свій вік, все ще мріяв про подорожі, відкриття, життя, сповнене тривог і труднощів.

Інженер Славі Спиридонов віддавав перевагу досвідченим геологам, але й до молодих, які були спритними і сміливими, ставився сердечно, наче рідний батько. Він давав їм поради, допомагав, сам добирав для них інструменти та знаряддя і, коли вони відправлялись у далеку путь, проводжав на вокзал і з бадьорою посмішкою махав їм рукою з перону, бажаючи успіху.

Веселий і сердечний з щирими, відвертими людьми, він був непримиренним до тих, хто захоплювався легкою та дешевою славою, саркастично їх висміював.

В цей день Славі Спиридонов запросив до свого кабінету керівника третьої геологічної бригади, яку звичайно відправляли в такі райони країни, де шукали родовища особливо цінних мінералів.

Бригада готувалась у дорогу.

Керівник експедиції Вилю Власев, хімік за професією, був одним з тих вчених, які і в найпохмуріші роки фашистської реакції лишились вірними своїм переконанням. В нього були деякі дивацтва, хоч на перший погляд він справляв враження дуже простого, добродушного. Вилю Власев належав до категорії тих людей, які визнають за істину тільки те, в чому їх переконують власні чуття, і яким необхідно підтвердити свої теоретичні припущення в лабораторії, його знали, як скрупульозно акуратну, навіть педантичну людину, працівника, що ніколи не приймав ніяких рішень, поки не було наперед відомо, що зусилля обов'язково повинні завершитись успіхом.

Це був кремезний товстий чолов'яга з важкою ходою. В нього було кругле, завжди червоне обличчя з м'ясистим, трохи горбатим носом, його широкі ніздрі розрізняли найтонші, невловимі запахи. Він завжди важко дихав і обливався потом, однак і літом і зимою ходив у в'язаному шерстяному жилеті і свій велюровий крислатий капелюх, прикрашений побляклою коричньовою стрічкою, знімав тільки в лабораторії чи канцелярії та лягаючи спати.

Вилю Власеву вже було під п'ятдесят років, але все ще був нежонатий. Самотність особливо гнітила його у вихідні, а ще більше у святкові дні; однак при думці про шлюб він задоволене потирав руки, ніби далекоглядний мандрівник, що зумів обминути одне з найнебезпечніших місць на своєму шляху.

В кіно Вилю Власев ходив не більше як один-два рази на рік, і то тільки в тих випадках, коли демонструвався історичний або науково-популярний фільм. В театрі не бував із студентських років. Мав одну розвагу — грав у доміно з хазяїном квартири, і одну пристрасть — вів детальні записи в щоденнику про все, що вважав цікавим і важливим у своєму житті.

Про Власева ще можна було сказати, що вдача в нього була відлюдкувата і молодих людей з гарячими серцями і буйною фантазією він не любив. До того ж він потай сподівався, що його призначать на посаду начальника лабораторії.

День був ясний, сонячний і теплий. Поки Вилю Власев спокійно гортав сторінки щоденника, інженер Спиридонов кілька раз похмуро пройшовся по кабінету, розмахуючи руками, потім зупинився біля відкритого вікна і задивився в далечінь. На голубому, трохи блідому небі сяяло яскраве полудневе сонце; стіни хат блищали і скидались на відполіровані листи слюди. Повівав теплий південний вітерець, і каштан, що ріс просто під вікном, ледве погойдував гіллям, густо порослим великими свіжо-зеленими листочками.

Славі Спиридонов примружив очі, — останнім часом вони в нього почали сльозитися від яскравого світла. Він перевів погляд на крону каштана і мимохіть зітхнув. Ним оволоділо почуття, що він замкнений в чотирьох стінах свого робочого кабінету, як пташка в клітці, і наповнило його душу досадою, якоюсь огидною гіркотою. Йому так хотілося б вийти на вільний простір. Але очі в нього боліли від сонячного світла, а в кінчиках пальців почувався якийсь терпкий холодок. Це були перші неприємні ознаки старості, перші сигнали про те, що відтепер про подорожі, табірне життя можна тільки мріяти.

Та Славі Спиридонов не був сентиментальним. Ясно, що тепер він більше не зможе лазити по горах, а тільки передаватиме свій досвід молодим, допомагатиме їм і житиме їх успіхами. Але він був завжди молодий серцем.

Так думав Славі Спиридонов, схилившись над вікном, а Вилю Власев тимчасом попльовував на пальці і зосереджено гортав сторінки щоденника. Власне, це був не щоденник, а просто товста записна книжка в жовтувато-коричньовій шкіряній палітурці. Зелені шовкові стрічки розділяли цей щоденник на три частини. У першій частині були записи матеріального знаряддя. Туї в алфавітному порядку він записував усе, в чому мали потребу геологи: від компасів і торбинок для мінералів, від пробірок для похідної лабораторії до кольорових олівців картографів, лінійованого паперу й коробки з цвяхами та шпильками. Друга частина щоденника містила характеристики геологів. Ці характеристики були дуже лаконічні, наприклад: «Н. — спостережливий, але надто захоплюється, йому можна вірити тільки на 70 процентів». Або: «А. — добре лазить по скелях, але має нахил приймати все жовте за золото. Ентузіаст. Його проби і висновки обов'язково мають підлягати лабораторній перевірці». Або: «В. — невправний, але зате терплячий і солідний. Не захоплюється, не гарячиться. Добре обізнаний з порівняльним методом, розуміється на хімії. Йому можна вірити на 90 процентів».

У третій частині щоденника були записи географічного характеру й ескізи та плани місцевості, назви населених пунктів, рік, сіл, гір. Тут був і розпис руху поїздів, причому в дужках вказувались зупинки на станціях, а синіми хрестиками позначались ті місця, де зимою можна було попоїсти гарячого супу, а влітку — окрошки й запити лимонадом.

Вилю Власев кашлянув і, побачивши, що начальник повернувся в його сторону, похмуро, з заклопотаним виглядом заговорив:

— Цієї ночі, товаришу Спиридонов, ми відправляємось в дорогу, а наша матеріальна частина досі не впорядкована. Як вам відомо, я не раз скаржився на господарський відділ. Можете собі уявити! Ми от-от вирушаємо, а в нас немає двох запасних держаків до молотів і чотирьох ґнотів до спиртових ламп № 2. Отут, — він постукав по шкіряній оправі свого щоденника, — помітки червоним олівцем, які означають, що замовлення не виконано.

Вилю Власев витер долонею спітніле чоло й зітхнув.

— Взагалі, товаришу Спиридонов, господарська частина у нашій установі не зовсім на своєму місці, і прошу мати це на увазі. Скажете: велике діло — два запасних держаки! Справді, невелике. Але ж ви знаєте, що в складному механізмі буває досить і одної порошинки, щоб робота стала. Чи не так? Взяти хоча б годинниковий механізм… Та для чого звертатись до порівняльного методу, коли наш випадок і без цього ясний! Уявіть собі, що двоє з моїх людей поламають держаки молотів. А таке часто буває. Адже це однаково, що без рук лишитися!

Славі Спиридонов зсунув брови, насупився, по обличчю його промайнула тінь ледве стримуваної досади.

— Ви не повинні робити трагедію через такі дрібниці, — сказав він. — Ви інколи взагалі буваєте надто педантичним. Вибачте, але все це виглядає несерйозно. Два держаки! Мені здається, що ваші люди могли б зробити собі не два, а десять!

— Держава платить моїм людям за наукову, розвідувальну роботу. І вони повинні витрачати час саме на це. Що ж буде, товаришу Спиридонов, коли кожний із них почне займатися теслярством? Припустімо, держаки до молотків зробити можна. А ґноти до спиртових ламп? Невже мої люди повинні перетворюватись у спеціалістів по виготовленню ґнотів?

Спиридонов махнув рукою і з втомленим виглядом опустився в червоне шкіряне крісло біля письмового столу.

— Пробачте, якщо я вам надокучаю, — сказав Вилю Власев, розстібаючи верхній ґудзик шерстяної жилетки. — Ви знаєте, що я люблю суворий порядок і точність. Така звичка.

Тонкі губи Спиридонова скривила саркастична посмішка, та він стримав себе і, спокійно піднявши телефонну трубку, наказав завгоспу негайно видати бригаді ще одну дюжину запасних держаків для молотів і десять метрів ґноту для спиртових ламп.

— Про виконання доповісте мені особисто, — сказав він. Потім, поклавши телефонну трубку, повернувся до Вилю Власева і запитав:

— Ви задоволені? Може, вам видали мало спирту?

Той відкрив щоденник на букву «С», переглянув написане і заперечливо хитнув головою.

— Спирту досить, — сказав він.

— От і добре, я дуже радий! — засміявся Спиридонов. Якийсь час помовчав і вів далі: — Все-таки, знаєте, я б вам порадив привчити своїх людей самостійно знаходити вихід із скрутного становища. Це дуже важливо, коли розвідник сам знаходить вихід із труднощів, які постають перед ним. Адже ви йдете не в театр, а в гори, доведеться лазити по козячих стежках, по скелях, часом будете зовсім відрізані від світу. Справжній розвідник повинен уміти в разі потреби і штани полатати, і багаття розкласти, і землянку зробити. Він не може бути білоручкою. Розвідник вириває у природи її таємниці, він натрапляє на численні перешкоди, живе в скрутних умовах. Ви не повинні привчати їх до опіки. Ось що я хотів би сказати.

Вилю Власев похитав головою.

— Яка там опіка! — всміхнувся він і постукав пальцем по обкладинці щоденника. — Ось я склав графік роботи для кожного, хто входить у нашу групу: тут зазначається все, що він має робити кожен день і навіть годину.

Так він говорив, а сам думав: «Це вже занадто, шановний, щоб геологи стали кашоварами, теслярами, будівельниками тощо. Час робінзонів давно минув! Наша епоха нова, соціалістична, а це значить — техніка і точний розподіл обов'язків. Кожна жаба повинна знати своє болото. Завгоспу нічого заноситись, він мусить відпускати бригаді те, що їй належить згідно з рішенням, записаним у протоколі. Геологи не повинні стругати держаки, їм треба шукати мідь. За це держава платить їм зарплату і командировочні. Хай відкривають родовища, — от і все».

Інженер Спиридонов дивився на велику карту Болгарії, що висіла на стіні, і лице його освітила тепла посмішка, наче відблиск якогось внутрішнього вогню.

— Знаєте, — сказав він, — я так вам заздрю, товаришу Власев! Зрозумійте мене правильно. Я просто нудьгую, багато літ прожив, а постарів усе ж невчасно. Ось гляньте, — він кивнув головою в бік карти, — це ж геологічна цілина. Мені б ваші роки — я жодного дня не сидів би в кабінеті. Я обшарив би усю цю дорогоцінну цілину і чого б тільки не відкрив! Скільки чудес приховано в цій землі!

— Так, — сказав Вилю Власев. — Наша земля багата на корисні копалини і на мінерали. А серед мінералів є досить гарні, ви маєте рацію. Візьмемо хоча б наш мармур. Забарвленням він не поступається перед найкращими мармурами світу.

Славі Спиридонов нахмурився, зітхнув, але раптом щось згадав і пожвавішав.

— Мало не забув! Це ж важливо, а я тільки тепер пригадав! Власне, я вас тільки заради цього й викликав, а ви відвернули мою увагу своїми держаками та ґнотами. Ви, товаришу Власев, справді іноді перебільшуєте. Не гнівайтесь на мене, ви ж знаєте, що я вас поважаю. Якби тільки ви не були таким жахливим педантом, то були б великим ученим, запевняю вас. Але ви не схожий на інших педантів, інакше, їй-богу, я не зміг би вас терпіти. Так… Про що ж ми говорили? А, пригадав! — він погортав свій блокнот, щось прочитав і запитав: — У вашій бригаді працює один молодий геолог на прізвище Андрій Андрєєв.

— Є такий, — відповів Вилю Власев.

Славі Спиридонов помовчав.

— Чи знаєте ви, що цей Андрій Андрєєв твердить, нібито минулого року…

— Що — минулого року?

— Ось заждіть!

Начальник встав і почав ходити по кімнаті.

— Він твердить, що в минулому році, — уявіть собі, — у тому районі, куди ви тепер направляєтесь, є сліди… Але ж які! Вгадайте.

— Певно, не ведмедя, — сказав Вилю Власев.

— Ведмедя! Якби він сказав мені, що бачив сліди слона, я б менш був здивований! Та що варті сліди якогось там слона чи навіть мамонта, коли хочете знати, в порівнянні з його відкриттям! Слухайте. Цей ваш юнак запевняє, що напав на сліди берила. Берил, розумієте? Чудесний, рідкісний мінерал, з якого здобувається метал берилій, вдвічі легший за алюміній. Це метал, про який мріють авіаконструктори всього світу! Зрозуміли?

— Я — хімік, — перебив його трохи ображено Власев. — Трохи знаю питому вагу і якість цього металу.

— Невже? — Спиридонов засміявся і розвів руками. — Але ж уявіть собі, — у нас є свій берил!

— Мені це важко уявити, — нахмурився Вилю Власев. — Я людина науки і фантазую мало.

— Ех ви! Безнадійний скептик і педант! Адже наука без фантазії — це птах з підрізаними крилами.

— Я скоріше голову собі оддам одрубати, ніж повірю так одразу, що в нас є берил! — палко вигукнув Власев.

— Ні, ви краще одрубайте тільки свій скептицизм, — засміявся Славі Спиридонов. — А голова хай лишиться. Вона не зайва. А в деяких випадках навіть корисна. Слухайте! Ось так, як ви тепер, так десять-двадцять років тому буржуазні вчені твердили, що в нас нема нафти, нема свинцю, нема цинку. Однак і нафту знайшли, і свинець, і цинк.

— Але ж берил — це вже зовсім інше, товаришу Спиридонов По-перше, берилових родовищ взагалі так мало в світі, що їх можна полічити по пальцях! А чим рідше зустрічається мінерал, тим менше певності, що ми знайдемо його тут, у нас. Правда? Коли міркувати логічно, це так. Ще ніколи, ніде й нікому не спадало на думку, що в Болгарії може бути берил. Далі, немає геологічних ознак, які свідчили б про можливість існування цього мінералу в нашій країні. Проаналізуйте ці три обставини, і ви переконаєтесь, що я маю рацію.

— Я геолог, товаришу Власев, і не визнаю теорії, яка б виключала всяку можливість того, що в надрах нашої землі є цей цінний мінерал. Припустімо, що є тільки якісь два-три проценти. Але чому не повірити, що ці припущення можуть бути виправдані? Чому? — я вас питаю.

— Якщо гіпотеза ґрунтується на серйозних фактах, то прошу — перевіряйте. У нас є параграф, за яким дозволяється виділяти кошти для проведення розвідувальних робіт. Якщо такий параграф є, значить, можна законно робити витрати, тобто досліджувати. Але це не значить, що ми повинні сліпо вірити всяким фантазіям. Пробачте, але цей Андрій Андрєєв, хоч, може, в нього і є певні здібності, фантазер першої категорії. Крім того, майте на увазі, що це людина молода. Ось що в мене записано про нього: «Комуніст. Любить читати у вільний час, переважно історичну літературу. Був футболістом». Чуєте, товаришу Спиридонов, — футболістом! «Хороший альпініст, витривалий. Дуже вправний, спостережливий. Однак захоплюється речами, які не мають відношення до його безпосередньої мети як розвідника». Зверніть увагу, товаришу Спиридонов, — захоплюється самостійними дослідженнями. Це я вважаю нігілізмом. Далі: «Дуже пристрасний у роботі, цілком покладається на свою уяву, а вона в нього надто розвинута». Бачите? Тому я записав: «Робити спеціальний аналіз його проб, а поки вони не дадуть цілком певного результату, вірити не більше як на 30–40 процентів». Ось так. Хіба я можу після всього цього серйозно ставитись до його марень про берил, як ви радите? Якби в нього виникла думка про залізо, свинець, олово — тоді інша справа. А то — берил! Це ж фантастика, марення, плід гарячкової уяви, надмірно розвиненої читанням.

— Геолог без фантазії — це півгеолога, — почав сердитися Спиридонов.

— Геолог, який не зважає на факти і на висновки, що випливають з фактів, взагалі не може бути геологом. — Вилю Власев розстебнув і другий ґудзик свого жилета, як завжди, коли йшов спати. — Але де ж ці факти, товаришу Спиридонов?

Спиридонов хотів йому відповісти різко, але передумав і промовчав. Дійсно, молодий геолог не подав ніяких проб, ніяких кристалів, він просто твердив, що натрапив на нібито надійні сліди, які говорять про можливість існування берила в районі, де бригада провадитиме досліди. Він тільки голослівне обстоював свою гіпотезу — і нічого більше.

Але в цій гіпотезі було щось величне, щось надзвичайно важливе для науки, для оборони країни, для народу. Така гіпотеза може з'явитись тільки у людини, з палкою уявою і сміливим серцем. Якщо смілива уява поєднується з тверезим науковим мисленням, чому не допомогти? Вилю Власев — досвідчений хімік з неабиякими здібностями, але скептик за вдачею, і йому здається фантастичним усе, що не доведено наочно, не підтверджено лабораторним аналізом. Але ж до чого призведе досліджувана справа, якщо завжди, в усіх випадках, потрібні «очевидні» матеріальні докази? З історії великих відкриттів нам відомо багато прикладів, коли тільки догадка, невиразні припущення відіграють вирішальну роль для дальшого успіху.

Справа в тому, чи справді молодий геолог Андрій Андрєєв — серйозний учений, а не честолюбець, що живе манією величі. Але якби він був таким, то, безперечно, розплескав би скрізь про свою гіпотезу, і вся Софія вже б говорила про берилій, про те, які реактивні літаки і стратосферні літальні апарати робитимуть з цього металу. Однак це було не так… Молодий геолог не був базікою. В одній невеличкій доповідній записці на двадцять рядків він скромно повідомляв про своє припущення, перелічував деякі з мотивів і просив допомоги.

І зараз, обдумуючи, що сказати Вилю Власеву, як розворушити його суху, емпіричну душу, інженер Спиридонов пригадав., свою першу зустріч з хлопцем. Цій зустрічі передувала коротка, але бурхлива сцена за дверима його кабінету. Він наказав посильному нікого не впускати до нього, бо мав якусь термінову роботу, а впертий відвідувач намагався зайти. Потім почувся шум, і в кабінет, вдарившись головою об одвірок, влетів молодий чоловік мало не двометрового зросту. Він був у спортивній сорочці, з засуканими рукавами, що відкривали мускулисті волосаті руки.

На його смуглявому вилицюватому обличчі з коротким носом блищали, немов електричні вогники, ясні сірі очі.

Інженер Спиридонов нахмурився — він любив сміливих людей, але нахаб не терпів. А цей вскочив до нього без піджака і з засуканими рукавами. Спиридонов хотів якнайрізкіше вичитати йому і тільки почав вишукувати слова, як раптом упізнав юнака, — це був геолог, і до того ж його підлеглий. Півтора року тому його перевели з шахтного відділу у геологорозвідувальний. Проте, оскільки його роздратування не стихло, та ще й з прочинених дверей було видно скуйовджену голову обуреного посильного, він суворим, холодним тоном запитав:

— Що вам потрібно, товаришу, і чому це ви заходите до мене в такому вигляді?

— Пробачте, — сказав здоровань і почервонів так, наче його облили окропом. — Вибачте, що турбую вас. Оцей чоловік, — він з дружньою посмішкою кивнув у бік посильного, — цей чоловік уже втретє мене затримує, не пускає до вас. Зрозуміло, він не винен, це ви йому наказали, і я не серджусь на нього. Але ж наша третя бригада в середу вирушає в дорогу. Ви ж розумієте, — не можна гаяти часу. Ось, — він вийняв портфель і витяг звідти якийсь папірець. — Тут я даю деякі пояснення. Прочитайте. Якщо вам здасться цікавим, подзвоніть мені. В кінці я написав свій номер телефону.

Він залишив аркуш, ледве чутно промимрив «до побачення» і позадкував до дверей.

Того ж дня, по обіді, інженер Спиридонов дзвонив йому по телефону шість разів, але весь час один і той же мелодійний голос відповідав: «Нема його, товаришу, ще не повернувся». Тільки біля десятої години вечора він почув у трубці його сильний баритон, і невідомо чому його душу переповнила справжня радість.

— Кому ви ще розповідали про ваші припущення? — запитав він.

— Спробував поділитися з колегами. Та вони поставились до моїх слів з великим недовір'ям. Сміялись, — мовляв, хіба один мінерал має зелений блиск? Є, сказали, майже сто таких мінералів… А перед товаришем Власевим, зрозуміло, навіть не заїкався. І, признатись, сам спочатку вагався. Почав думати, що натрапив на якийсь невідомий мінерал зеленого кольору… Тому й мовчав. Але останнім часом прочитав одну цікаву книжку про гірничу справу в наших місцях у стародавні часи. І те, що я прочитав, змусило мене повірити, що я справді відкрив сліди берила.

— Принесіть мені детальний картографічний ескіз місцевості, де, за вашим припущенням, має бути цей мінерал, — звелів Спиридонов. — І нікому ні слова, ясно? Не варто передчасно зчиняти галас з цього приводу.

— Мені це і на думку не спадало, — засміявся молодий чоловік.

Наступного ранку, після розмови з молодим геологом, Спиридонов викликав до себе помічників Вилю Власева: Павла Папазова і спеціаліста по кольорових металах, мінералога Арсова.

Парторг Павел Папазов був спеціалістом в галузі хімії, як і Вилю Власев. І зовнішністю, і вдачею вони були цілковитою протилежністю один одному. Папазов був високий і стрункий чоловік, завжди чисто поголений; спиртних напоїв він не вживав, одягався добре — зі смаком і скромно, взуття, протерте суконкою, виблискувало, його відкрите красиве обличчя, на якому привітно сяяли спокійні сині очі, приємний голос і невимушено-просте ставлення до будь-яких турбот і тривог — все це схиляло до відвертості, викликало почуття симпатії навіть у людей, знайомих з ним кілька днів. Старий член партії, він до Дев'ятого вересня був у в'язниці.

Коли бригада була в поході, Папазов добровільно брав на себе обов'язки санітара: перев'язував, давав ліки хворим, пильно стежив за тим, щоб працівники не нехтували своїм здоров'ям. Він був улюбленцем усієї бригади. Тільки Вилю Власев тримався з ним холодно, майже офіціально і завжди звертався до нього на «ви». Та оскільки всі добре знали його потайну, нетовариську вдачу, то це нікого не дивувало.

У спеціаліста по кольорових металах Ігната Арсова — високого, сухорлявого чоловіка років сорока — було смугляве обличчя з орлиним носом, тонкими, ледь помітними губами і квадратним кістлявим підборіддям. Рухливий, спритний і неспокійний, він рідко сидів на місці: в нього ніби під ногами горіло. Вдача в нього була надто люб'язна; він часто надокучав колегам своєю надмірною догідливістю, невгамовним прагненням усім чимсь допомогти, прислужитися. А як, боронь боже, хтось захворіє, особливо в поході, то він носив його рюкзак, знаряддя, кип'ятив для нього чай, прибирав і підмітав у його палатці, пильно стежив за вживанням ліків, ніби створений був для того, щоб доглядати за хворими.

Ігната Арсова вважали досвідченим спеціалістом: за останні два роки він відкрив кілька родовищ міді, цинку й олова. Та як тільки заходила розмова про його особисті заслуги, він червонів, як дівчина, ніяковів, тікав, сердито й ображено махаючи рукою, і палко заперечував:

— Усе це дурниці. Я нічого не відкрив і не брав ніякої участі в цих роботах. Людина відкриває щось, коли до цього прагне свідомо, із заздалегідь виробленим планом. А я що?.. Я випадково, зовсім випадково натрапив на руду, сліпо… Запевняю вас, саме так. Якщо хтось і має заслуги в цьому відкритті, і нагороди заслуговує, то це наш керівник — товариш Власев, тому що ми працювали за його планом. Нагороди заслуговує і товариш Папазов, під чиїм безпосереднім керівництвом всі ми діяли. Заслуга, взагалі, належить нашим керівникам, а я просто випадковий виконавець. Кожний інший на моєму місці відкрив би те ж саме, що відкрив і я.

Всі, хто близько знав Арсова, бачили, що його надмірна скромність набрала хворобливого характеру. Він часто називав себе «неуком», «слугою», «сліпим знаряддям» випадковості, нікчемою, якій пощастило і т. п. Одного разу, в таборі під Бакарланом, Арсов був у пригніченому настрої і зробив дивне признання:

— Знаєте, — сказав він, — у мене якесь жахливе почуття: мені здається, що мій мозок безперервно скручується. Щодня, щогодини, — і вдень, і вночі, — в черепі моєму створюється жахлива порожнеча. І я думаю: що ж це за порожнеча, що в ній є? Повітря? Пара? Я багато думаю над цим.

Вилю Власев рідко говорив з Арсовим, і то тільки в службових справах. Він морщився, бо не терпів його м'якого шипучого голосу, уникав зустрічатися з ним поглядом, але завжди прислухався до його порад, — цінив як спеціаліста. Кілька разів начальник брався записати його характеристику в свій блокнот, та ніяк не міг: образ цієї людини не підпадав під відомі йому «показники» і проценти, не вкладався ні в які певні і точні формулювання.

А Павел Папазов полюбив Арсова, навіть зробив своїм помічником у партійних справах. Він захоплювався його скромністю, ретельністю, вважав взірцем бездоганної дисциплінованості. Парторг доручав йому робити доповіді, збирати членські внески, висунув своїм заступником. Все це Ігнат Арсов виконував дуже сумлінно. Часто писав характеристики на комуністів бригади, і Павел Папазов дивувався: «Наче писав моєю рукою і дивився моїми очима!»

— Дуже радий, — злегка вклонявся у відповідь Ігнат Арсов. — Ви ж навчили мене вірно бачити, суворо і об'єктивно оцінювати. Тим, чого досяг, я зобов'язаний тільки вам.

Минулого року восени Арсов відкрив поклади мідної руди, але й це своє відкриття приписав Папазову.

— Я працював за його вказівками, — твердив він.

Папазов не пригадував, чи справді давав Арсову якісь «вказівки», але чомусь не заперечив, змовчав і прийняв уже як належне. Це принесло йому славу, а згодом — підвищення по службі. Після цього випадку вони стали нерозлучними друзями.

Минулої осені, коли Андрій розказав про свою догадку щодо берила, Павел Папазов покликав свого друга і без зайвих слів спитав:

— Що ти думаєш з цього приводу?

Ігнат Арсов довго мовчав.

— Дозвольте відповісти через кілька днів, — нарешті відповів він.

Минув тиждень, десять днів. Ігнат Арсов чомусь їздив у Софію. І от одного вечора він сам заговорив про Андрія.

— Ви мене питали, що я думаю про його гіпотезу? Скажу: наївна фантазія.

— Так, все це так, — усміхнувся Папазов. — Фантазія, зрозуміло. Однак це хороше, коли люди захоплюються великими ідеями. Як це красиво і благородно!

І тут вперше Ігнат Арсов заперечив йому.

— Такі захоплення — марнування часу, — сказав він. — Я б на вашому місці його приборкав.

Ці слова пригадав Папазов того ранку, коли обидва стояли біля столу Славі Спиридонова.

— У вашій бригаді є один молодий геолог, — почав начальник. — Звуть його Андрій Андрєєв! Яка ваша думка про нього?

Павел Папазов крадькома глянув на свого приятеля, кашлянув і вимушено весело відповів:

— Андрій?.. Прекрасний хлопець! В свій час він був центром нападу в студентській футбольній команді.

При цих словах по обличчю його товариша промайнула задоволена, схвальна посмішка.

— Я вас не питаю про його спортивні якості, товаришу Папазов. Чи центром був він, чи крайнім. — Славі Спиридонов любив і розумів футбол. — Зараз мене цікавить не це. Я вас питаю про інше і певен — ви догадуєтесь, про що саме.

— Як вам сказати, це людина нового типу, — почав якось невпевнено Папазов. — Якщо захоплюється, то захоплюється цілком.

— Симпатична людина, — сказав Ігнат Арсов і вклонився.

— Говорив він вам про берил, про мінерал берил? — запитав їх Спиридонов, раптом підвівшись. — Про це я вас питаю, і відповідайте мені прямо, без викрутів.

Ігнат Арсов зітхнув.

— Звичайно, говорив, скільки разів! — засміявся Папазов, але було помітно, що в цей момент йому не до сміху. — У кожної людини є іdée fіxe. Якась манія, — продовжував він. — Що поробиш? У нашій бригаді є один геолог на прізвище Зюмбюлев, завзятий мисливець. Так він розповідав, що одного разу в лісі бачив, як його собака грався з вовком у довгої лози.

— Яка ж ваша особиста думка про справу з берилом? — раптом запитав, нахмурившись, Спиридонов.

— Та що тут думати! Це благородний ентузіазм, мрії, марення. Я тут абсолютно нічого поганого не бачу: молодість всюди шукає прекрасного.

Ігнат Арсов стиха кашлянув.

— Товариш Папазов має на увазі прекрасне в лапках.

— Ви не знаходите і зернинки ймовірності в цих його гіпотезах?

— Мабуть, зернинку ймовірності можна знайти навіть у вимислах божевільних, — поспішив відповісти Ігнат Арсов.

— Значить, ви, товаришу Папазов, упевнені, що все це — божевілля. Так?

— Я? — Павел Папазов почухав лоб, помовчав. — О, ні! Я не говорив подібних речей. Я завжди прихильно ставився до мрій молоді. Ви спитайте Андрєєва. Я не тільки не докоряв йому, а, навпаки, допомагав у міру своїх сил.

— Все це абсолютно вірно, — відповів Ігнат Арсов. — Товариш Папазов завжди ставився з благородною поблажливістю до фантазій цього юнака.

«Ясно, ці люди не вірять у гіпотезу про берил, вважають, що все це даремна справа, — подумав Спиридонов. — Але в усякому разі вони добре ставляться до зусиль юнака, особливо Папазов».

— Побачимо, — сказав він. — Я йому сказав, щоб він представив мені детальний геодезичний ескіз району, де, на його думку, можна припустити наявність слідів берила. Я зрозумію з ескіза, наскільки серйозна ця людина, яка відкрила берил, і чи справді вона щось відкрила. Ви вільні.

Так розвивалась «берилова» історія до цього часу.

І ось тепер Вилю Власев сидів перед ними і похмуро дивився у свій блокнот. І він, і Павел Папазов сприйняли гіпотезу Андрєєва як дивну фантазію, плід палкої уяви. Та коли перший ставився до подібного роду «марень» явно непримиренно, то другий — терпимо, як до наївного, але красивого пориву, властивого молодості.

«Я зрозумію з картографічного ескіза, чи є хоча б частка вірогідності в цій справі», вирішив Славі Спиридонов і послав кур'єра по Андрія.

На цей раз молодий геолог був зовсім не такий, як у свій перший візит. Він був одягнений в темний піджак, що робило його вищим і підкреслювало могутню статуру.

Інженер Спиридонов запропонував Андрєєву сісти і якусь мить любувався його атлетичною постаттю, молодим рум'янцем. Потім спитав прямо, без зайвих слів:

— Значить, ти віриш, що в цьому районі є сліди берила, правда?

— Вірю, — упевнено відповів Андрій, прямо глянувши у вічі начальникові. І знову повторив: — Вірю.

Вилю Власев багатозначно кашлянув.

— Скажи, — промовив він, — який тут процент ймовірності? Хоч один є?

— П'ятдесят один процент, — спокійно відказав Андрій.

Вилю Власев розкрив рот і широко розставив короткі руки. Він і слова не міг вимовити від подиву і тільки похитав головою, наче лікар біля ліжка безнадійно хворого.

— Що ви маєте на увазі: поклади, пласти, жили? — тихо спитав начальник.

— Я маю на увазі сліди, які дають підставу робити висновок, що колись, у давнину, в цих місцях будували шахти для добування смарагдів. В той час звичайний берил зовсім не цінили, шукали тільки кришталевий. Однак, я гадаю, що там, де є кришталевий, там повинен бути і звичайний.

— Тобто… ви бачили кришталевий берил… так я вас повинен розуміти? — Славі Спиридонов підвівся з-за столу. — Бачили смарагд?

— Це йому приснилось, — засміявся Вилю Власев. — Щось подібне бачив уві сні. А потім йому здалося, що це дійсність. Взагалі, це… казка з тисячі і однієї ночі!

— Чекайте, чекайте! — обірвав його Спиридонов. — Ви, значить, бачили смарагд? Прозорий, кришталевий берил? Чому ж не принесли шматочок, щоб показати?

— Я бачив щось подібне до кришталевого берила, — сказав Андрій. — За кольором, за м'яким блиском. Але я не зміг здобути ні піщинки, бо цей камінь лежав над головою на висоті більш як три метри. Не було чим і як відламати його. Та я й не був певний, що це дійсно кришталевий берил. Інші мінерали, якщо дивитися здалека, мають той самий колір. Вдруге мені не довелось побувати на тому місці, оскільки бригада вирушила на інший об'єкт.

— Вигадки! Видно, що начитався книжок, — почав сердитись Вилю Власев. — Хто зна, яка стародавня історія запаморочила тобі голову.

— Я позначив те місце на картографічному ескізі, — сказав Андрій.

— Дай його сюди! — в один голос вигукнули обидва вчені.

— А без ескіза ви мені не вірите? — усміхнувся Андрій. — Невже я схожий на шахрая, на людину, що свідомо обдурює?

— Деякі жінки схожі на ангелів, а душа їх чорніша, ніж у чортів, — сказав Вилю Власев. — Зовнішності я не вірю.

— Дайте ескіз! — інженер Спиридонов простягнув руку.

— Треба більше вірити людині, ніж паперам! — сумно всміхнувся Андрій. — А втім, — ось, дивіться!

Він розкрив свій портфель, вийняв м'яку коричньову папку і поклав на стіл.

— Я знаю в цьому районі кожну видолинку, кожну висоту, ти мене не заплутаєш, — погрозив йому пальцем Вилю Власев.

І тут трапилося щось зовсім несподіване, дивне, про що згадувалось уже на початку цього розділу.

Вилю Власев і інженер Спиридонов розкрили папку і жадібними очима вп'ялися в різнокольорові топографічні знаки. Минуло дві хвилини, три — чути було тільки їх посилене дихання, шарудіння пальців по гладенькому паперу для креслення.

Вилю Власев майже встромив ніс у креслення, а інженер Спиридонов випростався і з застиглим обличчям ледве чутно прошепотів:

— Це шифр… чи що?

— Який там шифр, — засміявся Андрій. — Це ж зовсім ясний геодезичний ескіз, зроблений за точним топографічним планом. Всі пояснення дано в легенді.

Вилю Власев неприємно хрипло захихикав.

— От шахрай, так шахрай, — сказав він, трохи заспокоївшись. — Я так і думав. Хлоп'ячі легковажні вигадки.

По його обличчю промайнула невиразна тінь смутку.

— Як тобі не соромно так жартувати з нами, дорослими людьми? Хіба ж так годиться? Ми ж твої вчителі, як можна?

— Але в чому справа, що таке? — запитав здивований Андрій.

Інженер Спиридонов гнівно глянув на нього і стиснув зуби так, що на щоках заходили жовна.

— Ану прочитай нам цю легенду! Вголос! — наказав він, поманивши його пальцем.

Андрій нахилився над аркушем, і йому потемніло в очах. Це був звичайнісінький топографічний ескіз без будь-яких геодезичних значків, поцяткований червоними кружечками. Що тут сталось? Чи це не сон? Учора він до пізньої ночі працював над цим планом і добре пам'ятав, що зазначив навіть розрізи шарів і тільки два пункти відмітив червоними кружечками. Та ніби якась магічна сила стерла всі геодезичні позначення, нанесла на карту з десяток червоних кружечків і його почерком написала довжелезну легенду.

Це був не його план!

Андрій витер холодний піт, що проступив у нього на лобі, і, наче крізь сон, почув злий голос Спиридонова:

— Читай!

І Андрій почав по складах читати:

— Перший номер… хороше водоймище для купання… Другий номер — тут розводиться форель… Номер третій: є пісок, зручний для пляжу… Четвертий номер: звідси до пивної «Зелений рай» — чотири кілометри.

Гарячий клубок став поперек горла Андрієві, і він замовк.

— Ну, що скажеш? — накинувся на нього Спиридонов. — Оце і є твої зелені смарагди?

«Що ж трапилось? — гарячкове думав Андрій. — Я цього не писав. Невже вчора в мене був припадок божевілля?»

— Трапилась якась незбагненна помилка, — сказав він кволим, наче не своїм голосом. — Цей план — не мій… тобто не той план, який я зробив.

В цю мить у глибині його душі прокинувся інстинкт самоохорони, бажання оберегти свою честь від ганьби. Це збудило в ньому силу боротися.

— Я принесу вам справжній план. Вчора до півночі я креслив його. Ось зараз.

І він кинувся до дверей.

— Слухай! — пролунав бас начальника. — Якщо за годину не принесеш ескіз, який мені пообіцяв — не смій показуватись мені на очі! Зрозумів?

Андрій не відповів. Він грюкнув дверима і швидко попрямував до виходу. Він ішов ніби уві сні, почуваючи себе в якомусь фантастичному світі, в світі привидів.

— Гляди, гляди! — стурбовано похитав головою Вилю Власев. — Чорт його знає, на що це все схоже! І дивно, і безглуздо, і образливо, аж далі нікуди… Такого я не міг чекати, навіть якби був поганої думки про нього. Коли ж он воно що… От до чого може дійти юнацька легковажність — честолюбне прагнення сенсації, слави!

Обличчя Власева, до цього роздратоване і зневажливе, набрало сумного і винуватого виразу, наче його самого спіймали на брехні.

— Заплутався бідолаха, наче муха в павутинні, — продовжував він. — Хіба він передбачав, що ви справді будете вимагати в нього очевидного доказу цієї смарагдової гіпотези! Він розраховував до останньої секунди, що ви повірите його чесному слову і не захочете глянути в цей безглуздий ескіз… І справді, які докази він може вам дати? Ніяких! Це так. У нього просто хвороблива уява і більше нічого. Але про всякий випадок він поклав якусь папку в свій портфель, щоб, коли ви його запитаєте: «Чи маєте ви уявлення, де приблизно знаходяться ці берилові родовища?» — відповісти: «Звичайно», — і стукнути пальцем по обгортці папки. Значить: «Я все уточнив, відмітив, але ви, будь ласка, не утруднюйте себе перевіркою, бо цим ви мене образите. Ви повинні вірити людині! Беззастережно довіряйте мені і накажіть товаришу Власеву дати мені спокій і дозволити мандрувати, де я схочу». Абсолютно так. Так… Ви скажете: «А що ж це за ескіз? Його ж він сам поклав у свій портфель!» Простодушний, він не подумав, що ви будете більш наполегливим, що ви справді захочете подивитись на його знамените творіння. Взагалі, це неприємна історія. Я, відверто кажучи, хоч як скептично настроєний щодо молоді, але про цього хлопця був кращої думки… Берил! — Вилю Власев зітхнув і махнув рукою. — Пусте діло, фантазія!

— Все це ще невідомо! — сказав начальник і стомлено пригладив посивіле волосся. — Уявіть собі, що він дійсно випадково поміняв ескізи. Поклав у портфель не той ескіз, який я в нього просив. Коли папки однакові, це завжди може трапитись. Ви схильні в усякій помилці бачити злочин. А так не можна… Молоді люди менш передбачливі, ніж ми, старі, повірте! Наївність, нестриманість, палка уява, поспішність, — все це менш небезпечно, ніж користолюбні розрахунки деяких «зрілих» хитрунів.

Славі Спиридонов закурив цигарку, задумливо подивився на кучеряві кільця диму, потім несподівано стукнув вказівним пальцем по склу на столі і рвучко подався вперед.

— Якщо випадок з ескізом виявиться обманом, якщо те, що ви кажете, — правда, я вас прошу, товаришу Власев, не проявляйте тоді ні крихти поблажливості до цього юнака! Якщо він вдруге спробує обдурити когось своїми вигадками, зразу ж доповідайте мені, і я його вижену з роботи, як найостаннішого шахрая і брехуна!

— Що ж, нехай так! — Вилю Власев почухав потилицю. По його обличчю якось мимоволі розлилась ледь помітна посмішка.

— Хоч би він приніс цей проклятий план! — сказав він, зосереджено дивлячись на свої ноги. — Хоч би… на цей раз сталось якесь чудо… Краще б я помилився!

II

В цей час Андрій ішов вулицями, нікого не помічаючи і не розуміючи, куди йде. Інстинктивно даючи дорогу зустрічним перехожим і лавіруючи, він пробивався крізь натовп; на перехрестях його ноги самі знаходили безпечну дорогу між трамваїв, тролейбусів і спритних легкових машин.

Він був такий приголомшений, що від його звичайного спокою, вміння володіти своїми нервами і контролювати себе й сліду не лишилось.

Коли Андрій ще був студентом, під час іспитів сідав на перший-ліпший стілець перед дверима аудиторії, де провадились екзамени, і тихенько дрімав, линучи думками далеко від тривожного шуму. Навколо галасували його неспокійні товариші, вигукували, хвилювались, а він тихенько хропів, витягши довгі ноги і звісивши на груди голову та посміхаючись. Йому здавалось, ніби він у поїзді і їде в далеку, приємну путь. Таким Андрій був і тоді, коли грав у студентській футбольній команді. Противник забивав один, два, три і навіть чотири голи, а до кінця матчу лишалися кілька хвилин, — і це його не бентежило, не хвилювало, наче м'яч і не доторкався до сітки їхніх воріт.

Якось під час останньої подорожі по Родопах його непохитний спокій мало не призвів до трагічних для нього самого наслідків.

Була злива, і маленька гірська річка, що перетинала дорогу, швидко набухла, наповнила вузьке річище і грізно заборсалась біля тонких підпорок дерев'яного мосту. Вода прибула раптово і линула з такою шаленою люттю, що геологи ледве встигли схопити свої рюкзаки і перебігти через міст. Він жалісно скрипів і тремтів, наче в агонії. Тільки Андрій сидів навколішках біля своєї сумки і байдуже загортав у папір кристали та камені, зібрані ним за день. Кожний кусок він старанно перев'язував шпагатом і відмічав червоним олівцем порядковий номер, одночасно занотовуючи в блокнот різні дані: місцезнаходження, напрямок мінеральної жили, приблизний склад.

Так він сидів на положистім березі, сортуючи свої проби, а ріка клекотіла під ним дедалі загрозливіше. її каламутні хвилі досягали дощаного настилу. Ще кілька хвилин, а може кілька секунд — і все це могло впасти і зникнути в пінистому вирі.

На протилежному березі його товариші щось кричали, махали руками, показуючи на міст, а Вилю Власев підскакував на своїх коротких, як у качки, ногах і погрожував кулаком. Тільки Павел Папазов тихо стояв осторонь і з застиглою посмішкою дивився на нього; догоряюча цигарка пекла його пожовтілі пальці, а він не відчував болю.

Коли останній камінь був загорнутий і пронумерований, Андрій встав, застебнув змійку сорочки, підняв на плечі рюкзак і широкими впевненими кроками пішов до мосту.

— Назад! — загукав Вилю Власев. — Стій!

Шум і виття розбурханої річки заглушали його голос, і його слова не долинали до того берега. Всі замовкли, застигли, чекаючи найгіршого: Андрій ступив на розхитаний міст. Тільки тепер він трохи здригнувся, але, якусь мить повагавшись, пішов уперед.

Хвилиною пізніше підпорки заскрипіли востаннє, почорнілий каркас наче зітхнув і пірнув у глибину, потім раптом виплив на поверхню й остаточно перевернувся. Кілки, балки і дошки з шаленою швидкістю помчали до рівнини.

— Ти бачив, що могло трапитися з тобою? — злісно накинувся на нього Вилю Власев, марно намагаючись стримати дрож свого округлого підборіддя. — Ти божевільний, — ось що я тобі скажу! І запишу це в блокнот, так і знай!

А Павел Папазов тепло потиснув йому руку і поплескав по плечу.

— Сміливець! — посміхнувся він йому. — Справжній розвідник.

— Я не божевільний і не сміливець, — відповів Андрій, облизуючи пересохлі губи. Тільки тепер він відчув приступ справжнього страху. — Я просто повільно пакую… Я завжди повільно готував свої колекції. Це питання спритності.

Спокій, оптимізм, які його ніколи не зраджували, бездумна впевненість у своїх силах — були природженими, притаманними йому рисами. Та він цього не усвідомлював, більше того, думав, що природа саме цими рисами його не наділила. Андрій про себе взагалі говорив мало, а якщо й казав коли, то часто можна було почути: «Ех, якби я був трохи спокійнішим!» або: «Звичайно, візьмусь за цю справу, але чи вдасться закінчити — чорт його знає!»

Андрій був сином учителя мінералогії, пристрасного і закоханого у своє діло. Працював він у пловдівських прогімназіях. До самої смерті він твердив з непохитною вірою, що Родопський масив — це благословенні богом поклади міді і цинку і що в підземних надрах нашої на диво прекрасної батьківщини є незліченні поклади заліза й нафти. За життя він був осміяний своїми колегами і помер бідним пенсіонером, у злиднях, забутий усіма.

Можливо, любов до природи і захоплення тисячолітніми таємницями земних надр — всі ці почуття були прищеплені йому старим мінералогом.

Зате врівноважену вдачу, наполегливість і схильність захоплюватись переборенням труднощів він успадкував від матері, жвавої й веселої жінки.

Як усі молоді люди, Андрій любив і кіно, і танці, і футбол, і прогулянки з хорошими дівчатами. А пристрасть у нього була одна — каміння. Прозорий гірський кришталь, в якому відбивалася синь неба, був для нього кращим за найвродливішу дівчину. Копатись у скриньці, в якій він змалку зберігав свої колекції, було для нього цікавішим, більш захоплюючим, ніж найкращий хвилюючий фільм. Заради будь-якої дівчини він би не лазив по стрімких родопських скелях, а заради шматочка кварцу, забарвленого рожевим сяйвом світанку, міг рискнути всім, навіть власним життям.

І ось тепер, ніби розтривожений якоюсь невідомою силою, він втратив опору, йшов по вулицях, наче людина, що раптом якимсь чудом опинилась на незнайомій, чужій землі. Він зовсім втратив здатність сприймати дійсність, і йому хотілося зупинитись і вщипнути себе, щоб відчути біль і переконатися, що органи чуття діють нормально, — отже, все побачене й почуте в кабінеті начальника — не сон. Справді, навіщо щипати себе, коли він і без того при кожному кроці відчував, що в нього так болить мозоль на нозі, наче він торкається розжареної голки? Отож, це не сон, органи чуття в нормі, і все те, що сталося в кабінеті начальника, — кошмарна, дивовижна, але жива дійсність.

Тоді що ж це? Портфель був його — він міг відрізнити його серед тисячі інших. Та й як міг потрапити чужий портфель до нього в руки, коли по дорозі від квартири до канцелярії він нікуди ні на хвилину не заходив? Цього ранку навіть газету не купував, — це він пам'ятав дуже добре. Потім портфель лежав увесь час перед його очима на столі, а він не вставав ні разу з-за столу, аж поки його не викликав кур'єр. Отже, чужа рука не торкалась паперів.

Але ж якщо це так, то чим можна пояснити зникнення його плану і заміну іншим, фальшивим? До того ж фальшивий план багато в чому був подібний до справжнього: той самий топографічний ескіз, а пояснення в легенді — нібито написані ним самим, такий схожий почерк.

Не було тільки пунктирних ліній, якими він окреслив те місце, де вперше побачив зелений камінь, та червоної зірочки — умовного позначення, що вказувало на відправний пункт в складній системі підземного орієнтування. Замість червоної зірочки і пунктирних ліній план був червоний від безлічі дрібних кружечків. Один кружечок позначав вир, інші — піщані пляжі. Взагалі, це був детальний топографічний ескіз, який не міг би йому приснитись.

Саме цей ескіз був у нього в портфелі, а його власного плану не було; його кудись занесли невидимі сили. Занесли, так. Але коли?

Він працював над планом до пізньої ночі, ліг не роздягаючись, — такий був зморений. В останні хвилини перед сном він пам'ятав дві речі: те, що папку з готовим планом поклав у портфель і що перш ніж погасити світло, витрусив попільничку з вікна, бо не міг терпіти запаху недокурків і тютюнового попелу. І це було все.

Потім, коли сон здолав його, в затуманеному мозку випливло знайоме почуття, недоречне, наче капюшон після дощу; воно завжди з'являлось у нього вже після того, як він зробить щось погане, а потім жалкує і сам себе картає. Ось і тепер він висипав купу недокурків надвір, прямо перед вікном, — хіба так личить культурній людині? «Культурна людина не викидає сміття під своїми вікнами, — докорятиме вранці Савка і зітхне: — Ех, Андрію, чому ти завжди ставиш мене в незручне становище перед матір'ю? Невже так тяжко привчитись до порядку?» Савка — дочка господарів, дев'ятнадцятилітня дівчина, з кирпатим носиком і веселими очима. Він не хоче засмучувати ці очі і готовий зараз же скочити через вікно, зібрати ці прокляті недокурки і струсити попіл. Так, він зараз же зробить це… Але сон перемагає його бажання, тільки рука простяглась і звисла додолу, пальці доторкнулись килима.

А в розчинене вікно віє холодний нічний вітер, злегка шарудять розкидані на столі аркуші. Великий місяць блищить на темно-синьому шовку неба і сповнює кімнату м'яким матовим світлом… І ніби вже не білі аркуші шелестять на столі, а тихо шумить високий густий віковий ліс. Вузенька стежечка, вкрита листям, в'ється між порослими мохом стовбурами дерев, між кущами ожини й папороті, спускається в глибоку балку і зникає за купами каміння. Ось вона, ця яма, поросла по краях шипшиною і глодом, вся вкрита пишною, густою, аж по коліна високою травою. Звідси крізь округлий отвір починався довгий і темний коридор. Все нижче йде цей коридор, перетинає білий, ніби мережаний ліс…

його розбудив різкий тривожний дзвінок будильника. Голова була важка — наслідок безперервного, нестримного куріння вночі. Він умився холодною водою, одягнувся, схопив портфель і, щоб не будити господарів, перекинув ногу через підвіконня, спустився по стіні на стежку, вимощену кам'яними плитками, пройшов через двір і вискочив на вулицю.

Отак, обдумуючи все, що трапилось від ночі до цього моменту, він дійшов до своєї квартири, але не поспішав відразу зайти, а кілька разів пройшовся біля огорожі, можливо, сподіваючись, що це диво з'ясується якось саме по собі. Може, було й інше: ця його нерішучість спричинена особливим страхом, страхом, який переживає людина, коли в азартній, непевній грі кидає свій останній козир. І цим останнім козирем була невелика ймовірність, крихітний шанс знайти на столі свій справжній план.

Будинок був двоповерховий. Кімната Андрія містилась на нижньому поверсі і широкими квадратними вікнами виходила в двір. Це була простора і світла кімната з високою стелею і стінами, до половини облицьованими дорогим червоним деревом. Було видно, що вона у свій час служила кабінетом або маленьким салоном для гри в покер та бридж. Колишній власник будинку, відомий Інженер, влаштовував тут щосуботи великі прийоми. На верхньому поверсі молодь веселилась, танцювала, а внизу інженер влаштовував свої сумнівні справи, пив гіркий джин, доставлений йому з-за кордону, після чого займав своє місце в імпровізованому кафе.

Зараз у двох кімнатах нижнього поверху жив з своєю сім'єю директор кондитерської фабрики «Червона зірка». Колись робітник-кондитер, великий майстер виготовлення «п'яної вишні» та молочного шоколаду, а згодом командир партизанського загону, бай[2] Атанас був веселим і гостинним в особистому житті, а на роботі — причіпливим, суворим і чесним до педантизму. Він був ладен голодувати, аби допомогти комусь у біді; за грам перевитраченого цукру на підприємстві карав і лаяв, зчиняв такий галас, що навіть старий сторож, не причетний до цього, почував себе винним і зніяковіло ховався у дерев'яній будці. Бай Атанас мав право на три кімнати, але добровільно відмовився від однієї: йому було соромно розкошувати, ніби чокоїн[3], коли стільки молодих і здібних людей не мають даху над головою.

Людина талановита, розумна, він виробив для себе своєрідну просту життєву філософію, якою часто ділився з дочкою: «Живи чесно, прагни стати найкращим майстром в своїй роботі, а за вірну справу, якщо буде необхідність, іди на смерть з веселою душею». Догадуючись, які почуття має його дочка до Андрія, він вибрав час, коли ті були разом, щоб кинути репліку: «Якби я був жінкою, то не звертав би на тебе ніякої уваги, доки не зробиш якогось відкриття в геології». І додав, погладжуючи рукою посивілі вуса: «Я, признатись, і на копійку не поважаю різних історичних осіб, приміром, Наполеона, але завжди пам'ятаю те, що він сказав своїм воїнам. А саме: воїн, що не прагне стати генералом, не вартий і п'яти копійок. Простіше кажучи: працюй, дерзай, але зроби щось велике в своєму житті. Інакше, на якого диявола ти народився? Тільки для того, щоб підметки стоптувати?»

Якось Андрій його запитав:

— А ти, бай Атанас, до якої великої мети прагнеш?

Директор «Червоної зірки» тихо засміявся:

— Я? Я, хлопче, прагну, щоб мої цукерки були найсмачніші і найдешевші.

Його дружина Севастиця — літня, змарніла жінка, яка все ще закручувала локони, була родом із Свиштова, з багатої, але давно збіднілої сім'ї. Цілі дні вона сновигала, як тінь, по дому і жахалась, побачивши порох на спинках стільців або кинутий недокурок на підвіконні чи на вичищених кам'яних плитках двору. Хоч вона вже давно ходила по цьому двору, однак все ще не змогла звикнути до статуї голого юнака посеред круглого басейну, де жебонів під час дощів маленький водоспад. Проходячи мимо цієї статуї з потемнілої бронзи, вона стискала губи і відвертала голову.

Другий поверх будинку займали два брати — офіцери прикордонних військ. Зараз там жили їх батьки, лагідні, спокійні люди, пенсіонери. Мати цілими днями в'язала панчохи та светри для синів, а батько переглядав ілюстровані журнали, інколи читав щось вголос. Вечорами вони зосереджено й замислено грали у доміно, а коли било дев'ять, гасили світло і лягали спати.

Такими були сусіди Андрія по квартирі.

Зрештою, Андрій зважився-таки і впевненими кроками перетнув подвір'я.

У передпокої він зустрів Савку. Вона тримала в руці товстий підручник з хімії — готувалась до весняних іспитів в університеті.

Квартира була залита сонцем. Все в ній — свіжопофарбовані стіни і кожна річ — вселяло почуття впевненості і спокою, було ніби символом мирного безтурботного життя.

Дівчина глянула на нього здивованими очима.

— Що трапилось? Чому так рано? — спитала вона.

Андрій проковтнув слину і напружив усі сили, щоб здаватися спокійним.

— Та нічого, — відповів. — Адже я після обіду вирушаю з бригадою.

А вона пояснила його передчасне повернення по-своєму: «Хоче бути зі мною в ці останні години перед розлукою» і зраділа.

— Як ти добре зробив! — сказала дівчина; її очі засяяли. Ці очі говорили ще: «Спасибі тобі, любий! Дуже дякую!» Та Андрій у цю мить не дивився в них, а хоч би й дивився, то навряд чи помітив би їх блиск і зрозумів їх пестливу мову.

— Чому ти такий блідий? — раптом стривожилась Савка, і посмішка згасла в її очах.

Він стояв перед нею височенний, — дві такі дівчини, як вона, могли б легко заховатись за його широкою спиною. А Савка дивилась на нього співчутливо, ніби перед нею була маленька дитина.

— Нічого зі мною не сталося, — промовив Андрій і, не сказавши більше ні слова, попрямував до своєї кімнати з почуттям людини, що готується почути страшний вирок.

Насамперед він оглянув стіл. Кілька блокнотів, записних книжок, логарифмічна лінійка, кольорові олівці. І більше нічого. Нічого!

Андрій підійшов ближче, переклав записні книжки, заглянув під блокноти, начебто велика коричньова папка (та, в якій був його ескіз) могла заховатися під ними!

Все це було безглуздо й непотрібно.

І все ж він порився у книгах, заглянув за етажерку, за стіл, під ліжко. Та папка зникла без сліду.

Юнак сів на застелене ліжко, сперся ліктями об коліна і похнюпив голову.

Одна година! Інженер Спиридонов дав йому тільки одну годину! Що він може зробити за годину, щоб зберегти свою честь? Закачати рукава і зробити новий ескіз?

Андрій глянув на годинник, гірко всміхнувся і знизав плечима. Для одного тільки масштабного ескізу йому треба щонайменше п'ять-шість годин…

Думки його йшли в двох напрямках: одні шукали відповіді на питання, — коли і як сталася підміна ескіза; другі крутились навколо особистого: що можна зробити, щоб вийти з такого заплутаного становища?

Підміна ескіза — це просто якась містерія, темна пригода, в якій немає ніякого просвітку. Ніби він серед ночі раптом потрапив в непрохідну трясовину, а навколо нього — чорна порожнеча, і тільки зрушиш з місця, зробиш крок, як відразу зав'язнеш, відчуєш, що баговиння затягає тебе все глибше, розступається під тобою, щоб проковтнути зовсім. Краще, коли він стоятиме спокійно, нерухомо, не робитиме ніяких зусиль, поки не розвидниться.

Тепер зрозуміло, що цим фальшивим ескізом він зарекомендував себе перед керівником легковажною і недостойною довір'я, безчесною людиною.

Як же далі? Що буде з ним, коли він наважився так недоречно пожартувати з найкращим геологом країни? Що скаже бай Атанас, коли дізнається про цей випадок? А партійна організація? Як він з'явиться перед товаришами, якими очима дивитиметься на них?

І передчуваючи наслідки, ганьбу, він розпачливо подумав, як би це все було просто, коли б учора ввечері він мав здоровий розум і не накреслив під впливом якогось нервового розладу цей чудернацький ескіз.

Вперше в своєму житті Андрій відчув, що йому забракло повітря і щось стискає серце. На чолі в нього проступив холодний піт. Він випростався, добрів до вікна, ніби хворий, сперся на підвіконня і закрив очі.

Севастиця цього ранку пішла рано, а тому недокурки, викинуті Андрієм уночі, так і лежали на ще не підметених блискучих плитках. Це були недокурки простих цигарок третього сорту — він не мав нахилу до шику, не любив ароматного тютюну.

Як я вже розповів вам, ця історія розпочалася з дивного випадку. Якби Андрій взяв себе в руки (але хто на його місці міг би лишитися спокійним?), якби Андрій поборов своє заціпеніння й збентеження, то міг би помітити в купі різноманітного сміття один недокурок з золотим мундштуком. Як і звідки потрапив цей недокурок під вікно Андрія, коли, крім нього, більше ніхто не курив у цьому будинку?

Майте терпіння, — і вам все стане зрозуміло, я вам усе поясню. Хоч це і дуже цікаво, але не найголовніше, не найважливіше в моєму оповіданні. В основі цієї історії лежить прекрасний казковий смарагд, однак ви побачите, наскільки прекраснішим було прагнення оволодіти ним і наскільки чистіше й прекрасніше за нього почуття, що запалює на ці благородні вчинки.

…А недокурок з золотим мундштуком…

Та перш ніж продовжувати свою розповідь про цей недокурок, я поведу вас у село, щоб ближче познайомити з деякими іншими героями.

III

Я вас попередив ще на початку своєї розповіді, що беру участь у багатьох подіях, про які зараз веду мову. Це не значить, що я головний герой цієї історії, боронь боже! Якби я був головним героєм, вас би замучила нудьга, — адже ви знаєте, який я сухий і прозаїчний. Пригадуєте, коли я знайомився з вами, то щиро признався, що вивчаю ветеринарію. А в цій науці, як вам відомо, нема нічого романтичного, і люди, що вивчають її, зовсім чужі всьому тому, що мої колеги-філологи називають «поезією душі».

Знаю, що деякі з вас скажуть: «Що ви говорите, шановний, адже ветеринарія дала суспільству чимало громадських і культурних діячів!». Правильно, визнаю. Як я можу цього не визнавати? Кожне правило має свої винятки! Але запевняю вас, що я не належу до цих винятків. Хоч я й писав колись вірші у прозі і перечитував не раз і не два «Страждання молодого Вертера», але в душі лишився такою ж сухою і дуже прозаїчною людиною. Та ви не турбуйтесь, бо моя роль у цьому оповіданні другорядна, а це значить, що про себе я говоритиму не більше, ніж про інших героїв.

Отож, у той час я ще був учнем і готувався складати екзамени на атестат зрілості. Вчився в обласному місті, а літні канікули проводив на селі, де жили і працювали батькові родичі. Гостював я звичайно у дядька, веселого чоловіка, чудового винороба, голови кооперативної виноробної бригади. Мій батько вдачею дуже відрізнявся від нього. Неговіркий, стриманий, суворий, він дуже рідко сміявся, хоч не був злим. Можливо, його професія — він працював прокурором в одній юридичній установі — привчила його триматися з людьми холодно і насторожено. А може, ця професія була йому не до душі, не знаю, але якось увечері я чув, що він скаржився матері. «Який я юрист, — казав він. — Ніякий! Я мурашці доріжку уступаю, за все своє життя курку не зарізав, а людей засуджую на смерть, наче я від них кращий». Він мав одну незвичайну пристрасть — збирати стародавні гроші та речі. Свої юридичні книги складав у комірчині, а книжкові шафи, етажерки і письмовий стіл заставив глиняними черепками, позеленілими від часу бронзовими вазочками та дерев'яними коробочками з стародавніми срібними та мідними монетами.

Мій дядько був зовсім іншою людиною. Ніякі незгоди його не смутили, завжди він мав бадьорий і веселий вигляд.

На півночі до села підступали кілька рядів низьких і круглих гір, які поступово, хвилями спадали в рівнину, що розкинулась широко, скільки сягає око. Глибокі рови перерізали вшир і вздовж ці полисілі гори, вбираючи в себе дощову воду, і влітку сюди йшли на водопій і гуси, і свині, і навіть буйволи з кооперативної стайні.

Опівдні, в годину найбільшої спеки, розпочиналась справжня бійка за кожну калюжку, за кожне болото. Далі, по той бік гір, розстилався безмежний барвистий килим, що сходився в туманній далині з попелястою смугою неба. Де були виноградники, килим мінився різними відтінками зелені, серед якої черепичні покрівлі хатинок червоніли, наче розквітлі маки. Все це перемагали золоті барви, — спокійне море нив та плантацій соняшників, що простяглось аж до обрію, яскраво-жовте біля підніжжя гір, янтарне — всередині і кольору стиглої айви — в оповитій серпанком далині.

На заході і на півдні наше село оточувала низка горбів, покритих віковими дубовими та буковими лісами. Ліси починались тут же, в кінці верхньої вулиці, і хоч тут десятиліттями гуляла браконьєрська сокира, вони все ще нагадували справжні джунглі, легкопрохідні тільки в тих місцях, де крутились вузенькі лісові стежки, перетяті чагарниками і встелені густим шаром гнилого листя.

Серед тиші цього старого лісу повільно несла свої води спокійна річка, неширока і невузька. Вона чимдалі ширше розливала свої води між пологими берегами, — прозора, коли виходила на сонячні галявинки, чорна — в тінистих нетрях лісу.

Розповідали, що ночами в цих хащах звучали пташині голоси, які промовляли щось, ніби люди, і зловісно вили шакали; взимку блукали вовчі зграї; ранньої осені — великі дикі кабани перетинали ліс вздовж і впоперек і доходили аж до сіл, щоб поласувати кукурудзяними качанами, залишеними на ланах.

Я не ходив у глиб лісу, але знав, що там водяться різні звірі, бо шуба моєї тітки була на заячому хутрі, її ковану скриню вкривала вовча шкура, а в світлиці над шафою вищирювала зуби голова дикого кабана.

Треба мати на увазі, що, розповідаючи вам про той край, я описую його таким, яким бачив і сприймав в той час, коли мені було тільки вісімнадцять років і пішов дев'ятнадцятий. Тоді, не знаю чому, ліс нібито був якимсь більш таємничим і темнішим, річка — повноводішою і глибшою, виноград на виноградниках незрівнянно солодшим і смачнішим. Навіть дядькова хата здавалась мені більшою, а сад за нею — таким чудовим, що тепер навіть дивно: чи я став іншим, чи всі ці речі, які вабили мої очі, були такими ж насправді звичайними, дрібними й сірими, якими я бачу їх зараз.

Хоч у мене суха, прозаїчна вдача, і мені завжди були чужі поетичні химери, але в ті роки я все-таки дуже любив увечері вилазити на якийсь горб за селом і звідти спостерігати захід сонця, наближення ночі, аж поки над головою не почнуть літати кажани, а на потемнілому небі не замерехтять незліченні золоті зірки.

Я стояв, дивився і нічого не думав — тільки радів. Це була дивна, тиха радість! Не знав, що мене більше радувало: золотий захід сонця і череди худоби, які повертались з пасовиська, чи далекі гори, що підняли свої фіолетові плечі в рожевому заході сонця, а може вози, повні пшениці, що з протяжним скрипом тяглися по битій дорозі недалеко від мене.

Хлопчиком я був таким же замкнутим і холодним. Бувало встану раненько, як тільки почую, що тітка вийшла в сіни кинути зерна куркам, нарубаю трохи дров, розведу в пічці вогонь, сяду на високому триногому стільці і, розкривши рота, дивлюсь на полум'я і стежу, щоб не википіло молоко в закуреному казанку.

Чудові були ті прохолодні синюваті ранки, в яких відчувалось пробуджене, але ще сонне життя! Як пахла дика герань, що росла біля колодязя, і якою холодною й прозорою була колодязна вода в першому витягнутому в цей день відрі!

А тітка тимчасом поставить біля пічки невеличкий столик, наллє пряженого молока в глибоку миску. А в дворі Шарко крутить хвостом і дружньо позирає на мене.

Та ось дядько, взувши сандалі на босу ногу, підперезавши тоненьким ремінцем полотняні штани і накинувши світлий піджак, вітається зі мною ласкавою, приємною посмішкою, знімає з полички розмальований глечик, наливає чарку жовтої горілки і одним духом випиває її. Потім відламує окраєць хліба, посипає сіллю і прожогом — надвір.

Трохи згодом я бачив його верхи на білій коняці, — він виїжджав з воріт урочисто, наче генерал, що має приймати парад.

І день розпочинався.

Я беру якусь книжку, залізаю в один з плетених кошів біля комори, в яких ще лишилась торішня кукурудза, і витягуюсь на ковдрі, розстеленій на дошках. Книжка здебільшого так і лежить нерозкрита. Інколи прочитував одну-дві сторінки. Але чи тому, що мошка мене турбувала, чи тому, що заважало сонце, а з читанням діло не йшло, думки розбігались, наче горобці.

Потім я йшов у поле. Цікаво, що весь час мене тягло в поле, а ліс аж ніяк не приваблював. Не любив лісу, — не був романтиком.

Я вглядався вдалину; наді мною пливла легенька біла хмаринка, ластівки, наче стріли, прорізали синяву неба. Всміхався хмаринці, махав рукою ластівкам, а душу сповнювала знову та ж радість, схожа на пісню — не сумну і не дуже веселу, але хорошу, наче її співав пташиний хор.

Далі спускався вниз, де починались хлібні лани. Найбільше любив я ходити там, де працювала ланка тітки Василки. Як тільки вона побачить мене, — на її обличчі розквітає посмішка, воно стає дуже милим, сяє, як соняшник. Це була здорова повна жінка з владною вдачею — справжній командир. Розмовляла вона більше посмішкою, очима, а голос у неї був м'який і звучний, як флейта. Бувало вщипне мене за щоку, підніме руку, і тракторист, що тягнув снопов'язалку, охоче бере мене до себе в жарку кабіну. Мені не подобався гіркий запах бензину, стукіт моторів: голова наморочилась, очі сльозились, перехоплювало подих. Таким був з дитинства, — не любив романтики. Я віддавав перевагу кінним жаткам. Ех, сядеш у сідло, а теплий вітер б'є в лице, дивишся згори на безмежне море полів і відчуваєш запах зігрітої пшениці, розпеченої землі і ще чогось, ледве вловимого, — певно, трав, що буйно розрослись обабіч польової дороги.

Потім я лягав під кущем терну, примруживши очі, дивився в небо, зблякле від спеки, і мучився над складанням віршів. У цих віршах мелькала, наче крило голуба, косинка тітки Василки, розмахувала крилами жатка, снопи лягали довгими, аж до обрію, рядами. Але ж я не мав поетичного хисту, і тому нічого не виходило з моїх віршувальних спроб. Навіть перед собою соромився, червонів, помітивши, що поринув у добирання рим і звучних слів. Одне слово, був таким, як мій батько, — суворою, діловою людиною.

За обідом я сидів поруч тітки Василки, сьорбав борщ із загальної миски, і мені було соромно: з якого права я їм хліб цих людей, коли нікому нічим не допомагав, і давав собі слово, що зразу ж після обіду почну робити щось корисне для загального добра.

Та обід закінчувався, знову торохкотіли трактори, мчали вперед кінні жатки, а мені ставало нудно. Я згадував про книжку, що лежала в коші, і винувато, крадькома тікав з поля.

До села було далеко, та й сонце припікало, йти швидко — справжня кара. Тікати з поля, коли нестерпно пече сонце, — не слід. Отож, я вибирав тінисті стежки, спочивав під грушами-дичками і, запевняю вас, не помічав, як минає літній день!

Кажуть, літній день довгий. Мені здається, що це не так. Завжди виходило, що коли я підходив до горбів, то сонце вже сідало. Іти в хату, не подивившись на рожевий захід сонця, не почувши, як дзеленчать у долині дзвіночки овечої отари, зайти в кімнату і не побачити алмазної зіроньки, що перша сходить над порожевілим Балканським хребтом, — значило погано, нікчемно завершити день, що почався так чудово й різноманітно. Мій батько говорив: «Добрий початок повинен мати прекрасний кінець». Я поважав свого батька і обіцяв собі прислухатися до його порад, щоб стати таким самим стійким, як він. Тому я лишався на горбі допізна, дочікувався вечора і повертався аж з останніми возами, що їхали з току. Траплялось, що хтось з їздових запрошував мене сісти. Я, зрозуміло, не відмовлявся, хоч і було трохи соромно, бо ж нічим не заслужив на увагу цих добрих людей.

Я вас питаю: чи знали ви втіху їхати на волах? Та ще ввечері? Ні? Шкода. Ви, може, віддаєте перевагу легковим машинам? Це вже ваша справа. А я гадаю, що нема нічого приємнішого, як витягтись на воза і споглядати мерехтіння зірок в небі, слухаючи, як тихо, ледве чутно поскрипують колеса по м'якій степовій дорозі.

Так було колись.

Може, ви мені скажете, що я відхиляюсь вбік, забуваю про головне — про цю дивну історію з берилом? Можете бути спокійні, про берил я не забув.

Я знову схоплю головну нитку оповідання, тільки спершу хочу познайомити вас ще з двома дійовими особами. Вони беруть важливу участь в розв'язці нашої історії, хоч це і не головні герої.

Ось так минали дні моїх літніх канікул, і нічого особливого не трапилося в моєму житті. Нічого особливого не було, поки одного ранку я не зробив дивного відкриття. І як це буває, коли роблять великі відкриття, істина з'явилась, мов блискавка, — раптово і дуже просто, без складних вступів і ліричних передмов.

Ідучи до повітки рубати дрова, я почув, що хтось із сусідів тягне воду з колодязя. По різкому скрипінню коліщатка догадався, хто це. Бай Дімо був удівцем, жив самотньо, і в домі в нього все скрипіло — навіть нікому було помастити дьогтем коліщатко криниці. Я давно збирався це зробити, та не було часу. І як тільки почув, що хтось накручує ланцюг, заглянув через тин. Просто так, без особливої цікавості. Бай Дімо був людиною похмурою, і мені й на думку не спадало заговорити з ним. І все-таки я заглянув.

Біля колодязя був не бай Дімо. Воду брала його дочка-одиначка Теменужка.

Звичайно, я був знайомий з Теменужкою, — ми були сусідами. Вона була молодша за мене на рік. Дівчина як дівчина. Від тітки чув, що батько віддав її в агрономічне училище. Добре, нехай вчиться. Господарство має потребу хороших спеціалістах. Правда?

У мене були свої турботи, і я майже не помічав її. Та й до агротехніки не мав великого потягу. Я вже говорив, що погано переношу запах пального.

Мій батько часто вживає слово «сукупність». Мені також до вподоби це слово. Отож за сукупністю усх цих причин я не звертав уваги на Теменужку.

В ту ж хвилину, коли я заглянув через тин, ця сукупність перетворилась у пустий звук, і вся моя увага полинула до дівчини, немов пташка, що вилетіла з клітки. Вона стояла біля колодязя, і сонце, кидаючи проміння на персикове деревце, освітило її коси і надало їм шовковистого блиску. В неї було світле русяве волосся, що мінилося золотом у ранкових променях.

Очевидно, дівчина щойно встала: вона була в сорочці, зібраній біля шиї, в ситцьовому фартусі, замалому для неї. Мені впало в око, що стан у неї дуже тонкий, а шкіра на колінах — молочно-біла, неначе дівчина одягла на них білі, як сніг, наколінники, що виділялись над загорілими литками.

Дивився я на неї і хоч впізнав Теменужку, але мені здавалось, що бачу її вперше. Я забув, що йшов рубати дрова, навіть не відчував, що в мене в руках важка сокира. І як це буває, коли стоїш десь на височині й дивишся вдалину і щось заспіває в душі, так і тепер у мене у вухах наче задзвеніла радісна пісня, ніби все навколо заспівало, — таку велику втіху я відчув.

На жаль, це тривало тільки одну-дві хвилини. Невідомо як, але вона помітила мене, повернулась у мій бік, і її очі зустрілися з моїми. Я й зараз певний, що у жінок в кожній клітинці тіла приховане гостре, спостережливе й хитре око. Вона злегка кивнула ї продовжувала крутити ручку — колодязь був глибокий, і щоб набрати води, треба було довгенько попомучитись. Чому не був цей колодязь бездонним? Тоді б я, звичайно, надивився на неї досхочу.

— Допомогти тобі? — спитав я дівчину. Колючий тин був мені по шию, але я спритно виліз на нього і, слово честі, не помітив ніяких колючок.

Вона похитала головою:

— І сама справлюсь.

Ще одне зусилля, і я вже був би за тином.

— Нема потреби, — повторила вона. — Адже це мені не вперше, — і засміялась.

А я отак мовчки і стирчав на тину, наче прибитий.

— Знаєш, — сказала вона і нахилилась, набираючи воду у відро, — батько купив мені дві кози. З завтрашнього дня пастиму кіз. Хочеш глянути на них? Обидві білі.

Дівчина випросталась і знову глянула мені у вічі.

— Батько забув спитати, як їх кличуть. Тепер я маю сама їх охрестити!

— Зараз прийду, — сказав я.

— Ні, приходь трохи пізніше, — промовила вона, усміхнувшись, — спочатку я віднесу відро. Батько чекає на мене, хоче помитись. Подам йому рушник і тоді свисну тобі.

Я постояв ще кілька хвилин, потім вона дійсно свиснула. Скочивши з тину, я побіг до їхньої хати.

Бай Дімо, розчервонівшись від холодної води, відгортав рукави сорочки.

— Ти гляди, і міські вміють скакати через тин! — усміхнувся він і подав мені руку: — Ну, будь здоров. — Рука в нього була велика, важка й волога, на ній випинались мозолі — великі і тверді, як вузли.

— Коли прийдеш до мене у млин подивитись машини? — спитав він. Бай Дімо був механіком на паровому млині.

— Коли-небудь прийду, — відповів я.

— Ти вчишся на інженера?

Ви знаєте, що я не захоплювався машинами.

— Можливо, і на інженера, — збрехав я.

— Анастасій прийшов подивитись на моїх кізочок, — втрутилась Теменужка. — Я йому сказала, що ти купив мені двох кізок.

Як вона встигла одягти кофтину і перемінити спідницю — не знаю.

— Гм, диво яке! — махнув рукою механік. — Купив їй, щоб мала чим бавитись удень. — І додав тихіше, наче відкривав таємницю: — Вона ж у мене одна-однісінька, сирітка, тяжко їй!

На столик під гіллястим горіхом дівчина поставила хліб, бринзу, налила меду в тарілку і запросила нас снідати. Запросила наче справжня господиня, до якої прийшли гості і яка робить все необхідне, щоб гості були задоволені. Бай Дімо дивився, як вона бігала по двору, і мовчки хитав головою; я помітив, що хліб наче застрявав йому в горлі.

— Моя хазяєчка! — сказав через якийсь час і зітхнув. Але зараз же схаменувся і, щоб приховати своє зворушення, відразу завів мову про паровий млин, про вальці, про те, як він винайшов спосіб потрійного пересівання білого борошна.

— Якість хліба треба весь час поліпшувати, — спокійно почав він. — Колись тільки сім'я Печеняків їла білий хліб. Я працював у млині і знаю, хто яке борошно молов. Ми Теменужку годували спочатку просяним хлібом. Першу кашку їй зварили з кукурудзяного борошна. А тому хочу, щоб тепер хліб був білий, солодкий, як булочка. Свій спосіб пересівання борошна я тобі покажу. Не думай, що це щось особливе, але уваги варте. Приходь коли-небудь і поглянь! Ось ти збираєшся бути інженером. Я освіти не маю. Отаким шмаркачем пішов працювати по чужих людях. А ти вивчишся і зробиш щось більше, ніж я. Люди повинні їсти смачний хліб, моя дитино. Смачний хліб полегшує польову роботу і робить веселішими дітей.

Бай Дімо ще довго розводив теревені, та я його слухав неуважно: до техніки я не мав особливого інтересу. Я думав про Теменужку. Чи я був сліпим до цього часу, що не помічав її краси? Яка дівчина могла похвалитися таким золотим волоссям, як у неї, такими темними очима, що в них потопаєш, немов у глибочезному вирі?

Бай Дімо пішов до млина, і ми лишились самі.

Вона прибрала з столу, зібрала крихти і побігла до курника навідатись до квочки.

— А тепер покажу тобі кіз, — сказала дівчина. — Тільки почекай, поки почищу трохи квасолі. Тільки дві жменьки. — Вона винесла тарілку, в якій біліла купка квасолі, поставила на коліна і почала чистити.

— Поставлю квасолю варитись, а потім виведу кіз. На диво смирні.

Я зовсім не цікавився її козами, але сказав:

— Справді? Дуже радий!

І щоб хоч що-небудь робити, простягнув руку і почав перемішувати квасолю.

Вона мовчала і раптом розсміялась:

— Що ж ти робиш? — спитала. — Вже почищену квасолю змішуєш з сміттям? Хіба ж так треба?

Зрештою ми перебрали квасолю. Дівчина висипала її в пузате горнятко, прилаштувала на триніжку і присіла, щоб розвести вогонь.

«Чому я не художник! — засумував я. — Який сюжет для побутової картини!» Мені було соромно. Стою поруч дівчини і навіть пальцем не поворухну, щоб допомогти їй. Хіба так повинен поводитись хлопець?

Мені було соромно, але ж я ніколи не мав нахилу до господарювання… І не через те, що лінувався, а так просто — не діставав задоволення від роботи. Це — питання смаку, характеру, якщо хочете знати, правда?

Однак ви скажете: яке має відношення все це до зеленого смарагду? А от побачите.

Наступного дня, після того, як я виявив, яка вродлива дівчина Теменужка, приїхав з міста мій однокласник Радан.

Я лежав у коші біля комори з торішньою кукурудзою і мріяв. Треба було вибирати одне з двох: або полізти високо в гори і шукати Теменужку з її козами, або ж спуститись на поле, поглянути, як працює ланка тітки Василки. Вибір був не легкий. Я розумів, що в моїй душі борються два почуття: громадське і особисте. Громадське тягло мене туди, де кипіла сільськогосподарська праця. Повірте, я щиро хотів бути серед людей, які трудяться. Шукати Теменужку так і не зважився. Що це за індивідуалізм — відвернутись від роботи і дати волю особистому почуттю! Справжній десенеміст[4]  ніколи не зробив би так. Десенеміст повинен перш за все віддавати перевагу громадському.

В такому стані душевного роздвоєння застав мене Радан, — мій однокласник, товариш, з яким ми сиділи за одною партою. Він приїхав погостювати до свого дядька, дуже приємного чоловіка, дільничного зубного лікаря, що виривав кутні зуби з віртуозною швидкістю.

Хоча ми з Раданом були близькими друзями, та характерами різні, як день і ніч. На відміну від мене він був поетичною натурою (у вас буде нагода переконатись у цьому). Вищий за мене на зріст, з грубим лицем (або «мужнім», як деякі висловлюються), — в моєму розумінні не красень, але в місті говорили, що дівчатам він дуже до вподоби. Що саме дівчатам подобалось у ньому, — мені не зрозуміло. Вони, певно, не мали поняття про справжню одухотворену, витончену красу.

Ми привітались, поплескали один одного по плечах, як водиться в таких випадках, після чого я запропонував йому сісти на рядно, щоб поговорити про те-се.

— Чого це ти заліз у цю сушарню? — засміявся він. — Сором! Ану, пішли, прогуляємось у гори! — Він потягнув мене за руку.

— Піти в гори — значило зустріти Теменужку. Люди, правда, працювали в полі, а ми були осторонь від них, та коли один гріх роблять двоє, він буває легшим.

Я одягнув шовкову сорочку і зачесав набік волосся.

— Чого це ти так чепуришся? — з подивом глянув на мене Радан. — Наче на побачення збираєшся.

— О, ні, — відповів я. — Як це тобі в голову прийшло? Просто шовк трохи охолоджує…

А Радан був у простих штанах, ситцьовій барвистій сорочці, досить-таки вилинялій на сонці, і в тапочках на босу ногу. Я спитав його навмання, аби відвернути увагу від себе:

— До батька ходив? Як поживає?

— Старий? Прекрасно! Він у розквіті сил. Призначили начальником найважчої ділянки.

Батько Радана був шахтарем. Працював у шахтах басейну «Чорне море».

— Мені хотілось у нього затриматись, — продовжував він. — Знаєш, які страховища — оті підземні комбайни? Ковтають вугілля, як цукерки. Очам своїм не віриш! Я дуже хотів лишитись, та старий уперся. «Тобі, каже, потрібні сонце, повітря, — іди попрацюй у селі, там поживи!» І коли це батьки розуміли своїх синів!

— Що ми розуміємо в агротехніці! — зітхнув я.

— О, прошу пробачення! — він показав мені свої долоні. — Бачиш? Сьогодні вранці я в'язав снопи, друже! Прямо з поїзда вискочив. Побачив поле, косарів, і серце моє не витримало. В'язати снопи — це така наука, що не треба академічних знань.

Він обняв мене за плечі і засміявся.

— Ех ти, книжна душа!

Власне, я добре знав, що це в нього книжна душа, а не в мене, але промовчав. Побачив косарів і вискочив з поїзда! Чи потрібні більші докази того, що він сприймає суспільні явища по-книжному. Я б собі ні в якому разі не дозволив робити такий літературний жест.

— Так чи інакше, але тут тобі скоро набридне, — сказав я.

— Набридне? — Він нахилився, підняв з дороги камінець, замахнувся, і камінець просвистів у повітрі. — Слухай, — говорить він мені. — Я думаю так: тільки ненормальні люди нудьгують. Саме так! Я, наприклад, ходитиму в бухгалтерію і підраховуватиму трудодні кооператорів. Або ж піду в бібліотеку впорядковувати книги. З торішнього літа знаю, яке там безладдя! Що значить — буду нудьгувати? Дурниці!

«Який романтик! — думав я. — Усе кудись біжить, летить, розривається, і для чого? Тільки галас. Неспокійна, поетична душа! Наче обліковець без його допомоги не підрахує трудоднів! Наче нема бібліотекарші! Чого втручатися в чужі справи? Ну, якщо скажуть, що потрібний помічник, тоді інша справа. Тоді і я піду».

Я так міркував, не заперечуючи йому. Я взагалі не любив сперечатись. У мене така лагідна і спокійна вдача, йшов поруч з ним, дивився, чи не побачу де Теменужки з її козами. І був певен, що вона зрадіє, побачивши мене.

— А ти знаєш, що найцікавіше? — запитав у мене Радан.

Я старався відгадати, що йому найбільше подобається, але не зміг і знизав плечима. Він усім цікавився. Треба було перелічити щонайменше тисячу різних речей.

— Цими днями до нас прибуває геологічна експедиція. Зрозумів? У поїзді їхали двоє інженерів з шахти по розробці міді. Від них я це почув.

— Це добре, — відповів я. — Шукатимуть нові поклади. А ти чому хвилюєшся?

— Як чому? — Він подивився на мене і аж рот розкрив від подиву. — Ти ще питаєш, от дивак! Адже я тоді піду до керівника експедиції і попрошу взяти мене хоча б чорноробом. Чи є щось цікавіше, як брати участь в геологічній експедиції? Носитиму воду, чиститиму кирки, все робитиму, на все згодний! Ех, тільки б мене прийняли!

Я слухав його і думав: «От він горить бажанням стати геологом. А я? Куди я піду на той рік? На юридичний? Як же я піду на юридичний, коли не почуваю ніякого нахилу до цієї науки? Справді, що ж я вивчатиму, ким стану?» Подивився на товариша і вперше за все життя позаздрив йому.

Так ми йшли по звивистій вузькій стежці, що крутилась між чагарниками. Ліворуч, за глибокою і стрімкою долиною, починався сумний безкраїй ліс.

Перед нами височіла лиса вершина однієї з низьких гір, порослих дикою ожиною, папороттю та ліщиною.

І тут, на одному з поворотів, ми зустрілися з Теменужкою.

Як описати вам цю зустріч? Якби я не був черствою, прозаїчною людиною, то зміг би торкнутися найпотаємніших струн вашого серця ліричними словами. Я знаю ці слова, але гадаю, що не слід вдаватися до поетичних зворотів.

Теменужка зупинилась, побачивши нас, і дві її кізочки теж зупинились. В одній руці вона тримала тонкий ціпок, у другій несла сплетений з вербових гілок козубок. Волосся вона уквітчала маргаритками, і це дуже пасувало до її смуглявого личка, білої кофточки і очей, в яких ніби плавали краплинки розтопленого золота.

Якусь мить ми стояли, мовчки дивлячись одне на одного.

— Невже це Теменужка? — вигукнув Радан. Він взявся руками в боки і ахнув: — Ти глянь, тільки глянь, якою красунею стала, еге-ге-ге!

Я дивився, як він підійшов до неї і безцеремонне висмикнув з волосся маргаритку. Потім він засунув квітку в петельку своєї злинялої сорочки.

Він належав до поетичних натур, а тому я не повинен був сердитись на нього. До того ж ми з ним були друзями, сиділи за однією партою!

— Здрастуй, — сказав він зніяковілій, збентеженій дівчині. — А ці дві красуні твої?

— Мої, — прошепотіла Теменужка.

Він нахилився, помацав вим'я однієї з кіз, наче був великим знавцем цієї справи, і похитав головою:

— Набрякло, — промовив він. — Добре! Перекажи баю Дімо, що сьогодні увечері я буду його гостем. Ти даси мені тарілку молока з сухарями?

— А чому ні! — засміялася Теменужка.

— Тоді давай мені свій козубок і пішли.

Я стояв збоку. Я був певен, що вона всміхнеться мені. Та вона пройшла мимо, навіть не глянувши в мій бік. Трохи схиливши голову, з ледь помітною посмішкою в куточках губ, вона уважно слухала балаканину Радана.

Я пішов слідом за ними.

Не знаю, що трапилось, але віднині я втратив апетит, звечора довго крутився в ліжку і засинав десь далеко після півночі.

Мушу вам сказати, що астрономією я ніколи не захоплювався, але в ту ніч довго і терпеливо вглядався в небо, вишукуючи різні сузір'я, і незчувся, як і ніч минула.

Зранку пішов у бібліотеку, взяв популярну книгу з астрономії і, щоб спокійно почитати її, забрався в курінь, де, як я вже говорив, зберігалась торішня кукурудза. Тут пахло висушеними качанами, пилом і мишачим послідом; світло проникало сюди крізь вузькі щілини між дошками, але все-таки було затишно, ніхто не міг побачити мене. Я озброївся циркулем, лінійкою, кольоровими олівцями і взявся старанно креслити зоряні карти. Ось увечері вона побачить мене, неодмінно побачить, коли прийде по воду. Я задумано ходитиму поблизу, біля старого тину, а вона мене запитає: «Що ти робив сьогодні? Чом не прийшов прогулятись на Оброчище? Я цілий день була одна з своїми козами!» «О, — скажу я і стомленим жестом погладжу волосся. — Оце зараз закінчив зоряну карту. Одна тільки карта небесних тіл північної півкулі забрала в мене весь час». Вона гляне на мене очима, сяючими від захоплення, як вуглинки, і скаже: «Багато зірок є на небі. А яка найкраща?» Я ж усміхнусь: «Яку ти вибереш, та й буде найкрасивішою за всі!»

Так я мріяв, але з картою нічого не вийшло. Я ж ніколи не полюбляв креслити різні еліпси та параболи. Не любив і математики.

Почало смеркати, і я знов одягнув шовкову сорочку, зачесав волосся і став чекати. Якими довгими були ці хвилини! Вони здавались мені годинами.

Аж ось хвіртка бая Дімо рипнула, — і серце моє затріпотіло від радості. Я підбіг до тину. Але ще раніш, ніж я опинився біля нього, мене обдало холодом, я ніби остовпів: почувся щебетливий голос Теменужки, а йому у відповідь гримів, наче водоспад, бас Радана. Його я впізнав відразу. Адже ми були однокласниками, сиділи за однією партою.

Тепер вже нічого було стояти біля тину. Я заліз у курінь і, простягнувшись на ковдрі, спробував пригадати, які сузір'я бачив я уночі. Мені здавалось дуже необхідним пригадати ці сузір'я. Але з двору бая Дімо долинали голоси Радана і Теменужки. Я не вмію глибоко думати над чимсь, коли навколо гамір. Взагалі не можу думати, коли поруч зі мною хтось голосно розмовляє. Тому я так і не пригадав сузір'їв. Знічев'я поповз на колінах до дверцят куріня. Звідси було добре видно все подвір'я бая Дімо. Нічого особливого, чого б я раніше не помічав, там не було: той же старий горіх і низенька біла хатка, і хлівець за нею, критий соломою, — все було на своєму місці, знайоме, бачене тисячу разів.

Однак мені здавалось, що я маю побачити щось нове, інше.

Спереду під навісом хати бай Дімо поставив широку лаву. Влітку, коли дозволяла погода, він застеляв її рядном і спав надворі. Невідомо чому, я сподівався побачити там щось цікаве. Ось Радан і Теменужка сіли поруч; він їй розповідає якісь веселі історії, а вона сміється. Якби я був у дворі бая Дімо, то теж розповідав би їй без упину про зірки, про всесвіт, про будову різних галактик.

Повинен вам сказати, що мене ніколи не приваблювали легкі веселі історії. Я б розважав Теменужку космічними проблемами. Навіть про еліпси і гіперболи щось би розповів, хоч у школі страшенно їх ненавидів, бо ніяк не міг в них розібратися. Знаєте, що це таке? Це ж непрохідні джунглі, переплетені квадратними і різними іншими коренями. Корені ніколи не цікавили мене. В усякому разі я постарався б розважити Теменужку розумними інтересними розмовами.

Я нікого не побачив і на лаві, і перше моє почуття в цю мить було приємне й радісне. Лава, на якій ніхто не сидить, також може радувати, запевняю вас!

А Радан тимчасом робив усе, щоб справити на Теменужку враження героя якогось роману. Ось вона набрала два відра води й понесла, а він підбіг, вихопив у неї з рук відра ї відніс у хату. В цьому вчинку не було нічого особливого, бо хлопець він був сильний і віднести ці дві посудини для нього не становило ніяких труднощів. Потім нарубав дров, відніс у хату, і я знову ж таки не побачив у цьому нічого особливого.

Теменужка сіла на маленький стільчик і почала доїти кіз. Робила це вона досить невміло, і Радан безцеремонно відштовхнув її і так вправно взявся до діла, що мені здалось, ніби чути, як молочна цівка б'є в дійничку.

Признаюсь, я б ніколи не зважився на таке. Я далекий від поетичних вигадок такого роду. Мені було ясно, що Радан хоче показати себе героєм перед дівчиною. Пробачте, скажете ви, що ж тут героїчного в доїнні кози?

Все закінчилось справжньою сценою. Бай Дімо так був зворушений подвигами мого приятеля, що посеред двору обняв його, наче рідного сина чи близького родича. А я ж знав, що між ними не було ніяких родинних зв'язків. Дядько Радана не був навіть сусідою мірошника.

І дивна річ! За весь вечір ніхто й не згадав про мене, хоч я ж був однокласником Радана, а від бая Дімо нас відділяв тільки тин.

Але час кінчати цю частину моєї розповіді. Через кілька днів бай Дімо кіз продав. У цих тварин була надто весела вдача. Лагідну Теменужку розважали їхні витівки. Щоб вона не сумувала за своїми вихованками, мірошник відправив її у село Цвят до своєї заміжньої сестри.

Отож, непоправно легковажний норов двох кіз спричинився до нашого втручання в історію з берилом. Якби вони були більш слухняними і покірними, ми не побували б у селі Цвят, на околиці якого розташувався табір третьої геологічної бригади.

IV

Настала пора літніх канікул, і тому в ці дні обидва перони кишіли людьми, особливо ввечері, коли з станції відходило кілька поїздів у різні сторони: одні — до Чорного моря, інші — на південь.

Завбачливий Вилю Власев доручив завгоспу забезпечити бригаду квитками та плацкартами і зараз спокійно курив цигарку перед вагоном і зневажливо посміхався, спостерігаючи метушню пасажирів, які марно шукали вільних місць.

На букву «К» в його блокноті було записано: «Квитки з плацкартами». Ці слова були обведені червоними рисками і підкреслені. Нижче йшов довгий стовпчик дат, і проти кожної з них була зелена помітка. (Вилю Власев писав зеленим чорнилом).

Пригадавши, що напроти сьогоднішньої дати ще немає помітки, він здригнувся від почуття провини і зразу ж сунув руку за блокнотом, але подумав і вирішив зачекати: нехай тоді, як рушить поїзд. Звідки знати, що в останню хвилину не трапиться щось непередбачене і поїздка або зовсім не відбудеться, або її доведеться відкласти на другий день. Спаде на думку інженеру Спиридонову нова ідея, — от і все! Треба буде викреслити написане, бо ж гумка протирає і псує папір. А він згодний краще протерти новий ластиковий костюм, аніж зіпсувати хоча б один аркушик свого блокнота.

Вилю Власев не мав ні жінки, ні просто приятеля, ні щирого друга — тільки блокнот. З ним він розмовляв, радився, лише йому довіряв свої думки й почуття і, позбувшись блокнота-щоденника, почував би себе таким безпорадним, наче короткозорий без окулярів.

Зараз керівник-бригадир стояв біля вагона, трохи в стороні від групи геологів, намагаючись думати про роботу, яку мають вони виконати, але не знати чому прислухався до розмов, сміху і почував в душі незрозумілу тугу. Цього почуття самотності, що закрадається в свідомість перед далекою дорогою, він досі не знав.

Власев стояв один і курив, думаючи про свій блокнот-щоденник, а його товариші розмовляли з жінками, подругами, сперечались і жартували між собою. У ці останні хвилини перед від'їздом до нього, керівника групи, навіть ніхто не заговорив, він стовбичив на пероні сам, як іноземець, як чужий усім, що не має кому сказати «до побачення», не маючи нікого, хто б побажав йому щасливої дороги, — все це його гнітило, засмучувало, сповнювало серце заздрістю.

Так він стояв біля вагона, коли раптом, глянувши на циферблат вокзального годинника, помітив, що до відправки поїзда лишилось десять хвилин. Збентежений власною сентиментальністю, він зсунув на потилицю крислатий капелюх і почав лічити своїх підлеглих: не було тільки Андрія.

Досі цей хлопець завжди одним з перших прибував на вокзал. Що це перешкодило йому прийти вчасно? Може, він злякався зробленої дурниці і не сміє показатись на очі колегам? Як же бригада вирушить без нього? Хто буде виконувати його роботу? Адже він найспритніший верхолаз, скоріше за всіх збирає проби? «Мабуть, я переборщив, був надто суворим», подумав Вилю Власев і від думки, що він муситиме викреслити його ім'я у своєму блокноті, посилати телеграму Спиридонову про необхідність взяти на роботу ще одну людину і відводити для неї додаткове місце в блокноті, — відчув, що йому на чолі аж холодний піт виступив.

Перед очима Власева промайнуло вродливе обличчя Папазова. Недбало перекинувши на плече плащ, парторг весело розмовляв з молодою жінкою, що тримала в руці кілька гладіолусів, обгорнутих прозорим папером. Це була висока смуглява жінка з яскраво нафарбованими повними губами; волосся солом'яного кольору спадало їй на похилі плечі.

При інших обставинах Вилю Власев ніколи б не насмілився заговорити з Папазовим у присутності такої жінки (цей тип жінок його лякав), але зараз він взяв його за лікоть, злегка притягнув до себе і стривоженим тоном спитав:

— Де Андрій? Знаєте, що його нема?

Павел Папазов, насупившись, знизав плечима, але тут же опанував себе і вимушено засміявся.

— Познайомся з нашим шефом, — сказав він до своєї супутниці. — Він неабиякий хімік.

— О, дуже приємно! — простягла руку жінка. — Я вас уже знаю, Павел часто розповідав мені про вас.

Вилю Власеву здалося, що вона занадто довго затримала його руку в своїй. Через це, а також від свідомості, що до від'їзду лишились лічені хвилини, він знову облився потом.

— Де цей чоловік, і що за химерні витівки він вигадує! — зітхнув він.

— Смарагдові вигадки, — усміхнувся Папазов. — Юнацькі примхи!

Він запалив цигарку, відкинув сірника і знову повернув лице до жінки. Він ніби хотів сказати розхвильованому чоловіку: «Адже бачиш, що заважаєш мені, чому б тобі не піти до біса!»

Вилю Власев винувато всміхнувся, навіть забувши попрощатися з смуглявою жінкою, що була така уважна й привітна до нього. Він досі відчував дотик її холодних пальців до своєї вологої долоні.

«Ат, хай буде, що буде!» подумав він і вирішив зайти в купе. В ньому ще жевріла надія: от він сяде, повернеться спиною до вікна і, коли вже всі зайдуть у вагон, виявиться, що цей негідник Андрій теж тут.

Як тільки Власев взявся за ручку дверей, до нього підбігла збентежена Олена Рашеєва, лаборантка бригади.

— Товаришу Власев! — задихавшись, зупинила вона його. — Нема товариша Андрєєва!

— А, доброго ранку! — в'їдливо посміхнувся Вилю Власев. — Ти дійсно відкрила Америку.

Дівчина дивилась на нього із змішаним почуттям тривоги й суму.

Це була маленька тендітна дівчина з приємним обличчям, осяяним лагідними блакитними очима. В своєму темно-синьому ситцьовому платті з білим комірцем вона була схожа на гімназистку, що готується до екзаменів на атестат зрілості.

— Що з ним трапилося? — прошепотіла вона, і її очі з страхом і допитливістю зупинились на сердитому обличчі хіміка. — Що ж з ним трапилось? — ще тихше повторила вона, і дві глибокі зморшки лягли біля її тонких губ.

— Хай тільки покажеться мені на очі, я занесу його в список найбільш недисциплінованих! — погрозливо промовив Власев і піднявся у вагон.

Він повернувся спиною до вікна, дістав блокнот, відкрив сторінку на букву «А» і почав чекати. Серце в нього посилено билося. Ось зараз поїзд рушить, і він додасть до характеристики останній запис: «несерйозна людина».

Він чув, як кондуктори запрошували пасажирів займати свої місця, і в коридорі зчинився галас. Марко Маринов, чоловік уже літній, але з усе ще по-дитячому рожевим обличчям, влетів у купе і зразу ж висунувся у вікно.

— Увечері неодмінно одягай светр! — долинав з-за вікна тоненький голосок його дружини. — Чи захопив ти пакетик з содою?

— Так, так! — кивнув Марко. — А ти поливай троянду тільки ввечері, тільки ввечері, чуєш?

— І на ніч не скидай светр! — вела своє жінка.

— Поливай квіти ввечері — це найкраще! — хвилювався Марко. — Або рано-вранці, поки ще не припікає сонце.

Прогудів паровоз.

— З богом, в добрий час! — прозвучав тонкий голосок.

Поїзд рушив. Вилю Власев тяжко зітхнув, підняв голову, щоб глянути на тих, хто сів біля нього. У цю мить мимо дверей купе пройшов Андрій Андрєєв.

Брови в нього були насуплені, він мав такий похмурий вигляд, ніби тільки що вийшов з кабінету зубного лікаря. Свій великий чемодан він тримав легко, ніби дитячу іграшку.

— Товариш Андрєєв! — зіскочила з верхньої полиці Рашеєва. — Ваше місце тут, з нами. Будь ласка!

Вона широко відчинила двері.

— А ми вже думали, що ви запізнитесь, — промовила дівчина.

Андрій ледве повернув голову, і Вилю Власев перехопив його погляд, холодний, каламутний від стриманої муки.

— Дякую, — відповів Андрій. — В сусідньому купе вільніше.

І відійшов. Марко Маринов засміявся:

— Смарагдовий герой! — Діставши з кишені піджака жовту грушу, надкусив і, голосно жуючи, додав: — Таким великим вченим усюди тісно й нудно. Навіщо кличеш його? Хай іде, куди хоче!

Щоки в лаборантки почервоніли, вона гнівно зиркнула на Марка:

— Він же наш товариш, — відповіла вона, і її губи затремтіли, як у дівчинки, що от-от розплачеться. — А ви ставитесь до нього… — Вона помовчала. — Ви ставитесь до нього, як до чужого.

— Прошу пробачення, — засміявся Марко Маринов, продовжуючи їсти грушу. — Більш не буду, обіцяю. — Але тут же обурився: — А ти чого втручаєшся в наші справи, перепілко? Я старший за нього років на двадцять і можу говорити те, що хочу. Він мені в сини годиться, і мій обов'язок навести його на розум. Хіба це я чужий йому, — ми ж разом терпіли всі злигодні, а не ти, що тільки вчора прийшла до нас?

— Вибачте! — сказала лаборантка, навіть не глянувши на нього, і замовкла.

Поїзд підходив до станції Подуєнська. Вилю Власев розкрив блокнот на букву «Р», вийняв ручку і доповнив характеристику лаборантки: «З усіх наших працівників Олена Рашеєва найбільш дисциплінована. Вона одна хвилювалась, коли 29.VI цей негідник Андрєєв мало не запізнився на поїзд. Це свідчить, що почуття дисципліни в неї дуже розвинуте».

В сусідньому купе сиділо тільки четверо: Павел Папазов, Ігнат Арсов, Зюмбюлев і Делчо Єнев. Зюмбюлев, як завзятий мисливець, одягнув свій мисливський костюм. Не вистачало тільки патронташа й зеленого капелюха з пером. Картограф був у своєму звичайному одязі — в яскраво-жовтій велюровій куртці і коричньових бархатних брюках.

Парторг і Ігнат Арсов сиділи, нахилившись один до одного, перешіптувались і курили. Зюмбюлев щось розповідав Делчо Єневу про свою мисливську собаку; він гарячився і весь час скуб куценьку, посивілу, клиноподібну борідку. А його співрозмовник думав про лаборантку Рашеєву, складав плани, як перетягти її у своє купе, щоб вона сіла біля нього, і час від часу вставляв свої улюблені слівця: «хто зна», «навряд», «сумніваюсь» — і від цього ще дужче розпалювалось пристрасне красномовство оповідача. У Делчо Єнева була звичка не слухати того, що йому кажуть, а думати про свої справи, раз у раз спокійним голосом повторюючи ці одноманітні репліки.

— Я ж тобі кажу, — запевняв його Зюмбюлев, — що мій Тотка якось приніс мені живу куріпку — спіймав її прямо в гнізді, коли та сиділа на яєчках. Я відпочиваю під кленом, набиваю люльку, аж гульк — Тотка біжить до мене, крутить хвостом, а в зубах у неї тріпоче куріпка. Слово честі! Жива куріпка!

— Хто зна! — хитнув головою картограф.

— Говорю тобі — чесне слово! Була жива.

— Навряд.

Зюмбюлев вступив у третю бригаду недавно, і тому ще не знав звичок Делчо.

— Ти глянь! Не вірить! Невіруючий Хома, та й годі. А навіщо мені брехати? Я так добре все пам'ятаю, ніби це було вчора. Був серпень, так жарко — справжнє пекло, кажу тобі! Я вже підстрелив з десяток куріпок і вже не треба було лазити по чагарниках.

— Хто зна!

— Не було потреби, кажу тобі. Я не такий ненажера. З мене досить і десятка куріпок.

— Сумніваюсь.

З досади, що йому не вірять, Зюмбюлев смикнув свою козлину борідку і нервово знизав плечима. В цей час чиїсь дужі руки відчинили двері. З'явився Андрій.

— Здається, тут є вільне місце, — промовив він.

Павел Папазов струсив попіл з цигарки і привітно посміхнувся.

— Хоч би й не було, ми б для тебе знайшли. Заходь, будь ласка!

Ігнат Арсов зразу скочив з свого місця, допоміг Андрію поставити чемодан у багажник, і благальним глухим тоном запропонував йому сісти біля вікна.

— Тут зручно, — сказав він. — А я не люблю сидіти біля вікна. Піду до товариша Власева. Треба обговорити деякі справи. Добраніч! — і вийшов з купе.

Андрій примостився напроти парторга, дістав цигарку і мовчки закурив.

— Дивлюсь на тебе і дивуюсь, — раптом пожвавішав Делчо Єнев. — Ти ж, здається, спортсмен, а куриш. Як же це так?

— Я давно вже не займаюсь спортом, — відповів Андрій. — Коли грав в «Академіку» — не курив.

— Буде непогано, якщо й тепер кинеш, — порадив Павел Папазов і багатозначно додав: — Тютюн інколи забиває памороки так само, як жадоба слави та сенсації.

— Може, й так! — прошепотів Делчо Єнев, але тут же поспішив погодитись. — Так, так, запаморочує голову, — сказав він і засміявся.

— Це стосується молодих людей, — з притиском промовив Папазов. — Особливо колишніх футболістів.

— Та годі тобі насміхатися! — втрутився Зюмбюлев. — У одних від тютюну, в других від вина, в третіх, — він вказав пальцем на Єнева, — від жінок; у кожного від чогось паморочиться голова. Всі ми однакові, — от що!

— Вибач, але я не піддаюсь жіночому впливу! — обурився Делчо Єнев.

— Та невже? — Зюмбюлев смикнув борідку. — А кому всміхався тільки що, перед ким крутив хвостом, як собака? Хіба я не бачив?

— Усе це дурниці! — Делчо Єнев підняв голову. — Я не такий.

— Так, так! — Зюмбюлев замовк. Але він не міг довго мовчати і, нахилившись, штовхнув Андрія в плече:

— Ти, брат, кажуть, з фантазією. А мені такого й треба. Ану, сядь ближче, я розповім тобі, як моя Тотка принесла мені одного разу живу куріпку.

— А товариш Андрєєв потім розповість тобі, як одного разу наповнив обидві кишені коштовними смарагдами, — підморгнув Делчо.

Андрій поклав цигарку в попільничку, зачинив вікно і повернувся до картографа:

— А потім ти розкажеш, як тебе викинули через вікно на вулицю. Гаразд?

Делчо Єнев зблід і прихилився до спинки дивана.

— Вибач, я пожартував! — промовив він.

Андрій якийсь час постояв мовчки. Обличчя в нього було спокійне, в куточках уст затаїлась сумна посмішка.

— І я пожартував, — сказав він. — Ти даремно злякався.

В купе стало тихо, чути було тільки ритмічний стукіт коліс. За вікном поблискували в клубах паровозного диму іскри і зразу ж зникали в нічній темряві.

— Якщо не хочете розмовляти, я вам запропоную симфонічну музику до-мажор, — заявив Зюмбюлев. — Тільки не гнівайтесь!

Він примостився біля дверей, укрився плащем, і за хвилину з кутка почулось голосне хропіння, — наче кипів великий казан.

Делчо Єнев хоч і любив поглузувати, але був добродушний: розсердивши когось, він одразу ж розкаювався і всіляко намагався задобрити його. Так було і тепер. Збагнувши, що образив свого товариша, зачепив його найболючіше місце, він не міг заспокоїтись і ніби на голках сидів. Йому дуже хотілося заглянути в сусіднє купе, посидіти поруч з лаборанткою, але хіба він міг лишатися спокійним, коли тут, біля нього, похмуро мовчав один з покривджених товаришів.

Підсівши до Андрія, він боязко поклав руку на його плече і лагідно всміхнувся.

— Ти не повинен на мене гніватись, — сказав він. — З цього… Ну, з смарагдів… берила… всі глузують, і це справді смішно. Але найбільше сміються з тої карти, що ти показав, — з фореллю. Ти сам з себе пожартував, а тепер сердишся на нас. Ти неправий.

Андрій мовчав, зосереджено дивлячись на темний чотирикутник вікна, ніби там, у непроглядній темряві, було щось таке, що тільки він бачить і розуміє.

— Завтра ти поглузуєш з мене, — і квит! — закінчив картограф і підвівся, посміхаючись. Він нахилився над дзеркалом, що висіло вище терморегулятора, зачесав волосся, весело махнув рукою і вийшов в коридор.

Павел Папазов провів його поблажливою посмішкою і, опустивши абажур, підсів до Андрія; якийсь час він мовчки дивився на нього і нарешті похитав головою:

— Ех, друже мій дорогий! — зітхнув він. — Навіщо ти таке собі накоїв? Для чого? Чому, скажи на милість? Який біс штовхнув тебе подати Спиридонову цей сміховинний план? З яким почуттям ти зробив це? Що собі думав? Коли б я на власні очі не бачив цього ескіза, то ні за що не повірив би, що ти, саме ти, здатний на таку дурницю! Не повірив би, хоча б увесь світ був проти тебе. Я вважав тебе серйозною людиною, незважаючи на твої фантазії про цей берил. Химери властиві юності, тому я крізь пальці дивився на твої, скажу прямо, смішні й дурні теорії та гіпотези. Хто в молоді роки не мріє, не фантазує, не намагається дістати зірки з неба? Але ж мрії і фантазії — то одне, а такі жарти в серйозних справах з своїми начальниками — то зовсім інше. Та ще, коли ці начальники — шановні люди, як, приміром, інженер Спиридонов. Як тобі отаке спало на думку?

Андрій слухав його, не відриваючи погляду від вікна. Що він міг сказати? Що карта, яку він показав Спиридонову, не справжня, не його?

— Найгірше в усій цій історії це те, що ти комуніст, член партії. Комуніст повинен бути чистим, як кристал. Обман, нахабна брехня — все це несумісне із званням комуніста. А ти що зробив? Ти не подумав, що обманюєш партію, що жартуєш з найсвятішим у нашому житті?

До крові прикусивши нижню губу, Андрій мовчав.

— Як повернемось з експедиції, наша партійна організація буде обговорювати питання про твою поведінку і, будь певен, що ти не минеш покарання. — Він трохи помовчав і вів далі: — Щоб це покарання не було таким суворим, я раджу тобі, як товариш, як людина, що любить тебе, — забудь свої фантазії, перестань говорити про цей берил, що запаморочив твій розум. Сумлінно виконуй свої службові обов'язки, не відхиляйся ні на крок від наміченого маршруту, бо після того, що сталося, я не зможу тебе підтримувати. Ти мене розумієш? Мені Спиридонов дав суворі інструкції, і хоч як мені тяжко, я буду їх дотримувати, запевняю тебе. Якщо ж ти порозумнішаєш і покажеш себе дисциплінованим працівником, обіцяю тобі, від усього серця обіцяю зробити все від мене залежне, щоб з тобою не сталося найгіршого. Запам'ятай це і вір моєму слову — я заступлюсь за тебе!

Андрій продовжував мовчати, дивлячись у вікно в нічну темряву, в якій час від часу виблискували іскри, миготіли далекі вогники, пропливало жовте око одинокого ліхтаря.

Павел Папазов роззувся і поклав ноги на лаву.

— Ну, тепер вже нічого не зарадиш, — сказав він. — Треба думати тільки про одне: як виправдати себе. Все інше — до біса. Добраніч!

— Добраніч! — тихо відповів Андрій.

Отак за кілька годин все пішло шкереберть: ніби якась буря перевернула все його життя. Він почував себе, як людина, що заснула в своєму ліжку, у своїй кімнаті, а ранком прокинулась у чужій хаті, серед незнайомих людей. До вчорашнього дня його вважали хорошим спеціалістом, і хоч Вилю Власев не ставився до нього з особливим довір'ям, всі члени бригади покладали на Андрія великі надії, як на сильного геолога, що внесе велику частку в загальну справу.

А тепер для всіх Андрій — об'єкт Іронії, глузування, всі сміються з нього, ніби з блазня.

На привокзальній площі Марко Маринов багатозначно підморгнув ї весело сказав жінці, показуючи на нього: «Ось глянь на цього товариша! Можеш попросити його, він привезе тобі жменьку смарагдів, і матимеш казково прекрасне намисто!»

Він сказав це так голосно, що Савка, яка проводжала Андрія на вокзал, здригнулась і запитливо на нього глянула.

— Про які це смарагди він каже?

— Та просто жартує, — відповів їй Андрій і обережно відвів убік.

Як можна було вийти з нею на перон? Коли навіть Марко Маринов — людина, не схильна до жартів, — глузує з нього, то чого ж можна чекати від інших, від таких жартівників, як, приміром, Зюмбюлев чи Делчо Єнев?

А Савка спохмурніла. Чому він не хоче вийти з нею на перон? Вона одягла своє найкраще шовкове плаття, приколола гарну венеціанську брошку — сімейну коштовність, яку дозволяла собі носити тільки в урочисті дні.

— Може, я тобі заважаю? — спитала вона сумно. — Чи тобі незручно показатися зі мною перед своїми колегами?

Він щось відповів, навіть не розуміючи гаразд, що каже.

— Ти вчора працював допізна, — сказала Савка. — Коли я засинала, в тебе ще горіло світло.

— Так, я працював довго, — зітхнув Андрій.

Вони помовчали. Потім Савка знов заговорила:

— Знаєш, мені хочеться, щоб ти в цій експедиції добився успіху. Набридло мені, що батько повторює без кінця: хай прославиться, хай відкриє щось велике, а тоді… Ми повинні, нарешті, побратися… Ти знаєш…

— Знаю, — перервав Андрій. Він подав їй руку. — Мені пора.

У нього було таке почуття, нібито все навколо раптом посіріло, набрало буденного вигляду. Савка чекала від нього «великих» діл, хотіла, щоб він сподобався її батькові. Ці великі діла мали одну мету: наближення терміну шлюбу… А колеги? Куди ділось товариське співчуття, про яке так часто йому доводилось чути? Колеги ніби чекали цього скандального випадку ї зраділи можливості поглузувати з нього…

Він зайшов у коридор. Всі пасажири вже були на своїх місцях. В найдальшому кутку, біля тамбура, розмовляли офіцер і висока струнка дівчина з хлоп'ячою зачіскою. Він весь час заглядав їй в очі, а вона вперто уникала його погляду і крутила головою, наче пташка.

Андрій підійшов до найближчого відкритого вікна, обіперся об раму. Вітер зразу ж розкуйовдив йому волосся, і в цьому струмені повітря, що бив йому в обличчя, відчувався аромат поля, сіна, змішаний з неприємним запахом диму.

Подих степового чи гірського вітру завжди вливав у його душу непоборне бажання — блукати по незнайомих місцях, вилазити на стрімкі скелі і спускатись у провалля, жадібними очима вдивляючись у розкриті земні жили. Це почуття давало радість, бадьорило, наче келих міцного, старого вина. Але зараз вітер навіював йому лише гіркі, сумні думи.

Колись він був футболістом — грав центральним нападаючим і знав, як неприємно й боляче в ту мить, коли щастя всміхнулось, раптом опинитись «поза грою». Перед очима ворота, поле вільне — вірний гол — і тут різкий свисток судді ріже нерви, як хірургічний ніж: офсайд. Якщо ти надієшся на сліпий випадок і сам хитро приймаєш м'яч позаду оборони ворога, то просто махнеш рукою: «Трюк не вийшов». Але ж коли оборона ворога з своєї ініціативи зуміла лишити тебе позаду себе, а ти мчиш до воріт і нічого не підозріваєш, — тоді раптовий свисток судді діє, як удар ножа в спину.

Трапилось так, що він опинився в становищі «офсайд» у житті. Невидимі вороги зробили все, щоб виставити його перед розумними людьми як смішного фантазера і наївного брехуна.

Він був спокійним гравцем, звик аналізувати гру навіть в найбільш напружені, критичні хвилини.

Що ж трапилось?

По-перше. Дивна пригода: якимсь незбагненним способом його ескіз підмінюється кумедним топографічним творінням.

По-друге. Викрадення справжнього ескіза і підміна його іншим не знищувала гіпотези про берил, бо вона була в його мозку, існувала незалежно від будь-яких ескізів.

По-третє. Людина, що накреслила вигаданий ескіз, чудово знає місцевість.

По-четверте. Гумористичний характер підкинутої йому карти — не випадковий, це не плід веселої дотепності. Жарти були такі, що мали принизити його в очах начальства, похитнути його авторитет, представити його легковажним брехуном.

З якого метою? Одне з двох: або щоб він був звільнений з роботи, або, коли залишиться, — щоб довгий час був посміховищем і об'єктом глузування. Такій людині, звичайно, ніхто ніколи не буде вірити.

П'яте. Він буде поставлений у такі «службові» умови, що в нього не лишиться часу для будь-якої самостійної дослідницької роботи.

Це констатація фактів. Тепер треба підвести риску і зробити висновки.

Перший висновок: він потрапив у розумно влаштовану пастку і має ворогів, та ще й неабияких, справжніх ворогів.

Другий висновок. Ці вороги обізнані з геологічною справою, стежили за його роботою і, напевно, їм були відомі їхні розмови з Спиридоновим.

І знову питання: чому в нього з'явились вороги? Відповідь ясна: тому, що йдеться про берил, а не про залізо чи мідь. Мінерал берил має величезне значення для легких і найлегших стійких сплавів. Він необхідний для виробництва реактивних літаків, ракетних двигунів, стратосферних літаючих апаратів. Ясно, що є люди, які не бажають, щоб у нас відкрили такий мінерал. Сама тільки гіпотеза, припущення про його існування викликали тривогу і страх у деяких людей, змусили їх діяти, влаштовувати пастки. Ці люди, таким чином, не його особисті вороги, а вороги його батьківщини, соціалістичного ладу.

Все зрозуміло і ясно, як день. Але яка користь від цієї ясності? Хто вороги і де вони ховаються, — ось питання, яке треба з'ясувати.

Поки вороги не будуть викриті, він буде «поза грою», в нього будуть зв'язані руки. Адже тепер, якщо послати Спиридонову не один, а хоч десять «офіціальних» ескізів, становище не поліпшиться. Чому? Тому що ніхто не повірить шахраю, безсовісному брехуну…

Але хто ж вони, ці близькі, а проте — невидимі вороги?

Інженер Спиридонов чи Вилю Власев? На них це зовсім не схоже. Спиридонов — справжній комуніст, його життя кришталево-ясне, як крапля роси. Вилю Власев — бездоганно чесна людина, до того ж він дуже обережний і надто педантичний, щоб піти на таке діло. Павел Папазов? Найбільш чуйний з усіх його колег, єдиний, хто радів його шуканням і виправдував перед Вилю Власевим його відсутність. Ігнат Арсов? Хіба здатний на злочин цей боязкий чоловік, що страждає манією нікчемності? Він, може, найбільш здібний з усіх геологів, але душа його спотворена якоюсь дивною хворобою, невгамовним прагненням валятися в ногах у інших. Така людина неспроможна бути мерзотником. Зюмбюлев — надто обмежений; крім роботи, знає одне — полювання. Це його пристрасть. Марко Маринов? Про цього ремісника не варто й думати. Хворобливий, полохливий, він весь тремтів, як дитина, коли починалась гроза, а ввечері боявся відійти від палатки і на п'ять кроків. Картограф Делчо Єнев? Він був легковажний, любив випивати і завжди впадав за якоюсь жінкою. Але це добрий і хороший товариш. Лаборантка Рашеєва чи хтось із технічного персоналу?

Андрєєв перебрав усі позитивні й негативні риси їх характерів і, нарешті, переконався, що це безглуздо. Насамперед, ніхто з цих людей не мав наукової підготовки, щоб креслити геодезичні ескізи великих масштабів. Та й хто з них знає його почерк, щоб так досконало скопіювати?

Викрити ворога не менш важко, ніж довести існування берила в земних надрах.

Хтось повинен йому допомогти. Але ж до кого звернутися, хто повірить, що ескіз зник таким дивним способом і що так само дивно на його місці опинився інший. Кожний скаже: це химерний трюк, невправний виверт, який ти сам вигадав, щоб вийти з незручного становища! йому скажуть так: «Щоб привернути до себе увагу (подивіться, який талановитий геолог!), ти зчиняєш галас про якийсь берил, а коли тебе притиснуть до стіни (тобто, коли треба довести, що ти серйозна людина і справді здібний геолог), ти по-пілатовськи вмиваєш руки: мій план викрали і підмінили іншим!».

Ось у якій пастці опинився Андрій.

Що він буде робити далі?

Андрєєв не звик легко здаватися, але зараз у ньому ніби щось надірвалось, він почував себе, як актор, незаслужено освистаний публікою. Нічого поганого він не зробив, не мав наміру заподіяти комусь неприємність, а його затюкали, зацькували, як звіра.

Незабаром йому мине тридцять років. Це такий бадьорий веселий вік. Жахливо, якщо в ці роки починаєш сумніватися в людях, втрачати віру в добро, бачиш навколо тільки сіре, буденне життя, егоїзм і холодні, байдужі обличчя.

Ще на початку своєї розповіді я вже говорив, що я студент ветеринарного інституту, і ви, очевидно, догадуєтесь, що в мене нема нахилу до філософування. Та коли я згадую про всі ці події, то мимоволі думаю: чи вірні були філософські висновки Андрія про життя і про людей взагалі? Не знаю, як на вашу думку, але мені здається, що вони були помилковими. Як кожен щасливець, він усе бачив у рожевому світлі. Такі вже вони всі! Я знав одного такого. Якось ішов дощ, та ще який! Цілі потоки лилися з неба, а він ішов вулицею і насвистував. «Іди-но сюди!» гукаю до нього і вказую на місце під «балконом, де сам сховався. А він, веселий, підійшов до мене й каже: «Ходімо! Чого це ти заховався? Глянь, який приємний дощик!». Розумієте? Злива здавалась йому тихим теплим дощиком!.. І йому було весело, хоч він весь був мокрий і з плечей стікала вода. Отакі бувають щасливці. Таким був і Андрій, поки його не спіткало це лихо з планом. Як я вже сказав, він бачив усе в рожевому світлі. Молоде тендітне деревце здавалось йому величезним дубом. А згодом, коли його спіткала біда, він під впливом настрою змінив свої рожеві окуляри на чорні; а ці чорні скельця мають незвичайну властивість: вони зменшують усе видиме до мізерних розмірів. Ці окуляри перетворюють великий дуб у маленький кущик. Ось як небезпечно дивитись на життя і на людей крізь призму своїх настроїв, своєї долі. Я, ветеринар, зовсім не схильний до абстрактних філософських міркувань і гадаю, що найкраще — це не надівати кольорових окулярів. Не знаю, звідки прийшла до нас ця мода…

Отож Андрій стояв, нахилившись над вікном, і вітер бив йому в обличчя. Стрункий офіцер в кінці вагона лишився сам і з похмурим виглядом курив. Раптом Андрій відчув, що його штовхають під лікоть. Він незадоволено обернувся, гадаючи, що це хтось із його колег. Біля нього стояла, соромливо і злякано посміхаючись, лаборантка Рашеєва. Вона стояла перед ним, наче учениця, яку викликали відповідати урок.

— Ви застудитесь, — сказала дівчина. — І завтра у вас болітиме голова.

Андрій нічого не відповів. Рашеєва якусь хвилинку помовчала і спитала:

— Я вам заважаю?

Він знизав плечима.

— Та ні, будь ласка, — ї відчув жаль до дівчини. Захотілося сказати їй щось приємне, але не міг знайти жодного лагідного слова. А вона стояла коло нього, маленька, в накинутому на плечі подертому суконному пальті. І невідомо чому, спитав зовсім недоречно:

— А де картограф? Чому ви залишили його самого?

Дівчина почервоніла, але очей не відвела.

— Спить, — відповіла вона. — Ось тут, в купе Марко Маринова. Вони обоє вже поснули.

— Я спитав про нього просто так, випадково, — вибачливим тоном сказав Андрій.

— Нічого, — усміхнулась дівчина. — Пам'ятаєте, як ми студентами були в одній ремсовій групі?![5]

— Давно це було, — сказав Андрій. — Не пригадую.

— Ви тоді кінчали, а я тільки вступила на перший курс.

— Давно це було, — повторив Андрій.

— А я відтоді вас пам'ятаю, — сказала Рашеєва і знову почервоніла. Тепер вона ще більше нагадувала дівчинку, що відповідає урок.

Андрій мовчав. Він все ще шукав лагідні слова і ніяк не знаходив.

— Я ходила на всі матчі, коли ви грали, — продовж жувала вона.

— І добре робили, футбол — цікава гра.

— Але я так і не полюбила його.

— І я охолонув до нього, — чомусь збрехав Андрій.

Поїзд поступово зменшував швидкість і зупинився. Це була якась маленька станція.

— До Пловдіва лишилось дві години, — повідомив старший лейтенант, проходячи мимо. Звідкись вискочила дівчина з хлоп'ячою зачіскою, і офіцер поспішив до неї.

Пролунав різкий свисток, йому відповів короткий і хриплий паровозний гудок.

Цей звук на мить розбудив ніч, ніби попереджаючи її про якусь важливу подію, що от-от має відбутися.

Поїзд знову помчав уперед.

— Скажіть мені відверто, — почала лаборантка, — скажіть мені, чи є хоч якась частка правди в чутках, що ходять про вас? Я ж ваш товариш з студентських літ, не приховуйте від мене нічого.

— Чудові були ті роки, — сумно посміхнувся Андрій.

Вони помовчали. Офіцер і дівчина з пташиними очима тихо розмовляли в другому кутку коридор а.

— Може, мені не треба було питати вас про це, — промовила Рашеєва.

Вона закуталась у своє потерте пальто; їй ніби одразу стало холодно.

— Ви не звертайте уваги на чутки, — відповів Андрій.

— Кажуть, що ви обдурили інженера Спиридонова якимсь фальшивим ескізом. Ніби ви знайшли… — вона трохи затнулась, — рідкісний мінерал, а це виявилось блефом.

Він нахилився до дівчини, її очі були ясні, в погляді світилась і ласка, і страх.

— Як ви гадаєте, — промовив Андрій, — схожий я на брехуна?

— Ні.

— А на шахрая?

— Та що ви кажете!

— Ну, от і все.

— А чутки?

— Якщо вони вас розважають, — слухайте. Ваша справа.

Вона дивилась на нього теплим, сяючим поглядом.

— Невже вам байдуже, що про вас говорять?

— Мені все одно, — збрехав Андрій.

— Як це все одно?! — вона з докором похитала головою. — Ви ж комуніст, ви повинні оберігати чистоту свого імені. Хіба треба вам нагадувати про це?

— Є речі, які залежать не від нас, — сказав Андрій. — Я знаю, наприклад, що я не шахрай, а люди кажуть: ні, ти шахрай. Як довести їм протилежне, коли обставини так склались, що я дійсно виглядаю брехуном і шахраєм. Ці обставини створив не я, вони виникли проти моєї волі і тепер панують над усім — я не можу догадатися, хто причетний до цієї справи. Як мені боротися і проти кого?

Андрій прихилився до дверей і довго мовчав. Було холодно, через відкрите вікно повівав вітер, але на лобі в нього блищали краплини поту. Він машинально підняв руку і розстебнув комір сорочки.

— Вам дуже тяжко? — запитала вона і тихо додала: — Чим я можу допомогти?..

Її м'який теплий голос схвилював юнака. Знайшлася людина, що вірить у його чистоту, і це було так прекрасно і навіть дивно! Є людина, що не глузує з його нещастя, довірливо пропонує дружбу, допомогу. Андрій глянув їй в обличчя, і воно здалось йому в цю мить найкрасивішим з усіх, які він бачив. Йому захотілось поцілувати її руки, ці маленькі ручки з довгими тонкими пальцями, що збентежено перебирали поли пальта.

— Спасибі, — промовив він. — Дякую тобі за хороші! почуття.

— І я дякую тобі, що заговорив до мене на «ти», — відповіла вона.

Вони, посміхаючись, мовчки дивились одне на одного.

— Ти знаєш, що найважливіше для центрального нападаючого? — запитала вона, її очі сяяли.

— Відтягати середнього напівзахисника в глибину і звідти…

— Це щось надто складно! — перервала вона. — По-моєму, найважливіше для центрального нападаючого — це вести напад уперед, атакувати, безперестану боротися за успіх своєї команди. Це потрібно тепер тобі, колишній центральний нападаючий! Атакувати, боротись, добитись перемоги, повернути втрачене довір'я, а не знизувати плечима і казати: «Мені все одно!» Так само, як ти колись боровся за перемогу «Академіка», так тепер необхідно воювати й боротися за перемогу тут, бо йдеться ж про таке велике відкриття… — вона перейшла на шепіт: — Берил!

Андрію знов захотілося сказати їй щось приємне, щось дуже красиве і тепле, але хороші слова не з'являлись у пам'яті. Він взагалі не був красномовним, не міг говорити гарно і слів йому завжди невистачало. А ця ніч ніби зовсім відкинула і замкнула за дев'ятьма дверима все те, що він узяв з книг.

— Людина завжди мусить вчитись, — промовив він і, зразу ж збагнувши, що це погана й шаблонна фраза, зітхнув.

— Час спати, — посміхнулась дівчина і подала йому руку.

Потиск його руки був такий сильний, що дівчина мало не скрикнула від болю.

— А знаєш, — сказала вона, — наш картограф розлігся на моєму місці. — І, скоса глянувши на юнака, додала: — А мені ніяк не хочеться його будити!

— І не треба, — швидко погодився Андрій. — Хай спить собі. Тут, біля мене, є де влаштуватися, йди!

Вони посідали поруч біля вікна, і дівчина, поправивши пальто, заплющила очі.

V

На станції бригада зійшла з поїзда. Світало. Холодний нічний вітерець, що повівав з моря, стих: небо на сході стало блідо-рожевим.

Зліва від залізничної колії розстилалась рівнина. Кукурудза, соняшники, зоране стернище, поодинокі гайки, — все це ще ніби спало під легким покровом ранкової імли.

По другий бік колії, на півдні, горизонт закривали гори, порослі густим лісом, і на вершинах мерехтіло сріблясте сяйво літнього ранку.

Вилю Власев пішов на місце розвантаження багажу і, діставши щоденник, перевірив за списком усі ящики з інструментами, палатками та запасними матеріалами. Переконавшись, що все в повному порядку, він зсунув капелюх на потилицю, потер руки і підморгнув у бік поїзда, який тільки що відійшов. Потім, запримітивши чергового стрілочника, низенького, кремезного чоловічка, що нерухомо стояв біля семафора, схиливши голову, він поманив його пальцем і посміхнувся. Коли той несміливо наблизився, Вилю Власев несподіваним для нього рішучим жестом засунув руку в глибоку кишеню своєї шкіряної куртки і витяг круглу металічну коробку, з намальованим на кришці зайцем на задніх лапках. Стрілочник зупинився неподалік від нього, похмуро дивлячись на коробку, його обличчя — довгасте, вилицювате, давно не голене, застигло в напруженому чеканні, наче Вилю Власев тримав у руці не коробку з цукерками, а хитру машинку, яка могла підскочити або сильно вибухнути.

— Візьми, товаришу, цукерку «Валда»! — чемно запропонував Власев, простягаючи стрілочнику відкриту коробку.

Той кинув погляд на зелені дрібні цукерки, помовчав і цмокнув язиком. Він не сказав нічого і, ліниво витягши пачку «Арди», закурив.

— Як ти гадаєш, — запитав Вилю Власев, — чи добра буде сьогодні погода, чи піде дощ?

— А чому це має йти дощ? — знизав плечима стрілочник. Він оглянув небо і додав: — А втім, може, буде мигичка.

— Шкода, — сказав Вилю Власев. — Ми повинні цілий день іти.

— Ну, то нехай не буде! — кивнув стрілочник і сплюнув на землю.

Поки вони вели цю жваву розмову, на шосе, біля підніжжя гори, показались дві вантажівки. Вони залишали позад себе клуби сірої куряви.

— Ці машини йдуть за нами! — зрадів Вилю Власев. — Досить вчасно прибувають.

— А чого б їм не прибувати вчасно! — сказав стрілочник.

— Мені доводилось чекати на них і годину, і дві, — всміхнувся геолог.

— І поїзд часом запізнюється! — Стрілочник зробив глибоку затяжку. — Іноді на хвилину, а то й на годину, по-різному буває.

— Це погано, — насупився Вилю Власев. — Точність — найважливіший принцип сучасного транспорту.

— Я теж кажу, що це негаразд, — погодився стрілочник.

Коли почали вантажити багаж на машину, червоний диск сонця вже піднявся над горизонтом. Імла, що покривала поле в долині, стала прозорішою, потім порожевіла і якось одразу розтанула й зникла, наче дим.

Автомашина з багажем вирушила першою.

Вилю Власев зібрав членів своєї бригади і виголосив кілька напучень. Порядок вимагає цього, і тому нехай і вони відчують, що віднині він вимагатиме суворого додержання дисципліни і нікому не прощатиме ніяких відхилень від службового графіка. Він кашлянув, намагаючись зробити голос чистим і твердим, повагався, чи діставати щоденник; збагнувши, що це може викликати в декого збентеження, він просто засунув руки в кишені потертої шкіряної куртки і розкрив рот. Товстий, присадкуватий, у туристському костюмі, в капелюсі з широкими м'якими крисами, він мав кумедний вигляд; двоє шоферів, які спостерігали цю сцену, штовхнули під бік один одного, — мабуть, щось сказали на його адресу — і зареготали на весь голос.

— Зачекайте хвилину, — подав голос Павел Папазов. — Нема двох чоловік. Ми не в повному складі, — і звернувся до шоферів: — Дайте сигнал!

Пролунав пронизливий звук сирени, і на цей тривожний заклик першим озвався Андрій Андрєєв. Він вискочив із залу чекання і поспішив до групи, на ходу витираючи обличчя хустинкою.

— Глянь-но! — здивовано гукнув Марко Маринов. — Поголився, причепурився, ніби до міністра в гості йде!

— Це потрібно було б зробити кожному з нас, — зауважив Павел Папазов і незадоволено помацав своє підборіддя. — Хлопець зробив правильно, а нам усім має бути соромно, що не стежимо за цим. Знаєте, що мені якось розповів інженер Спиридонов? Він брав участь в одній експедиції по дослідженню північних земель. Щоранку у тридцятиградусні морози геологи розтоплювали лід на примусах і голились, хоч бувало, що на їх обличчях замерзало мило. А ми вирушаємо в дорогу з заспаними очима.

— Ну, це вже пробачте! — жартівливо відгукнулась лаборантка, її лице було чисте й свіже, як у дитини.

— Тепер тільки Делчо Єнева нема, — насупився керівник групи. — Може, й він десь наводить ранковий туалет?

— Ось він, ось! — раптом крикнув Зюмбюлев, вказуючи рукою в напрямі низеньких хаток, що тулилися одна до одної по той бік залізничного полотна.

Картограф, йдучи під руку з стрілочником, у кепці набакир, попрямував до них, з запалом виводячи:

Рано-раненько красна дівчина

Та пішла на білий Дунай!

— Уже встиг клюкнути, красень! — зітхнув Марко Маринов.

Делчо тимчасом продовжував:

Умивати біле личко,

Біле личко, чорні очі!

— Не міг зачекати до обіду! — кинув йому докірливо «мисливець» Зюмбюлев.

Делчо Єнев помовчав, немов обдумуючи відповідь.

— Сумніваюсь, — нарешті сказав він, весело дивлячись на лаборантку. І раптом здригнувся, ніби зненацька облитий крижаною водою. — Зуб у мене розболівся, товаришу Власев, от я й забіг в одну установу вихилити склянку коньяку. У нас попереду серйозна робота, а зубний біль, як відомо, дуже заважає.

— Це факт, — підтвердив стрілочник.

— От народ, чого ж ви мене не покликали? В мене теж зуб ниє, — засміявся в бороду Зюмбюлев.

Вилю Власев знову кашлянув.

— Товариші, — почав він. — Ось автомашини, які довезуть нас до села Цвят. Машина, на мій погляд, справна, напевно, і шини не пошкоджені. Все за те, щоб ми без зволікань і в призначений час прибули на місце. Я прошу вас під час їзди не стояти в кузові, а сидіти на своїх місцях.

— Хто знає, — пробурмотів картограф.

Вилю Власев хотів ще сказати про дисципліну, але, почувши його репліку, зовсім передумав говорити.

— Займайте місця, — сказав він. — Я сяду останнім.

— Тобто переді мною! — усміхнувся парторг.

Бригада прибула в село після обід, їх радісно зустріли старі знайомі, — тут вони якось зимували, — допомогли перенести більшу частину багажу в читальний зал.

— Доведеться зачекати — більше ніде! — вибачався голова сільради, а очі в нього хитро посміхались. — Всі склади забиті зерном, ще будемо молотити. І де ми все дінемо, не уявляю. В читальні можна. Зараз такий час, що ніколи про книги думати. Ваші речі не заважатимуть!

— Своєчасно зібрати врожай — це найважливіше! — заспокоїв його Павел Папазов. — Які досягнення?

— Трохи більші, ніж у минулому році. Якщо в нас будете зимувати — на всіх білого хліба вистачить.

— Радий, дуже радий! — кивнув парторг. — У нас важливі термінові завдання, але ми постараємося все ж знайти час, щоб прочитати одну-дві лекції на політичні теми.

— Ви ж дивіться, хоча б мідь десь знайдіть! — підморгнув голова, підкручуючи вуса. — Як знайдете, то й наш край трохи розбагатіє: влітку — на полі, зимою — в шахтах. Трудодні плюс підробіток — оце життя!

— Хто знає, — хитав головою Делчо Єнев. Він був у поганому настрої: сільмаг закритий у зв'язку з польовими роботами. Ніде прополоскати хворий зуб.

Вилю Власев склав список речей, і завідуючий бібліотекою підписався, відкрив щоденник на букву «Г» і записав: «Голова сільради здався мені людиною з багатою фантазією. Треба буде зважати на це, укладаючи з ним договори. Необхідно давати йому не більше одної третини того, що він вимагатиме з нас, особливо за коней».

По обіді, біля третьої години, бригада вирушила в дорогу. Повагом чвалало троє мулів, спокійних й статечних, навантажених різним приладдям, інструментами, похідною лабораторією і двома скринями з провізією. Далі швидкими кроками йшов високий худорлявий чоловік, сивий, з перекинутою через плече старою берданкою. Це був сторож сільського кооперативного складу бай Стаменко, якого начальник відділення міліції відкомандирував для охорони табору геологів від непроханих гостей. Бай Стаменко, як видно, усвідомлював усю важливість дорученої йому начальством ролі і тому гордо дивився поперед себе. Він ледве відповідав на запитання, якими засипав його циган — погонщик мулів, хоч звичайно був досить балакучим.

Сонце припікало, від бруку віяло розжареним повітрям, розігрітим щебенем. Низькі горби обабіч дороги поросли рідкими чагарниками та пожовклою травою.

Вилю Власев важко дихав, хапаючи повітря розкритим ротом, по вилицях у нього стікали брудні струмочки поту. Але йшов він упевненою твердою ходою, час від часу скидаючи фетровий капелюх, ніби когось вітаючи. Розхристаний Зюмбюлев розповідав Делчо Єневу якусь мисливську пригоду, а той неуважно кивав головою, повторюючи свої «навряд» і «хто зна».

Андрій ішов попереду — він не почував ні втоми, ні спеки. Старий знайомий шлях, чисте синє небо, широкий простір окриляли його душу, наповнювали бажанням скоріше йти, добратися до тих місць, недалеко від яких він знайшов чудовий і таємничий берил.

Ось тут, на висоті, і той поворот. Шосе тягнеться на схід, зникає, як срібна нитка, на зеленій рівнині. Праворуч відходить стежка, спускається в глибокий рів, густо порослий ліщиною, і знову піднімається вгору, в'ється, наче змія, і повзе між лісистими схилами все далі на південь. Вона пробирається в тіняві дубові ліси, перетинає галявини, розкидані серед чагарників і вкриті буйними високими травами, їхній табір буде на одній такій галявині — там, певно, ще є сліди торішнього табірного життя.

Власне, звідси починається загадкове.

Минулого року вони досліджували південно-східний район. Тепер знову продовжать роботу — креслитимуть геодезичні ескізи, уточнюватимуть місця, куди пізніше прийдуть зондери.

А берил — можливий чи вигаданий берил — лежить на південному заході, у протилежній стороні. Як він тепер піде туди, як порушить «графік» Вилю Власева? Тепер, коли треба бути зразковим, дисциплінованим, щоб відвернути страшну кару, що нависла над ним?

Торік, коли почались осінні дощі, Андрій двічі ходив у південно-західному напрямі. Тоді він і натрапив на загадкові сліди берила. Але тоді Павел Папазов вважав його «натхненним фантазером», поблажливо посміювався з його розповідей, однак все ж старався захистити його від нападок суворого начальника і виправдував його відсутність у таборі… А зараз?

Як же йому вирватись, щоб піти на південний захід? Хто це дозволить йому, обманщику? Припустімо, він піде на риск і дійсно принесе берил. Хороші результати виправдають і найстрашніший риск, виправдають порушення службової дисципліни. Тоді його не каратимуть і не докорятимуть, а, навпаки, вибачатимуться перед ним — ось як буде! Але чи є певність, що та трав'янисто-зелена кам'яна жила — неодмінно берил? Так, мінерал, що заповнив щілину в граніті, має своєрідний м'який блиск, навколо нього поблискують кристали слюди, отже, є підстави і навіть досить надійні, припустити, що це справді берил.

Можна припустити… Адже і Пліній Старший пише, що в східній частині колишнього середземноморського басейну, десь в районі Чорного моря, були шахти по видобутку смарагду.

Він геолог і знає, що в найбільш правдоподібному теоретичному припущенні завжди є якась частка сумніву. В природі багато мінералів подібного кольору і відблиску. Гіпотезі, що ґрунтується тільки на зоровому сприйманні, хоч і підтвердженій точним зазначенням місцезнаходження і старими історичними документами, можна вірити, як каже Вилю Власев, на п'ятдесят процентів… І все ж його певність далеко перевершувала ці п'ятдесят процентів імовірності. Інстинкт чи надмірний оптимізм? А може, це нез'ясовне інтуїтивне пізнання істини, яке звуть передбаченням?

Таємна підміна ескіза посилила в душі Андрія певність, що це передбачення вірне. Однак, хоч би яким воно було сильним, все ж не можна було йти на необдуманий і останній риск. Він не належав до тих гравців, які відчайдушне бігають за м'ячем і сліпо прориваються до воріт противника. Він грав обдумано і добре зважував кожну свою дію на футбольному полі.

Спокійно проаналізувавши все, він прийшов до висновку, що йому все-таки необхідно вирушити на південний захід, не повідомивши про це парторга, не взявши дозволу у Вилю Власева. Що ж тоді буде? результати можуть бути хороші і погані, а в умовах, в яких він діятиме, поганих може бути два: він позбудеться партквитка або загине. Цим двом результатам із знаком мінус протистояло одне позитивне — берил…

Я міркую так: якби Андрій по своїй природі справді був позитивною людиною, розсудливою і врівноваженою, він би здався і хоча б тимчасово покінчив з своєю манією берила. Цифрам і богам поклоняються, адже ж так? А ви знаєте результати його розрахунків: два негативних проти одного позитивного. Два проти одного! Кожна розсудлива людина відмовилась би закласти навіть носову хустинку, коли все так ясно: два проти одного.

Але Андрій, як ви побачите далі, не відмовився від гри, рискнув навіть партквитком і своїм життям. Таку людину я не можу вважати серйозною, які б хороші почуття не викликала вона в мене. З моєї розповіді ви, напевно, помітили, що я поважаю тільки розсудливих, врівноважених людей. Може, тому, що сам я дуже розсудливий і врівноважений. На жаль, Андрій не був таким. Гравцем він був спокійним, — не заперечую. Та в житті (ви переконаєтесь у цьому) опинився в? полоні своєї, я б сказав, божевільної пристрасті. Я говорю «божевільної», бо об'єктом цієї пристрасті є каміння. Так, каміння, як це не дивно… Правда, і я під час прогулянок збираю гладенькі кольорові камінці; вони мені дуже до вподоби, інколи ховаю деякі з них в кишеню. У мене вдома є одна коробка з скляною кришкою; вона лежить на видному місці, на верхній поличці моєї етажерки, наповнена різними гарними камінцями. Прозорі, як краплини роси, червоні, наче обкипілі кров'ю, синюваті, як вечірні присмерки в полі… Я милуюсь ними, люблю їх, вони будять у мені спогади, часто дають розраду в смутні хвилини, навіваючи спокійні мрії… Але я не романтик, ви, очевидно, вже пересвідчились у цьому. Я ніколи не став би ризикувати життям заради неживої речі. Пристрасть до каменів (ви це, певно, знаєте) приводила не одну людину до загибелі…

Та повернімось до Андрія.

Він сів праворуч, неподалік від шосе, і розмірковував, куди завів його невідомий противник. В ньому боролися дві сили, кожна з них намагалась взяти гору, скерувати його поведінку. Пристрасть до каменів посилала під три чорти міщанську розсудливість, штовхала до негайних дій, вселяла віру в успіх цієї відчайдушної рискованої справи. Але розум не мовчав, — він хитро зайняв найвигіднішу позицію. Він не мав нічого проти каменів, але нагадував про різні неприємні речі, які зустрінуть Андрія, коли він уперто шукатиме їх.

«Все-таки я піду їх шукати, але розумно!» наполегливо вирішив Андрій, якому набридла ця гамлетівщина.

Він хотів був підвестись, але почув поблизу кроки — легкі, певно, не чоловічі.

— Ледве наздогнала тебе, — посміхнулась лаборантка, важко дихаючи. — Видно, що ти центральний нападаючий. Усе вперед і вперед! В мене серце мало не вискочить. Можна біля тебе сісти?

— Постій трохи, поки віддишешся, — порадив Андрій.

Він пригадав, як вночі, в найтяжчі для нього хвилини, тільки ця дівчина зважилась підійти до нього. Вона сказала йому співчутливі хороші слова; вони підбадьорили, вселили віру в перемогу. Звичайно, він вийшов би з скрутного становища і без цих слів, бо не був слабкодухим, але вчора ввечері він був іншим — почував себе більш нещасливим і вперше в житті — одиноким.

— Тепер уже можеш сісти, — сказав їй нарешті.

Дівчина вийняла з рюкзака ковбойку, розстелила і сіла.

— Треба йти по цій стежці, — показав він. — І все лісом, лісом… десять кілометрів звідси.

Рашеєва ще не бувала в цих місцях.

— Як тут гарно! — вигукнула вона. І додала, лукаво посміхнувшись: — Я постараюсь не відставати від тебе.

Але Андрій не слухав. Він не відводив погляду від вершини гори на заході, за якою ховалось сонце. Почувши, що він зітхнув, дівчина докірливо похитала головою:

— Знову ти піддаєшся сумним думкам! Ти схожий на героя сентиментального роману. А сентиментальні романи давно вийшли з моди, як мереживні комірці моєї тьоті. Таких комірців тепер ніхто не носить.

— Звичайно, — погодився Андрій ї відразу пожвавішав: — Знаєш, я герой детективного роману. Ти читала детективні романи? Ні? Жаль! Тоді ти мене не зрозумієш!

— Спробую, — відповіла вона.

— А будеш мені вірити?

— Якщо розповідатимеш про себе — так. Усьому повірю.

— Навіть якщо це буде схоже на казку з «Тисячі І одної ночі»?

— Повірю.

Юнак глянув їй у очі. Вони були ясні й чисті, наче сапфіри. Таким очам можна довіритись.

— І нікому ні слова не скажеш?

Дівчина глянула здивовано.

— А парторгові?

— Навіть йому. В усякому разі поки що не можна!

Така відповідь її збентежила. Що за таємниця?

Вона поклала на його руку свою.

— Невже ти зробив якийсь злочин?

Андрій посміхнувся.

— Хтось дійсно зробив злочин, але цей «хтось» — не я. Він невидимий, бродить по світу в шапці-невидимці!

Він повинен був розказати комусь про цю дивну підміну ескіза. Випадок був таким неймовірним, таким фантастичним, що кожний міг розсміятись йому в лице. «Що це ти вигадуєш?» скажуть йому. А Паве Папазов може навіть образитись.

Тільки ця дівчина повірить йому, бо певна, що він не обманщик, що він не може брехати.

Вони пішли по звивистій стежці, пробираючись між чагарниками. Андрій розповів дівчині, як він накреслив свій геодезичний план і як сталася з ним «метаморфоза». Лаборантка мовчки напружено слухала його. «Невже й вона не вірить?» на мить засумнівався Андрій.

— От і все, — закінчив він.

Вони вийшли на галявинку.

— На твоєму місці я б не блукала одна в такому глухому місці, — прошепотіла Рашеєва. — Одна куля із засідки, — і цього досить, щоб покінчити з твоєю загадковою історією. Адже ніхто, крім тебе, не знає того місця, де, як ти гадаєш, є поклади берила?

— Досі ніхто не знав, — сказав Андрій. — Але тепер, мабуть, знають. «Невидимий» знає.

— Якщо ти продовжуватимеш своє і шукатимеш мінерал, — вона підняла палець, — то цьому можуть покласти край пострілом.

— Можливо, — промовив Андрій. Він трохи помовчав, потім посміхнувся. — Що ж ти мені порадиш? Здатись, скласти зброю?

— Але ж вони тебе вб'ють, — схвильовано прошепотіла Рашеєва. — Я певна, що вб'ють. Люди, які не хочуть, щоб у нас говорили про берил, не зупиняться ні перед чим, аби закрити тобі рот. Вони вже спробували скомпрометувати тебе і свого добились. Але це їх перша і найменша спроба.

— Хоч і вб'ють, — сказав Андрій, — нічого! Я все-таки їх перехитрю. — Він подивився дівчині в очі і довірливо поклав їй руку на плече. — Я накреслю поверховий план тієї місцевості і дам його тобі, щоб ти зберігала. Якщо зі мною щось трапиться, ти продовжиш пошуки. Згода?

Рашеєва нічого не відповіла, тільки мовчки потиснула тонкими пальцями його руку. Потім почала розпитувати Андрія про хазяїв його квартири, про сусідів, що живуть на верхньому поверсі, про розташування його кімнати і чи можна залізти до нього через вікно.

— Я теж подумав про вікно, — сказав Андрій. — Цілу ніч думав про це вікно. «Невидимий» проник через нього — це факт. Я замкнув двері, ранком відімкнув, — ключі лежали на тому ж місці. Замикаюсь я тому, що у мене в столі — службові матеріали, які не для чужих очей. Папазов кілька разів попереджав мене. А якось навіть сказав: «Ось прийду колись уночі перевірити, і тобі добре перепаде, якщо двері будуть незамкнені!» Він не знає, що я живу на першому поверсі, інакше й вікно заборонив би відчиняти! Пам'ятаєш, як він вичитував картографу Делчо Єневу за те, що ящик письмового столу в нього був увечері відкритий. Наскільки він хороший і добродушний в особистих стосунках, настільки суворий і вимогливий, коли йдеться про роботу. Ось чому я замикаюсь, а не через хазяїв… А вікно… Так, вікно тієї ночі було відчинене до ранку. Але як можна залізти у вікно, коли воно на висоті двох з половиною метрів над землею? У мене зріст майже два метри, і то я ледве дістаю до нижньої рами. Треба підскочити, щоб добратись до вікна, дертися по стіні, і знявся б такий шум, що й глухий би прокинувся… Але так чи інакше, «невидимий» проліз через вікно… Якщо це не якийсь дух, — усміхнувся Андрій.

— Тепер уже немає значення, як злодій забрався в кімнату. — Вона глянула навколо і підійшла до нього ближче. — Важливо інше — хто цей «невидимий»?

— Ах! Звідки ж я знаю? — зітхнув Андрій.

— Він десь поблизу, — стиха промовила дівчина. — Він стежить за тобою, не зводить з тебе очей.

Андрій інстинктивно озирнувся.

— Бережись! — в її очах світились і тривога, і благання. В цю хвилину вони були подібні до тих дивних кристалів, у прозорій глибині яких темніє, наче привид, тінь другого невидимого кристала. — Бережись, — повторила дівчина. — Роби те, що підказує тобі совість і серце, але будь обережним. Я не раджу тобі складати зброю, здаватись. Я б зневажала себе все життя, якби малодушно порадила: «Забудь про цей берил!» Але я боюсь… Мені здається, що трапиться щось лихе.

Вона здригнулась і тут же, поправляючи волосся, тихо промовила з посмішкою:

— Хай це лихе не станеться з тобою.

Через кілька хвилин їх наздогнали інші геологи: Вилю Власев вдав, що не помічає Андрія. Він спинився, вийняв блокнот-щоденник і записав під буквою «А», де була характеристика Андрія: «Дуже спритний і на рівній дорозі і в горах. Це треба мати на увазі при виборі його супутника. Може заморити будь-кого до смерті. Обличчя Рашеєвої було бліде, мабуть, від перевтоми сердечних м'язів!» Побачивши лаборантку з Андрієм, картограф Делчо Єнев нахмурився, але зразу ж підморгнув йому з виглядом змовника, — мовляв: «Продовжуй, я тебе розумію, не бійся!» А Павел Папазов відізвав Андрія вбік і запитав як ніколи холодним і різким тоном:

— Оце так ти додержуєш дисципліни?

— Чим це я порушив дисципліну? — здивувався Андрій.

— Чим? — парторг помовчав. — Ти дійсно наївний чи прикидаєшся наївним? Мені здається, що прикидаєшся, — продовжував він. — Тут не кабінет інженера Спиридонова. Тут такі номери не проходять безслідно, шановний! Ми серед природи, в горах, поблизу кордону, і тут етикет розуміють інакше. Тому скажу прямо, без зайвих слів: забороняю тобі деморалізувати людей своїм індивідуалізмом! Забороняю як парторг бригади! Що буде, коли кожен захоче відокремитись від колективу і блукатиме, де захоче і як захоче! Ми бригада чи якась банда? Ти — вперед, другий — назад, третій — наліво, — що вийде, скажи? Що буде, коли кожний з нас буде наслідувати твій приклад? Ти комуніст, твоя поведінка має бути бездоганною, ти повинен робити все, щоб згуртувати людей в одне неподільне ціле. А ти тікаєш від людей, проявляєш інтелігентський індивідуалізм, руйнуєш колектив! Хіба ж так можна?

Ці слова були дуже неприємні, дошкульні, але Андрій слухав, схиливши голову, «Правду каже, — думав він, — я зробив погано, відокремившись від колони і випередивши всіх». Зараз він почував себе в ролі гравця, якому суддя зробив слушне зауваження.

— Я ж говорив тобі цієї ночі, — продовжував Павел Папазов, — партійна організація обговорюватиме питання про твою поведінку, і ти не надійся, що тобі потуратимуть і пробачать твої дурощі. Я вже тобі порадив: опам'ятайся, — стань найбільш дисциплінованим, роби все можливе для спокутування своєї провини. Я любив тебе і тепер люблю, наперекір усьому, але востаннє повторюю: будь кращим із кращих! Не цурайся колег, дружи з ними, довіряй їм все, що в тебе на душі. Чому ти не порадився зі мною, перш ніж зробити такий недоречний вчинок з ескізом? Я б сказав Спиридонову, що ти не маєш ніяких серйозних даних і твоя гіпотеза поки що фантазія, і він би не вимагав від тебе ніяких геодезичних ескізів. До того ж, не треба було йти до нього з першою-ліпшою дурницею, що потрапила тобі під руку! Хіба ж не так? Нічого б не трапилось, якби ти заздалегідь порадився зі мною. Мені до вподоби дерзання молоді. Коли ти минулої осені заговорив про берил, я єдиний, ти це добре знаєш, не розсміявся тобі в очі. Не сміявся, хоч був певний, що це нісенітниця. Юнаки марять про подорожі у стратосферу, на Марс. І нехай! Найбільш неймовірна фантазія ліпша за міщанський спокій, пияцтво чи марнування часу на покер та бридж. Я завжди підтримував дерзання, але тебе, як видно, переоцінив. Ти дуже швидко втратив чуття реальності. Ти став надто самовпевненим і почав робити дурниці. Я тепер думаю так: якщо тебе не приборкати, то ти пропадеш, скрутиш собі в'язи. Мені не хочеться, щоб ти скрутив собі в'язи. І я не допущу, щоб ти ганьбив свій колектив, безчестив партію, членом якої ти є. Ось чому ніяких потурань тобі не буде, — без дозволу начальника бригади ти не маєш права відхилятись від графіка. Що б не придумав — поділись зі мною, з Вилю Власевим. Знову ж таки нагадую тобі: я маю спеціальні інструкції від Спиридонова і всі повноваження тримати тебе в шорах. Май на увазі!

Андрій вислухав дуже спокійно цю довгу промову, але останні слова ніби шмагонули його по обличчю. «Шори»! Чи заслужив він на таке? Все через ескіз, отой проклятий ескіз!

Ну, гаразд. Але хіба до випадку з ескізом не було ніяких позитивних фактів у його роботі? Невже одна недоречність може знищити гідність людини?

Він був дуже стриманий, а тому промовчав. Але серце йому стиснув біль.

Битий шлях, що перетинав ліс із сходу на захід, виходить на центральне шосе південніше нашого села, саме біля млина, де працює бай Дімо, батько Теменужки. Кажуть, що коли Фракія була римською провінцією, цей шлях з'єднував Аполлонію з Філіппополісом. В цьому може бути частка правди, бо й зараз на ньому можна виявити сліди стародавньої кам'яної дороги. Тепер цей шлях з'єднує тільки два-три села, і ви марно б шукали його в найбільш детальних географічних картах. Він ніде не позначений. Це нагадує відомий латинський афоризм про славу. Я пишу про шлях не через його минуле, а тому що бригада Вилю Власева розташувалась обабіч нього.

Уявіть собі густий, глухий ліс переважно з низьких, розлогих дубів. Ліс цей в кількох місцях перерізують дубові видолинки; подекуди в ньому зустрічаються пологі схили, перетяті гнилими деревами, купи сірого каміння, порослого лишаями та мохом. Крізь гіллясті крони дерев промені сонця ледве проникають, і тому тут завжди зеленкуваті похмурі сутінки, повітря вологе, насичене запахом прілого листя і гнилого дерева.

Такий ліс на південному заході. На сході він набагато рідший, світліший і поступово губиться серед широких ланів Чорноморської низини.

З одного боку табір Вилю Власева виходить у лісову гущавину, а з другого — на схід, де горизонт незрівнянно ширший і чистіший. Старий римський шлях проходив посередині табору, ділячи його на дві половини.

Ліворуч від шляху, біля великої палатки Вилю Власева, стояли дві менші, — в одній з них була похідна лабораторія, у другій — склад. Ще шість палаток біліли по другий бік.

Що іще розповісти?

По обіді для бригади час минув непомітно, в напруженій роботі. Вже смеркало, але ніхто не збирався запалювати традиційне табірне багаття.

Павел Папазов виділив нічні варти і пішов спати останнім.

Ранком усі встали бадьорі, помились холодною водою з джерела, що било в сусідньому видолинку. Після цього всі накинулись на сандвічі, приготовлені Марком Мариновим. Цей пристрасний любитель квітів був визнаним майстром випікання млинців та налисників. Він пов'язав білим фартушком кругленький живіт і люб'язно побажав усім колегам приємного апетиту.

— Перекусіть, бо в дорозі може бути все, — підморгнув він.

Андрій машинально жував, не помічаючи, що кладе в рот. Марко загорнув два сандвічі в прозорий папір і обережно поклав йому в кишеню, прошепотівши:

— Візьмеш оце. Потім захочеться їсти. Це дає енергію, а ти молодий і витрачаєш її більше за всіх. Я в твої роки з'їдав дюжину за один раз.

Пізніше Вилю Власев зібрав геологів у своїй палатці, розклав на похідному столі карту, кашлянув два-три рази і почав водити по ній пальцем.

— Ось цей район, який ми повинні вивчити… тобто довивчити, — сказав він. — Торік, як вам відомо, ми встановили тільки загальні мінералогічні дані місцевості. Зараз потрібно уточнити, напрями рудоносних жил. Крім того, як бачите, тут є один сектор, позначений літерою «X». Він лежить у південно-східному напрямку під гострим кутом до нашого табору і має форму рівнобедреного трикутника, основа якого перетинає східну півдугу лісу. Цей район треба дослідити геологічно і мінералогічне, накреслити карту і провести підготовку до зондових досліджень.

— Хоч би тільки не мені, — тихенько зітхнув Марко Маринов.

Вилю Власев якийсь час мовчав, розкрив папку і вийняв кілька запечатаних канцелярських конвертів.

— Тут я позначив маршрут і завдання кожного з вас. Брав до уваги ваші можливості, географічний рельєф, взагалі все. Позначив також і контрольні терміни, отож, на мій погляд, не може бути ніяких непорозумінь. Розгляньте ці маршрути, і, якщо у когось виникають сумніви, той нехай виясняє, поки є час. За півгодини ми повинні бути в дорозі!

Коли на столі лишився тільки один конверт, Андрій із стиснутим серцем простягнув руку. Так він і думав! На конверті стояло «Сектор X. Андрій Андрєєв і Делчо Єнев». Замість того, щоб дістати завдання по розвідуванню районів, суміжних з тим місцем, де він бачив зелений камінь, йому доручалося дослідити місцевість у зовсім протилежному напрямку! Може, «невидимий» і тут має свою руку?

— Ти незадоволений маршрутом? — запитав його Папазов.

— Незадоволений, — відповів Андрій.

Парторг задумався.

— А зі мною пішов би?

— Не хочеться мені йти на схід, — зітхнув Андрій. Але, зрозумівши, що видає себе, відразу додав: — Я завжди віддаю перевагу пересіченій місцевості, де було б більше височин, гір, вершин! Сектор X великий і рівний, наче сковорідка! Це не по мені!

Вилю Власев саме в цю мить проходив мимо, і парторг поклав руку на його плече.

— Чи не можна зробити заміну? — запитав він і кивнув у бік Андрія. — Ось він віддає перевагу західним районам, — туди його тягне. Дай його мені, а замість нього нехай іде, скажімо, Ігнат Арсов, він має досвід. На нього покластись можна. Ви згодні?

Керівник бригади насупився.

— Невже ви гадаєте, товаришу Папазов, — звернувся він своїм звичайним офіціальним тоном до помічника, — невже гадаєте, що хтось інший, крім Андрєєва, зможе за два тижні справитися з районом X? Ви кажете — Арсов. Чудесно! Арсов прекрасний геолог. Йому можна вірити на 90 процентів. Але він повільно ходить, особливо в сонячні дні. Такій людині я не можу довірити дослідження району X.

Він більше нічого не сказав і, поправивши капелюх, відійшов.

Павло Папазов знизав плечима.

— Як бачиш, шановний, шеф не дозволяє. І, безперечно, він має рацію. — Він помовчав. — Кінець кінцем, по-моєму, немає ніякого значення: чи будеш ти в районі X чи в районі У. Хорошому геологу з гострим оком всі райони однаково цікаві.

Він потиснув йому руку.

— Не забувай нашу вчорашню розмову. Будь розумним, додержуй дисципліни, і доля буде милостивою до тебе. Щасливої дороги!

В цей час лаборантка вела розмову з Делчо Єневим:

_Вона. _ Візьми ще одну ковдру! Не будь упертим, слухайся! Моя подвійна, з мериносової вовни, м'якенька. Ось глянь.

_Він. _ Щиро вдячний. Але ковдру не візьму. Стривай, якщо шеф вирішить прикріпити тебе до нашої групи, я тебе якось сховаю в торбу. Навіть з радістю. Я завжди віддаю перевагу живим джерелам тепла.

_Вона. _ Можеш віддавати перевагу чому хочеш, — це мене не обходить. А ковдру все-таки візьмеш. У товариша Андрєєва ревматизм лівої ноги. Я це точно знаю. Він був футболістом, і в одному з матчів його хтось вдарив, і з того часу ушкоджене місце дається йому взнаки. Ти, як хороший приятель, повинен переконати його, щоб він уночі вкривався моєю ковдрою. Піклування про товариша — перша вимога соціалістичної моралі.

_Він. _ Яка шкода, що мої кінцівки здорові! Просто вмираю від муки, що вони здорові! Чесне слово картографа.

_Вона_ (поклавши ковдру в торбу). Жалієш, що здоровий? Що за дурниці!

_Він. _ Якби я був хворим, як Андрій, може б ти і про мене потурбувалась! (Зітхає). Може, й мене б приголубила добрим словом і тому подібне. Хай буде прокляте оце здоров'я! Яка користь від нього.

_Вона_ (вдаючи, що не чує). Візьми ще одну плащ-палатку. Побачиш, як вона згодиться вам у дощ! Мені казали, що в цьому місяці будуть часто йти дощі.

_Він. _ Та ти ж на мене навантажуєш, як на верблюда!

_Вона. _ Бо ти дуже хороший і милий. Почекай, не зав'язуй торбу! Ще покладу консерви.

_Він. _ Мені ніяк не зрозуміло, чому ти все кладеш в мою торбу? У Андрія спина спортсмена, вдвоє ширша за мою. Це несправедливо.

_Вона. _ Він носитиме стільки інструментів: молоти, кирки, ломи! Невже тобі не шкода товариша? Ну, не будь таким злим, знайди місце для термоса. Глянь, який він гарний!

_Він. _ Термос!.. А ще що?

_Вона. _ Не бійся! Це майже все. Лишились дрібниці. Коробки з бісквітами, пакет кофе, банка варення. Варення з ягід, дуже солодке. Цукор у цьому пакетику. Рафінад.

_Він. _ Поклади ще щось, щоб я вже був справжнім верблюдом. (Рішуче). Ні! Якби я навіть був ним, однаково не погодився б.

_Вона. _ Ти завжди був добрий і благородний.

_Він. _ А яка мені з цього користь?

_Вона. _ Ви ж вирушаєте в дорогу, все може бути!

_Він. _ Тобто «він вирушає в дорогу» і подібне. Так?

_Вона_ (зав'язуючи торбу). Ти такий сильний! Носитимеш її, як пір'їнку.

_Він. _ Якби я йшов сам, ти б і жменьки солі не поклала мені в торбу. Чому не хочеш у цьому признатись?

_Вона. _ Поклала й сіль, будь спокійний. Загорнула в папір разом з бісквітами.

_Він_ (з жалем). Якби ти наповнила фляжку коньяком… для втіхи.

_Вона. _ Втіхою для тебе будуть мої хороші почуття.

_Він. _ А яка користь від цих «хороших» почуттів?

_Вона. _ Допомагай товаришу Андрєєву, не дозволяй перевтомлюватись. Завжди будь поруч з ним. Тільки так робить справжній товариш. І я любитиму тебе.

_Він. _ І підеш за мене заміж?

Невідомо, що відповіла б дівчина на його запитання, якби до них не підійшов Марко Маринов.

— Слухай, голубе, — звернувся він до картографа. — В цю сумку я поклав з десяток соковитих яблук для Андрія. Якщо особисто дам йому — відмовиться. Норовистий хлопець! Ти передай йому, хай їсть на здоров'я і не звертає уваги на дрібниці. Начальство існує для того, щоб тримати нас в руках. Скільки мене тягали! Дивись, не забудь!

Він поклав пакунок на зав'язану торбу, винувато всміхнувся лаборантці і, підстрибнувши на кривих ногах, швидко повернувся назад. Не встиг він перейти через дорогу, як біля лаборантки й картографа виріс Зюмбюлев.

— А, ти тут, зраднику! — прогримів придушений басистий голос Зюмбюлева. — Все біля жіночої спідниці крутишся! Я ж говорив тобі вночі, — по очах бачу, що ти за один! — Зюмбюлев повернувся до лаборантки. — Він з перелітних птахів, май це на увазі, дівчино! Інакше зав'язнеш.

— Навряд! — сумно похитав головою картограф.

Зюмбюлев набрав серйозного вигляду і, озирнувшись навколо, витяг із задньої кишені своїх мисливських бриджів пляшку і спритно засунув її під пакунок з яблуками.

— Щоб тільки не помітив Папазов, боронь боже! — застеріг він.

Він вп'явся очима в картографа і, посмикуючи борідку, сказав похмуро:

— Це даю вам обом з Андрієм, та більше для нього. Хай прополіскує час від часу горло. Скільки ми перетерпіли разом минулого літа! А ти, голубчику, дивись мені у вічі і мотай на вуса: якщо сам вижлуктиш, я з тебе кров вип'ю, запам'ятай собі! Я злий і нікому нічого не прощаю. Тільки жінці своїй прощаю один-два рази на рік, коли повертаюсь з відряджень. Це у моряків та в нас, геологів, такий закон. В усіх інших випадках, — він покрутив вуса, — я нещадний. Я й сам міг би дати хлопцю слив'янку, та дивлюсь, щось він дуже сердитий, тому передаю через тебе. Ти дивись мені!

Він насварився кулаком і пішов.

Табір поступово стих, спустів. Залишилось тільки троє: Вилю Власев, лаборантка і сторож з села Цвят. Циган погнав мулів пастись.

Прощаючись з Андрієм, лаборантка причепила йому гілочку дикої герані до куртки і шепнула:

— «Невидимий» з нами. Дивись, сам не ходи по темних місцях. Увечері не розпалюй багаття!

VI

Замість того, щоб виконувати завдання протягом чотирнадцяти днів, Андрій вже на сьомий повернувся в табір.

Рік-півтора тому я випадково зустрівся з картографом Делчо Єневим, і він одразу мене впізнав, як це не дивно. Наберіться терпіння, я розповім, коли й де ми познайомились того літа. Цікаво, що він з першого погляду впізнав мене, хоч спочатку і не міг згадати, хто я і де ми зустрічались. Я належу до тих людей, яких раз побачиш і запам'ятаєш на все життя. Дивно, що мої знайомі дуже ніяковіють, коли я починаю з ними розмову, ніби не розуміють відразу, хто я і де вони мене бачили. Я пояснюю це звичайною людською неуважністю. Адже ми живемо в дуже напружену, динамічну епоху.

Так от зупиняю я Делчо Єнева, привітно тисну руку і посміхаюсь.

— Як ся маєте? — питаю. — Як справи?

— Дякую, — відповідає він. — Я здоровий, і на роботі все гаразд.

— В наших краях буваєте? — і вигукую: — Які там зміни!

Він ніяково посміхається.

— Пробачте, — каже, — які це краї ви маєте на увазі?

Я пояснив йому, і він вдарив себе по лобі:

— Так, так! Ясно! Тепер пригадав! Щось я став дуже неуважним. Вибачте!

Я сказав, що вибачатись нічого, бо час, звичайно, йде, ми змінюємось і таке інше. Він слухав мене, посміхаючись, і навіть затягнув у закусочну, що напроти Народних Зборів.

— До речі, — сказав він, — це добре, що ми зустрілись. Давай вип'ємо слив'янки на честь тих добрих часів.

Я не люблю пити, та коли зайшла мова про «ті славні часи», то, зрозуміло, без будь-яких вагань вирішив зрадити свої принципи.

— Гаразд, — погодився я. — По одному келиху з охотою!

Ми зустрілись о шостій годині, а розійшлись о дев'ятій, коли офіціантка люб'язно порадила нам більше не замовляти напоїв. Власне, ця порада стосувалась Делчо Єнева, який бив кулаком по столу.

Ми багато дечого пригадували з того, що було в те літо, і кожну пригоду відзначали цоканням келихів. Найбільше говорили про лаборантку, але я вам передам тільки ту частину спогадів Делчо Єнева, яка є продовженням моєї перерваної розповіді про Андрія.

«Ми вийшли з табору мовчазні, навіть трохи незадоволені. Ти повинен мене зрозуміти — я мав підстави бути в кислому настрої, бо ніс на спині великий вантаж. Причому більша його частина належала не мені. Я ніс ті речі, що призначались для Андрія, і стогнав під тягарем плаща й ковдри, якими закохана жінка хотіла зберегти здоров'я свого любимого. Любимим був не я, і це найбільше мене мучило. Ти, певно, мене розумієш? Взагалі гадаю, що не знайдеться чоловіка, який почував би себе щасливим у такій ролі! Безсумнівно, немає такого. Отож, настрій у мене був поганий, і я йшов похмурий, час від часу крадькома поглядаючи на свого супутника й дивуючись: невже і йому тяжко? Рюкзак? Дійсно, він був набитий різними речами, з нього стирчали якісь держаки, кілки, та для його широких плечей це була дрібниця. Ясно, що не рюкзак обтяжує його. «Щось ятрить йому душу», подумав я і відразу догадався: адже позавчора начальник лаяв його за той ескіз із форелями? Нелегко, коли тобі зробить нагінку такий, як Спиридонов. На мене гримали часто, і тому я співчував Андрію. «Хоч він заслуговує, — думав. — Вигадав, що знайшов смарагдову жилу, а начальникові показує план місцевості, де водяться форелі». Одначе думав і інше: «Ну, гаразд, полаяли його. З ким не буває? Визнай свою вину, як належить. Пройде день, настане новий, все забудеться. Якщо все пам'ятати, то до чого можна дійти? Чи не так? Є гріх, буде й прощення, правда? Навіщо так переживати? Молодий, здоровий, дівчата зітхають по ньому, все життя попереду — чого там сумувати? Та я б на його місці ще й підсвистував!» — так я собі думав ї крокував, намагаючись не відставати від Андрія. Сонце вже піднялось над лісом і, хоч не було ще дев'яти годин, припікало не на жарт. Мені стало так прикро, що я, не кажучи ні слова, цілком свідомо намацав пляшку Зюмбюлева, відкрутив корок і ковть-ковть — надпив трошки. І знаєш, повеселішав! Немов вітерець обвіяв мені душу. А мій супутник став дибки! «Віддай!» кричить. І вирвав пляшку з моїх рук. Розмахнувся, — і вона описала параболу над верховіттям. Я й незчувся, як вона зникла.

— Але чому? — питаю його. — Адже ж тут нема ні Папазова, ні навіть його тіні. Чому, кажу, ти розбив пляшку? Чи знаєш ти, що це подарунок від Зюмбюлева, і цей подарунок зроблений тобі? Хіба так можна робити?

А він дивиться і навіть не моргне.

— Можна, — каже. — Я не маю потреби в таких подарунках.

Я скипів:

— Ах, так? — питаю. — Не маєш потреби! Ану стривай! — зняв рюкзак, розв'язав його і почав кидати під ноги Андрію ковдру, плащ-палатку, термос, пакунки і пакуночки. Все. Цукор висипався, яблука розкотились. — Це, — кажу, — не моє. Це, — кажу, — лаборантка дала мені, щоб ти загортав свою ліву ніжку, бо маєш ревматизм. Щоб вкривався від дощу. Щоб варив собі кофе. Зажди! Ось і варення. Щоб солодив ротик, коли буде гірко. А яблука від Марка Маринова. А напій — я вже сказав тобі — від Зюмбюлева. Ось так. Давай тепер збирай свій багаж: він твій.

А він дивиться на мене, ніби вперше побачив.

— Ти не жартуєш? — питає мене, а голос такий м'який, наче шовковий.

Він нагнувся, взяв одне яблуко, та не вкусив, а потримав у руці, немов вимірював його вагу. Обличчя в нього полагіднішало, стало аж наче ніжним.

Я зав'язав свій рюкзак. Він став куди легшим!

— Ну, — говорю йому, — кожен носитиме своє. Ходімо.

Сказав, і щось мене заїло. Якесь особливе почуття. Так зі мною буває завжди, коли розкаююсь.

Він згорнув ковдру, плащ-палатку, взяв і термос. Інші речі сховав під кущем і всміхнувся до мене, наче між нами нічого не сталося!

— Треба було мені зразу сказати, я б не допустив, щоб ти носив мої речі. — Сказавши так, він додав: — Ти ж слабший за мене. Якщо тобі буде важко, не соромся, скажи. Я допоможу. Я можу носити на спині втроє більший тягар. Така моя комплекція. Ти вибач мені, я не знав.

Я не відповів йому нічого.

Якийсь час ми йшли мовчки, і кожен дивився поперед себе. Коли дорога вийшла на полонину, він вийняв карту району і сіпнув мене за руку:

— Приготуй блокнот і візьми компас, — сказав мені. — Звідси розпочнемо.

Ну… І почали.

Я й раніше був в експедиціях, і потім — це ж моя професія. Але те, що я пережив у ті дні, — це, кажу тобі, неповторна річ, фантастична.

Я знав, що він наполегливий дослідник. Для нього ніяких перешкод нема. З усякого становища знайде вихід, — на животі буде повзти, лізтиме, але добереться куди потрібно. Важко, коли ти його супутник, та ще й незграбний! Розіб'єшся об каміння і ще, чого доброго, шубовснеш у якусь криницю. Може, ти не дуже терплячий? То зіпсуєш собі нерви, дивлячись, як він перебирає камінці, ніби кожен з них — рідкісна дорогоцінність, діамант.

В ці дні, як кажуть, він перевершив самого себе, мабуть, аршинів на десять. Спочатку все йшло тихо, мирно, доки він не натрапив на першу жилу, доки не намацав першу жовто-зелену грудку. І з цієї миті він перетворився на живу геометричну прогресію. Друга жила розпалила його вчетверо більше і так далі, поки він не став схожий на невгамовну, несамовиту стихійну силу, що не знає ні сну, ні відпочинку.

Рив землю — і не до присмерку, а до справжньої, безпросвітної ночі. Тоді розкладав багаття і при його світлі упорядковував свої проби, нумерував їх, записував у блокнот. Заставляв мене називати точні координати кожного місця, де ми знаходили руду. Від ранньої зорі до пізньої ночі він лічив і перелічував градуси та кути, креслив ескізи й карти, наносячи на них пласти і схили, а коли засинав, з його уст сипались цифри і формули. І сон у нього був не сон, а кошмар. Правду кажу тобі: вранці я вставав з почуттям людини, яка повинна вирушати в безконечні мандри по всіх колах пекла.

Прошу тебе, май на увазі й інше. Сухої їжі вистачило тільки на три дні. В навколишніх селах ми без особливих труднощів дістали собі провізію. На третій день він сказав мені: потерпи, завтра ми повинні зробити ще це. На четвертий — те. Ввечері він навіть не їв, віддаючи все, що лишилось, мені. П'ятий і шостий день ми просиділи на сухарях та воді.

Тепер я питаю себе: навіщо він так несамовито працював у ті дні? Що то був за божевільний поєдинок з часом? Вилю Власев розрахував строк дуже економко: чотирнадцять днів. А ми завершили дослідження і картографування району за сім. В останній вечір я спитав його:

— Ну хіба такі темпи не божевільні? Ти що? Жити тобі набридло, чи що?

А він мовчав і мовчав, якось сумно посміхаючись.

— Якщо тобі тяжко, — то лишайся тут, — сказав зрештою. — Або повертайся в табір. Я, — каже, — і сам справлюсь з ескізами. Як хочеш, я не примушую тебе!

Ось так мені говорив. А обличчя змучене, витягнуте. Він немов старів щодня на кілька років. Тільки очі блищали, палаючи, ніби в лихоманці.

Як його залишити? Адже і я маю якусь гідність? Серджусь на нього, аж лаятись хочеться, і в той же час шкодую. Таке складне почуття, що не можна й уявити.

Ось так було.

На сьомий день в обід ми закінчили дослідження. Доводилось тобі взнати справжню радість? Я до того ще ніколи нічого подібного не відчував. Ту радість, яку я переживав, коли ми вирушили назад до табору, не можна описати словами. То була не радість, а якесь дике почуття, ніби я хильнув чистого спирту. Ти пив коли чистий спирт? Це такий напій!..

Андрій — подумай тільки! — взяв на плечі свій рюкзак, та ще й мій. Мій рюкзак був доверху набитий камінням. А я вже й так ледве плентався, — звідки в мене сили нести його?

Ми зробили зупинку на тому місці, де Андрій сховав провізію лаборантки. Все було ціле. Тільки бісквіти були з'їдені до крихітки. Мабуть, степовими мишами. Ех, якби тоді побачила моя жінка, як я загрібав просто пальцями варення! Справжнісінький тобі готтентот! Б'юсь об заклад, вона б нізащо не вийшла за мене заміж.

Ото запихаюсь я, очі блищать від блаженства, а мій герой з'їв ліниво один-два кусочки цукру, ніби щойно встав з-за новорічного столу. Потім сів на пеньок і старанно поголився.

Коли ми вже наближались до табору, я відчув, як щось кольнуло мені в шлунку. Голова в мене пішла обертом, я передав папери Андрію, через силу доплентався до палатки і, як був, одягнений впав ниць на ковдру. Все потонуло в страшній імлі».

Тепер ви дозвольте мені самому продовжити оповідання, хоч я і розумію, що це дуже незручно, — адже вся моя розповідь, по суті — переказ того, що я чув від інших людей, свідків і учасників цієї цікавої історії.

Як я вам уже казав, у таборі бригади, крім сторожа з села Цвят і цигана, що доглядав мулів, лишились тільки Вилю Власев та лаборантка Рашеєва. Ви помилитесь, якщо подумаєте, що ці люди тільки й знали, що спати і проводити час в пустих розмовах та прогулянках по околицях. Можна з певністю сказати, що вони виконували свою роботу не менш сумлінно, ніж інші члени бригади.

Вилю Власев вставав рано, інколи ще перед сходом сонця, відламував кілька шматків черствого хліба, брав ящик і сідав на низенького мула Мілчо. Міцно обхопивши руками його волохату шию, він погойдувався на його спині. Коли словами, коли ціпком поганяв він мула до тих місць, де працювали геологи, і, орієнтуючись без компаса, завжди знаходив потрібне місце в одноманітному, густому й рівному лісі, без доріг і стежок. Перевіряв роботу, давав поради, потім складав у бесаги зібрані проби, прикріплював їх до мулячого сідла і о четвертій годині дня повертався в табір. Лаборантка Рашеєва приймала від Власева проби і одразу ж бралась до діла. Вона робила аналізи, описи. Терези, лупи, мікроскоп, спиртівки, скляні пробірки, — все включалося в дію, щоб відкрити істину — тобто наявність металу і процент цього металу в гладеньких грудках руди.

А сторож, стоячи біля входу в палатку, дивився на всі ці процедури і, розкривши рота й похитуючи головою, прицмокував. Він без упину дивувався спритній, як білочка, дівчині, і шанував її навіть більше, ніж «командира». Вона здавалась йому чарівницею, якій відкриваються таємниці природи. Цей німий подив перетворився в дивну прив'язаність: вночі він стояв на варті тільки біля її палатки і готовий був застрелити кожного, хто б спробував завдати дівчині якогось лиха.

Вилю Власев зустрів Андрія недружелюбно, насупившись, як зустрічають непрошеного і неприємного гостя. Знов якась безумна ідея запаморочила йому голову! Що тепер з ним робити? Дослідження району через нього затягнеться, це в основі зруйнує стрункий робочий графік. Тепер усі намічені строки поламаються і ясна, обдумана і добре спланована система виявиться мильною булькою.

— Ну, доповідай, — пробасив він, не дивлячись на нього, і подумав: «Яке стягнення накласти на нього? І чи не послати рапорт Славі Спиридонову»?

— От я і повернувся, — промовив Андрій. Він обійшов стіл і всміхнувся. — Повернувся, як бачите, благополучно.

— Так, я бачу, що ти повернувся, — почав Вилю Власев, намагаючись надати обличчю суворішого вигляду. — Це очевидно. Та в зв'язку з цією очевидною істиною я хочу з'ясувати ось що: хто дозволив тобі залишити робоче місце? Кого ти спитав, перш ніж достроково припинив дослідження?

— Ви даремно здіймаєте галас, — засміявся Андрій. Він потер почервонілі від безсоння очі і помовчав. — Ви бачите в мені тільки скомпрометовану людину, так?

— Не зовсім, — відповів Вилю Власев. — Все-таки ти ще не повністю скомпрометований. По-моєму, ти втратив щось близько шістдесяти процентів свого доброго імені. Тридцять процентів казками про берил і другі тридцять — отим свинством перед Спиридоновим. Але тепер я бачу, що ти на шляху до втрати і тих останніх сорока процентів.

— І мені шкода, — сказав Андрій.

Він вийшов і за кілька хвилин повернувся з двома повнісінькими рюкзаками. Потім вийняв з планшетки ескізи картографа й обережно поклав їх на стіл.

— Шкода, що й на цей раз ви далекі від істини! — Андрій сів біля столу, витяг цигарку і спокійно закурив. Це була перша цигарка, яку він курив після семиденної перерви, з часу, коли він покинув табір. — І про минуле помиляєтесь, і догадка ваша про теперішнє невірна. Дозвольте, хоч мені дуже незручно поправляти такого досвідченого, як ви, зауважити, що в теперішньому припущенні немає і одного процента істини. Воно цілком вигадане.

Він підвівся, розв'язав рюкзаки і постукав пальцем по ескізах.

— Це геодезичні ескізи району X. Тридцять штук. Якщо ви нанесете їх на загальний план району, то будете мати повну картину місцевості і напрямків рудних жил. Є й проби з кожного місця. — Він показав на рюкзаки. — На етикетках я позначив ті ж номери, що й тут, в ескізах, — отже, картина ясна.

— Стривай! — перервав його Вилю Власев, відступаючи назад від столу. — Що ти хочеш сказати? Що вже дослідив увесь район?

Андрій, не відповідаючи, зім'яв недокурену цигарку і викинув її.

— Ти розігруєш комедію, як перед Славі Спиридоновим, чи що!

— Район досліджений по градусах віялоподібних з точністю до одної мінути.

Він струсив попіл з рукава і вийшов.

Біля його конусоподібної палатки стояла лаборантка. Побачивши його, вона притисла руки до грудей і зблідла.

— Ніяких пригод, — усміхнувся Андрій і запитав, пильно дивлячись їй в очі: — Ти часом не хвора?

— Чому ти повернувся? — прошепотіла вона і похитала головою. — Це погано. Треба було витримати до кінця!

— Невже? — позіхнув Андрій. — До кінця! — Він зняв куртку й розправив плечі. — Знаєш що, — сказав він, — дай трохи аспірину Делчо Єневу. І чай приготуй йому, якщо можеш. Недобре, що ти хворіла.

Андрій витягнувся на плащ-палатці і закрив очі.

— Напевно, з часом… Що я хотів сказати тобі?

Голос його стих.

Дівчина присіла в головах, схилившись над ним.

— Що?

Та він уже дихав глибоко — заснув.

Рашеєва встала, оглянулась, побачила в кутку палатки свою ковдру з мериносової вовни, розгорнула її і тихенько, затамувавши подих, дбайливо вкрила Андрія.

Тільки вийшовши з палатки, вона глибоко вдихнула повітря і раптом побачила сторожа, який стояв по той бік шляху і махав їй рукою.

— Тебе головний кличе, — крикнув він.

А «головний», уткнувшись носом в ескізи і не відриваючи від них очей, сердито пробурмотів:

— Каже, що дослідив весь район. Байки! Він взагалі фантазер. Але для чого вводити в оману людей? Я певен, що половина цих проб з етикетками — звичайнісінький щебінь!

— Зараз же почну перевірку! — сказала, зашарівшись, лаборантка.

— Дивись добре! — підняв палець Вилю Власев. — Краще приглядайся! — Він помовчав. — А втім, я перегляну ці ескізи і сам прийду допомогти тобі. Ти розпочинай.

Другого ранку Вилю Власев приготував кофе у великому кофейнику і послав сторожа покликати Андрія. Коли геолог увійшов у палатку, він запропонував йому сісти, налив чашечку кофе і стримано всміхнувся.

— Результати перевірки вийшли на твою користь, — сказав Вилю Власев, голосно сьорбаючи кофе. — 3 шістдесяти чотирьох проб тільки одна не дала належного результату. Взагалі можна вважати, що ти завдання виконав задовільно.

— Більш-менш! — засміявся Андрій.

— Безперечно, — вів далі Вилю Власев, — найбільш приємно, що район цей багатий міддю, — отже, дослідження підтвердило вірність моїх передбачень. Тепер я напишу начальнику служби рапорт з проханням прислати зондерів.

— А для мене покарання не попросите? — закинув слівце Андрій.

Вилю Власев задумався. Він поставив порожню чашечку на блюдце, потримав, розглядаючи візерунок, що утворився від осадку кофе на дні чашечки і, нарешті, промовив:

— Твій випадок досить складний. По-моєму, ти заслуговуєш і покарання, і похвали. Причому сорок процентів покарання ї шістдесят процентів похвали. Я б похвалив тебе за те, що з шістдесяти чотирьох проб тільки одна виявилась негідною. А покарав би за твою несамовиту запальність. Справді, чого, власне, ти досяг цим необдуманим штурмуванням часу? Виснажив і себе, і товариша та ще й порушив мої плани. Я виділив для дослідження району чотирнадцять днів, а ти завершив роботи за сім.

— Це справді біда, — зітхнув Андрій.

— Так, — кинув Вилю Власев. — В певній мірі біда. Наша дослідницька робота вимагає спокійної ритмічності, все має бути вказано наперед і уточнено. А ти ставиш мене перед здійсненим фактом, ламаєш увесь графік! Що лишиться від цього графіка, якщо ніхто не буде дотримуватися строків, передбачених мною? Взагалі не буде графіка. Настане хаос, каша. Взагалі — анархія і нігілізм.

— Погано, — зітхнув Андрій, ледве стримуючи сміх.

Вилю Власев помовчав.

— Ось що, — сказав він, повеселішавши. — Я визнаю, що район досліджений. Але вважатиму, що роботу закінчено лише 15 липня, тобто це буде через шість днів. В такому випадку і ритмічність буде збережена, і графік не постраждає від змін. Все лишиться в повному й строгому порядку.

— Коли повернемось у Софію, — зауважив Андрій, — я прославлю перед найвідповідальнішими людьми ваш соціалістичний метод роботи.

Він з притиском вимовив слово «соціалістичний», та керівник бригади, як видно, не збагнув, до чого це. Він навіть всміхнувся:

— Недобре хвалити своїх начальників, — сказав Вилю Власев.

— Хвалити їх, чи ні і як — це вже моя справа. — Андрій підвівся. — Я вільний? — запитав він, і обличчя його витяглось, ніби від того, яка буде відповідь, залежало щось дуже важливе, вирішальне в його дальшому житті.

— Та роби як знаєш, — розвів руками Вилю Власев. — Інші групи укомплектовані, працюють, і, якщо я направлю тебе до них, ти своїм несамовитим запалом дезорганізуєш усіх, внесеш розлад. Ніхто не зможе йти з тобою в ногу, бо там нема делчо-єневих, яких би ти водив за ніс, а є тверезі люди з спокійними нервами, чужі будь-якому авантюризму. Ні, будь ласка, навіть не проси, щоб я тебе направив до них. Таких речей я не допущу!

— Ех, шкода! — полегшено зітхнув Андрій. — Як скажете, так і буде. Буду вас слухатись.

— Так, так! — Вилю Власев задоволене глянув на юнака і потер руки. — Треба слухатись! В тобі є домішка летючого темпераменту. А добрі поради для слухняних людей — немовби хімічні каталізатори. Вони прискорять випаровування цієї домішки в твоєму характері, і згодом ти станеш позитивною, зрілою людиною. Так. А зараз ти вільний — я не хочу морочитися з тобою. У мене й без того досить неприємних турбот. Подумаю про тебе вранці 15 липня.

Андрій вийшов, не поспішаючи, та, зробивши кілька повільних кроків, враз зірвався і побіг до палатки. Схопив рюкзак і бігом кинувся до лаборантки.

— Ти завідуєш складом? — запитав її і, не чекаючи відповіді, поквапливо почав викладати: — Мені потрібна вірьовка для лазання по скелях… крім того, десять пар сталевих скоб для східців. Молоток для забивання. Молоток для видовбування я маю, ось, — він постукав по рюкзаку. — Пачку сухарів, трохи кофе, цукру і більше нічого. Швидше! Швидше, поки Вилю Власеву не прийшла в голову інша ідея!

Рашеєва дивилась на нього широко розкритими, здивованими очима і мовчала. Цілу ніч дівчина досліджувала його проби, і руки в неї тремтіли від перевтоми.

— Давай, люба, тільки не метушись! — нетерпляче казав Андрій.

В це слово «люба» він не вклав ніякого почуття, а дівчина відчула в ньому справжню ласку.

— Куди ти підеш? — спитала й зашарілась. — Чому не лишишся, хоч трошки поговоримо з тобою! Я так радію твоєму успіху! І яких тільки страхів не було в моєму серці! Чого я тільки не передумала за ці сім днів! Лишись!

— Ет, дурниці! — розсердився Андрій. — Саме тепер мені тільки до розмов! Ну, давай вірьовку та інші речі, інакше я сам піду на склад!

Рашеєва постояла хвилинку, наче ці грубі слова приголомшили її, потім одразу відступила назад.

— Ти йдеш туди… по берил? — пошепки запитала вона.

Андрій насупився.

— Куди йду і чого, — то моя справа! А ти не затримуй мене!

Дівчина взяла з його рук рюкзак і попрямувала до складу, похнюпивши голову.

Андрій тимчасом сів за стіл, відсунув епруветки та пляшки і, вийнявши з похідної сумки аркуш паперу, компас та масштабну лінійку, почав креслити.

За чверть години Рашеєва насилу тягла переповнений рюкзак.

— Знов напхала різних дурниць! — насварився Андрій. — Однаково ж я їх викину, так і знай!

Дівчина мовчала. Виглядала спокійною, тільки руки ніяк не могли знайти місця: то поправляли косинку на голові, то м'яли і без того зім'яте плаття.

— Слухай, — Андрій схилився над нею, — ти ж знаєш, що таке берил, правда? Вилю Власев дає мені шість днів відпустки, і я зроблю злочин, якщо не скористаюсь нагодою. Берил — велика річ, за нього варто потрудитись! Хай «невидимий» лусне з досади, а я його перехитрю! — Він посміхнувся. — Якщо ж він мене перехитрить… Ось тут, на цьому клаптику, я позначив напрямок, віддаль і те місце, де треба шукати… Чого так жалісно дивишся на мене? Ти що — не хочеш, щоб я йшов?

Вона похитала головою, намагаючись усміхнутись.

— Іди, — промовила, — шукай. Бажаю тобі успіху.

Взяла папірець і сховала на грудях, біля серця, де жінки ховають таємні, найдорожчі для них листи.

— Бажаю успіху, — повторила вона.

Тепер, коли Андрій уже підійшов до виходу, йому захотілося сказати їй щось приємне, веселе, але, як це завжди буває, всі хороші, лагідні слова вискочили в нього з голови.

— Ну, до скорого побачення, — кивнув їй Андрій. — А Делчо Єневу передай, що дуже шкодую через той випадок з пляшкою. Він зрозуміє. А як тільки ми повернемось у Софію, я подарую йому дюжину таких пляшок. Так йому й перекажи.

Їй здалось, що вона провела його веселим радісним поглядом… Коли людина вирушає в дорогу, її треба проводжати веселими очима, щоб дорога була легкою.

Вона сіла на своє вузьке похідне ліжко й задумалась. Власне, думок ніяких не було. В її душі відразу запанували зимовий холод і порожнеча. І в цьому холоді, серед порожнечі, в якій вона ніби потопала, не ворушилась жодна ясна, свідома думка.

В цей же день після обіду Вилю Власев, сівши верхи на мула, прибув на об'єкт Павла Папазова. Слово за словом розговорились і про Андрія. Коли парторг почув, що той дослідив район X за сім днів, він, завжди стриманий з Вилю Власевим, на цей раз аж підскочив і, схопивши кашкет, з усієї сили вдарив ним об землю.

— Герой! — вигукнув він. — Оце справжній позитивний герой нашого часу, соціалістичної епохи. Браво! Я завжди думав, що в Андрієві є щось виняткове, прекрасне. — Парторг підняв кашкет і почав його очищати від пороху. — Цим своїм подвигом хлопець змиє ту ганебну пляму, якою забруднив своє ім'я перед Спиридоновим. Передайте йому, що я радий, щиро радий і вітаю від усього серця!

Вилю Власев зневажливо знизав плечима.

— Я не відчуваю особливого довір'я до таких людей, — промовив він. — І взагалі, не поважаю тих наукових робітників, які на сто процентів віддаються пориву. Я думаю, що поваги гідні ті трудівники науки, які не знають примх настрою, а завжди працюють уперто, систематично і спокійно. Андрій не належить до них.

— Ви, як геохімік, — видатний, а у ставленні до людей користуєтесь старими методами. Що б не було, я в усякому разі прошу вас поздоровити його від мого імені.

Вилю Власев махнув рукою.

— Де я його наздожену, — сказав він, — щоб поздоровити. З самого ранку він подався кудись і, гадаю, повернеться не раніше, як через чотири-п'ять днів.

Павел Папазов саме підносив запалений сірник до цигарки, та коли почув ці слова, його пальці затремтіли, і він впустив його на землю.

— Що ви кажете? — нахмурився він. — Ви йому дали відпустку на п'ять днів?

— А навіщо його затримувати? — здивувався Вилю Власев. — Він закінчив роботу, виконав своє завдання, — та й усе! До п'ятнадцятого липня хай мандрує, де хоче! Я не з'їхав з глузду, щоб посилати його комусь на допомогу. Воронь боже! його допомога небезпечна. Я не рискую.

— Не рискуєте! — Павел Папазов похитав головою. — Не рискуєте своїм спокоєм, я знаю! Заради цього вашого спокою ви дозволили йому робити нові дурниці. Ви його штовхнули на них!

— Я не розумію вас, — підвів брови Вилю Власев. — Що ви хочете цим сказати?

По тонких губах парторга проповзла болісна посмішка.

— Знаєте, що ви зробили? — зітхнув він. — Ви дали йому можливість знову займатись шуканням цього фантастичного берила. Знов надокучати відповідальним людям усякими дурницями. Ви ж знаєте його манію? Він тепер знову скомпрометує себе і невідомо які дурниці вигадає… Я хотів представити його відмінником походу, щоб якось змити ту ганебну пляму… А ви своєю безтурботністю, товаришу Власев, вирвали з моїх рук певний успіх. Ви провалили одного відмінника, ось що я вам скажу!

Вилю Власев зніяковіло топтався на одному місці.

— Я й забув про той клятий берил, — промовив він.

— Що зроблено, те зроблено! — сумно всміхнувся Папазов. Він запалив цигарку і замовк.

Через годину, коли Вилю Власев примощував клунки на мула, до нього підійшов Ігнат Арсов і почав йому допомагати.

— Залиште, ви обдерете собі руки цими вірьовками! — тихо бурмотів він. — Дайте мені! Мої руки і без того загрубіли від кирки. Це вже не руки, а лопати. Дайте!

Доки сперечались, кому зав'язати мішки з камінням, до них підійшов парторг Павел Папазов. Глянувши на них, він посміхнувся і лагідно заговорив, ніби зовсім забув про випадок з Андрієм.

— Знаєте, мене вчора відвідав один мій знайомий з села Цвят. його послала партійна організація із спеціальним дорученням.

— Яким дорученням? — злякався Вилю Власев.

— Кооператори закінчили жнива, виконали поставки ї тепер хочуть від нас почути, що робиться у нас і взагалі в світі.

— То хай слухають увечері останні вісті. Хто їм заважає? їхнє село електрифіковане, в бібліотеці є радіоприймач, на площі — гучномовець. Чого їм іще треба?

— Ви забуваєте, товаришу Власев, що ми зайняли бібліотеку, перетворивши її в склад. Забуваєте, що ключ від залу лежить у вас в кишені, — усміхнувся Папазов. — Адже вони роблять нам послугу — забезпечують хлібом і продуктами.

— Ми ж за це платимо, — сказав Вилю Власев.

Павел Папазов аж здригнувся, але оволодів собою.

— Вибачте, — сказав він, — коли я слухаю такі слова, то, їй-богу, червонію від сорому, наче дівчина. Товариські послуги не оцінюються грішми. Ці чудові люди сумлінно працювали, вчасно виконали зобов'язання перед державою — чому не приділити їм невеличку увагу, на яку вони тисячу разів заслужили?

— Що ви конкретно хочете від мене? — нетерпляче запитав Вилю Власев.

— Дуже мало. Давайте підемо до них. Якщо ви проти, я піду сам. Я обіцяв, що прочитаю доповідь, і ви, мені здається, це знаєте.

— А хто виконуватиме наш план?

— В роботі ми попереду. Будьте спокійні.

Керівник бригади поплескав мула по шиї, вийняв блокнот і довго розглядав сторінку, на якій зверху було написано червоним олівцем: «Група А».

— Ви, товаришу Папазов, виконали тільки на 1 процент більше, ніж інші, — сказав він. — Дуже шкодую. За один процент я не можу дозволити вам ніякої відпустки.

Павел Папазов почервонів, потім зблід. Очі його потемнішали, він зробив крок вперед, але Ігнат Арсов схопив його за руку.

— Прошу тебе, — прошепотів він, — цю доповідь зроблю я. Чи не все одно, хто її буде читати? Важливий результат, а хто доповідач — не має значення. Я сам — ніщо, але мені здається, що провести бесіду можу. Дозвольте мені, — звернувся він до Вилю Власева, — у мене 15 процентів виконано понад графік.

Вилю Власев переглянув його маршрут і кивнув:

— Точно, п'ятнадцять, ви ніколи не помиляєтесь у процентах. Ви маєте законне право на відпочинок на два дні. йдіть!

Він заховав блокнот, охопив мула за шию і через силу виліз на нього.

— Якби не ці п'ятнадцять процентів, я б ні в якому разі не дав вам відпустку, — сказав він.

— А ви не підете? — запитав його Ігнат Арсов.

— Тільки цього мені й невистачало. Можна подумати, що я вже все зробив. — Він вдарив мула, навіть не махнувши рукою на прощання.

Вечоріло. Сонце ще не заховалось за Странджанські гори, а на ліс вже спускалась синювата ніч. Внизу, біля прогнилих пнів, порослих кущами, темніла густа тінь присмерків, а вгорі, крізь просвіти в зеленому склепінні розкішних крон, поблискували то сині, то фіолетово-рожеві клаптики чистого літнього неба.

Мул, нагнувши голову, шукав дорогу в чагарниках, а Вилю Власев дрімав на його спині і, гойдаючи ногами, думав про речі, які нічого спільного не мали з геохімією, з бригадою, з відкритими покладами мідної руди…

Біля входу в його палатку сиділи два чоловіки. Вони грали в шашки, а поверх їх голів з цікавістю заглядав суворий сторож села Цвят. Один із незнайомців був одягнений у картату спортивну сорочку, що наполовину вилізла з штанів, і взутий у важкі туристські черевики, шия в нього була обмотана вицвілим червоним шарфом, з-під якого виднілось бронзово-смугляве тіло. Другий був у синьому картузі і бархатній куртці з накинутим на плечі потертим прогумованим плащем.

Бай Стаменко по-військовому виструнчився, козирнув і, кинувши погляд на гостей, поспішно доповів:

— Ці двоє, товаришу начальник, питаються про роботу. Я наказав їм почекати на тебе, щоб ти сам розібрався. Вони мають посвідчення, а також лист від районного комітету.

«Дуже вони мені потрібні! — подумав Вилю Власев. — Замість смачної вечері — неприємні розмови. Оце пощастило!»

Він запросив гостей у палатку і вирішив не возитися з ними. Хоч вони принесли лист з районного комітету, та що з того?

— Даремно ви били ноги, — почав він, скидаючи піджак. — Зовсім даремно. Це геологічна бригада, і в чорноробах ми потреби не маємо.

Той, що в бархатній куртці, оглянув палатку і, не поспішаючи, впевненими рухами, наче був у власному домі, спустив завісу входу. Другий зняв скло з лампи, чиркнув сірником і запалив гніт.

— Я не просив вас хазяйнувати! — насупився Вилю Власев.

Той усміхнувся. Він був старший за свого товариша, вилицюватий, з трохи горбатим носом, гострою борідкою, що стирчала вперед, схожа на місяць-молодик. Він посміхався, а очі дивились пильно. Вилю Власеву здалось, що вони оливково-зеленуватого кольору.

— Не гнівайтесь, — сказав гість. — Ми не великі пани, звикли самі себе обслуговувати.

Молодший заправив сорочку, глянув у дзеркало, що висіло на стовпі посеред палатки, і почав старанно зачісувати розкуйовджене волосся.

— Товаришу Власев, — сказав старший, — ми дуже просимо вас не гніватись на наш несподіваний візит. Це наш службовий обов'язок.

Він вийняв з кишені посвідчення і подав його начальнику.

Вилю Власев надів окуляри, підійшов до лампи, прочитав написане, потім довго і старанно розглядав печатки, підписи, ніби якийсь ієрогліфічний лист.

— Тут прикордонний район, — вів далі старший. — Це зобов'язує нас бути особливо пильними. Будьте ласкаві, дайте список ваших людей.

— Треба було сказати, щоб приготували кофе, — проковтнув слину Вилю Власев, повертаючи документи.

— Не турбуйтесь, — сказав молодший. — Ми побажаємо вам доброї ночі раніше, ніж закипить кофе.

— Хіба ви не заночуєте тут?

— Виходить, що так, — сказав молодший.

— Куди ж ви дінетесь серед ночі в лісі? — здивувався Вилю Власев. — Ви і носа свого не побачите в такій темряві! Небезпечно. Можна заблудитись.

— А ви б не пішли вночі, якби це було потрібно?

У Вилю Власева аж мурашки по спині забігали від цього запитання.

— Не пішов би, — відповів він.

— Ведмедів боїтеся, — засміявся молодший. — Не бійтесь! Уночі в цих краях блукають тільки шакали.

Поки вони вели розмову, старший переглянув список, потім запалив цигарку і запитав:

— Ваші працівники, наскільки я зрозумів, зараз на об'єктах, позначених буквами А, Б, В та X? Так?

— На об'єктах, — кивнув Вилю Власев.

— Не поспішайте, — сказав старший лагідно. — І всі вони зараз на об'єктах?

— Майже.

— Значить, є люди, які в цей час не на позначених пунктах? Якщо вам не важко, я попросив би вас пригадати, кого саме немає. Зачитати список?

— Нема потреби, їх двоє-троє. Зовсім незначна кількість. Один процент.

— Двоє-троє, — повторив старший.

— Делчо Єнев, — почав Вилю Власев. — Він тут. Чуєте — грає на окарині1. Потім Андрій Андрєєв… От про нього не можу сказати нічого певного. Він завчасно закінчив дослідження району X, і я вирішив дати йому відпустку на кілька днів. Дуже здібна людина, але над міру запальна і тому іноді робить дурниці.

— Наприклад?

— Наприклад, уявив собі, що тут десь є сліди берила, і я певний, що він знову подався в ті місця. А втім, ви знаєте, що таке берил?

— Гадаю, що його не їдять з молоком, — засміявся молодший.

Той, що в куртці, стрельнув очима в його бік, і молодший випалив одним духом:

— Мінерал, з якого добувається метал берилій, вдвоє легший від алюмінію.

— Вірно, — сказав Вилю Власев. — Стратегічний мінерал. Приємно, що ви розумієтесь у мінералогії.

— Ви сказали, що той Андрій Андрєєв, — перервав його старший, — знову кудись подався. Чому «знову»?

— Минулої осені він був у цих краях. Гадаю, що якраз тоді він і натрапив десь на сліди, тобто на уявні сліди берила.

Старший, помовчавши якийсь час, запитав:

1 Глиняний або металічний духовий інструмент у формі довгастого яєчка, по звуку подібний до флейти.

— А хто третій?

— Ігнат Арсов, з групи парторга. Минулої осені* він знайшов у цих місцях багаті поклади міді. Я дозволив йому зробити доповідь у селі Цвят, бо його група на п'ятнадцять процентів перевиконала план. Думаю, що він уже в селі.

Старший замовк.

— А скільки кілометрів звідси до того місця, де, як гадає цей Андрєєв, є берил?

— Бачите, цього я не можу вам точно сказати. Де ці фантастичні місця, я й сам не знаю. Можливо, і, він не знає. Та, певно, блукає в південно-західному напрямку, кілометрів за 15–20 звідси.

Старший, поклавши документи на стіл, підвівся.

— Дуже дякуємо за повідомлення, — сказав він. — Це службове завдання. Де б не були, ми розпитуємо приблизно про одне і те ж. Зрозуміло, бажано, щоб ніхто не знав про нашу розмову.

Він підняв завісу й вийшов надвір.

— Яка темрява, — тихо промовив молодий, нахилившись до вуха Вилю Власева. — Страшно?

— Страшнувато, — сказав Вилю Власев.

Вони взяли рюкзаки, люб'язно попрощались з начальником бригади і зразу ж зникли в непроглядній темряві ночі.

VII

Хто такий «невидимий»? Чи встиг Андрій добратись до тієї таємничої жили, що непоборно притягала його своїм дивним ізумрудно-зеленим кольором?

Ви скоро довідаєтесь про все, але я не думаю, що це найважливіше в моїй розповіді.

Як вам відомо, сам я людина черства, розсудлива, а розсудливі люди люблять послідовність.

Отож заради послідовності я — хоч на короткий час — поверну вас до тих дорогих образів ранньої молодості, які завжди зігріватимуть мені душу найтеплішим світлом. Якби я був схильний до лірики, то без упину розповідав би вам про них. А ви бачите, я виводжу їх на сцену лише за кілька хвилин перед самим фіналом, тобто за кілька хвилин перед тим, як режисер махне рукою і скаже: завіса — кінець вистави.

Ви, мабуть, догадуєтесь, що мова йтиме про Теменужку та Радана.

Бай Дімо продав кізочок Теменужки — він був дуже свідомою людиною і розумів, що не може запобігти тій шкоді, яку завдають ці легковажні тварини, проводячи цілі дні у млині. Продавши кіз, він відправив засмучену дочку до сестри в село Цвят.

І от якось вранці Радан свиснув мені через тин, що відділяв наш двір від двору бая Дімо. Звичайно, краще він би не свистів, бо свист, як не кажіть, є ознакою певної легковажності. Тим більше, що можна було легко перескочити через дядькову комору й гукнути: «Гей, Анастасе, ти встав?» А я відповів би йому: «Встав, прошу!» Але Радан, залюблений у романтиці, легковажно свиснув через тин.

Я не розсердився на нього, а, витягши губи, свиснув теж і висунув голову з вікна. Розумніше було б не висуватись і не показувати нерозчесану голову, бо мене могла б побачити Теменужка, проте я все-таки висунувся і гукнув:

— Я тут! Що нового?

— Є одне діло, — сказав Радан: — Бай Дімо посилає дочку в село Цвят. Хочеш, проведемо її?

Сонце ще тільки почало ховатись за старий горіх, а мені раптом здалося, наче вже вечір. Що я кажу? Мені здалось, ніби наді мною, над цілим світом опускається темна похмура ніч. Я читав у ті дні астрономію і порівнював дівчину з небесним світилом. Правда, це світило не зігрівало мене, але сяяло поруч зі мною, і я радів цьому.

— Ти ще дрімаєш? — шпигонув мене Радан і голосно зареготав. Він був веселий, любив посміятись.

— Ні, вже прокинувся, — відповів я.

— То підеш з нами?

Чи піду з «ними»!.. Для чого Радану треба було це підкреслювати? А втім, для романтиків характерна безсердечність.

— Піду, — обізвався я.

За годину ми вирушили до села Цвят. йшли по стародавній римській дорозі, яку час перетворив у вузький, поритий вибоїнами путівець, що лежав, наче прибита змія, серед лісових хащів. То тут, то там, особливо на поворотах, стирчали уламки гранітних споруд, до половини зариті в землю, вкриті мохом, порослі папороттю і травою.

У Радана була поетична вдача, і тому він помічав лише звалені бурею або висохлі дерева і з жалем хитав головою:

— Б'юсь об заклад, — палко вигукував він, — з одного цього дерева вистачить дров для трьох міських хлібопекарень!.. А з цього дуба, гляньте, які можна зробити крокви для будівель!

І зітхав, бо був сентиментальним.

— Так і згниють. Шкода!

Я не був поетичною натурою, але ці мізерні рештки римського шляху спрямовували думки до античності, до часів Трої; в уяві поставали стрункі ряди когорт, великі каравани, навантажені шовками, золотом, порфіром і іншими дивами. Але я не захоплювався ні золотом, ні шовками, не хвилювало мене і військове мистецтво. Тому когорти й каравани з'являлись і зникали на широкому кам'яному шляху, а я навіть не звертав на них уваги.

Я думав про далеке минуле, а Теменужка й Радан бігали по дорозі або зникали в лісі і зривали якийсь гриб, після чого довго сперечались, — отруйний він чи ні.

А я мріяв про себе: якби не Радан, що розважає її такими поетичними дрібницями, як, приміром, гриби, якби з нею був тільки я… О, тоді вона б одразу побачила, що таке доросла позитивна і розсудлива людина. Я б не розважав її підрахунками, скільки кубометрів дров можна нарубати з того чи іншого гнилого дерева, а повернув би її уяву до античного часу і закінчив би прислів'ям: «Так минає слава світу». Справді, які гриби — чи то печериці, чи сироїжки або мухомори, — які гриби можуть зрівнятися з такою серйозною і у найвищій мірі цікавою розмовою?

Та я, на жаль, був не сам. І тому мовчав. Нехай все-таки вона побачить, що я серйозна людина. А може, буде збентежена моїм мовчанням? Може, підійде до мене й запитає: чого мовчиш, що з тобою? Але я нічого їй не відповім. Тільки всміхнусь.

В обід ми дістались до кооперативної мандри[6]. Вівчарі зустріли нас гостинно, почастували кислим молоком і свіжою бринзою. Три години минуло, поки Радан роздивлявся кошари і збагнув технологію виготовлення масла та сиру.

Потім, коли ми вже далеченько відійшли від мандри, то на роздоріжжі, де шлях розходився трьома вузькими стежками, густо вкритими опалим листям, почали сперечатись: Теменужка казала, що треба йти прямо, я — ліворуч, а Радан — праворуч. Теменужка наполягала, щоб ми слухались її: торік вона йшла з батьком у гості саме цією стежкою, що вела на верхню вулицю села. Радан пригадав, як три-чотири роки тому він був у селі Цвят в якійсь справі і на цьому перехресті повертав праворуч. Мені не доводилось ходити в це село, але, щоб справити враження обізнаної людини, я зневажливо посміхався і мовчки вказував ліворуч. Навіть пішов по стежці, безтурботно посвистуючи.

Не знаю, що змусило їх піти слідом за мною. Може, вони просто не хотіли поступитись одне одному, а може, я вплинув на них своєю впевненістю, але Радан і Теменужка поплентались за мною, і я на мить заціпенів: а коли ця стежка не приведе ні в яке село Цвят?.. А тягнеться на південь, до кордону?

Ви скажете, — чому не глянули на сонце і не зорієнтувались принаймні в основних напрямках?

Річ у тім, що на той час небо затягли хмари і не можна було розібратись, де сонце, і чи взагалі воно є. Більше того, ми навіть не бачили горизонту: попереду, позаду, збоку — всюди був ліс, рівний, густий, темний.

Отак ми пішли, і я зовсім знітився. Було цілком ясно, що по стежці, якою ми пробирались, давно не ступала людська нога.

Так йшли годину, дві. Почало смеркатись, надходила ніч, а попереду ніякого села не було видно. Теменужка перестала співати, Радан усе уповільнював кроки і зрештою зупинився.

— Я пропоную влаштувати бівуак, — сказав він. — Може, це неприємно, але зате розумно. Оскільки ми пішли навмання, то можемо наскочити на якийсь прикордонний пост. Якщо вже не опинились за кордоном.

Теменужка прикусила губу, а я, не знати навіщо, присів і почав зав'язувати шнурок на черевику.

— Завтра я вилізу на якесь високе дерево і розберусь, де ми знаходимось, — сказав Радан. — Зараз треба тільки більше витримки і впевненості.

— Та що ж це?.. — обізвалась Теменужка і зразу ж замовкла. Вона, певно, хотіла щось сказати, але голос їй урвався. Мені здалося, що її душать сльози, і хотів був уже просити пробачення й вилаяти себе останніми словами.

— Нема нічого страшного, — заспокійливо заговорив Радан. — У Теменужки є з собою ковдра й пальто. Назбираємо листя і зробимо їй постіль. А ми запалимо багаття і будемо цілу ніч вартувати біля нього.

— Гаразд, — промовив я, — будемо вартувати.

— А якщо на нас нападе якийсь звір? — злякано спитала Теменужка.

— Які там звірі! — розсміявся Радан. — Я чув, що тут трапляються тільки шакали та дикі кабани. Це не так уже небезпечно. До того ж я маю зброю! Глянь!

Він витяг з куртки довгий, трохи вигнутий мисливський ніж.

— Це не дуже певна зброя, — зауважив я.

— Так, — сказав він. — Якщо вона в таких чорнильних ручках, як твої. А подивись, яка це зброя в моїх руках.

Він відступив на кілька кроків назад, взяв ніж за колодочку, націлився в тоненьке деревце і кинув. Сталеве лезо просвистіло в повітрі.

— Йдіть подивіться, — підвів нас Радан до деревця.

Ніж встромився глибоко — більш як на два сантиметри — у надтріснуту кору.

— Здорово! — вигукнула Теменужка. — Ти герой!

Я знизав плечима і глянув на небо, щоб дізнатися, чи буде дощ. Але нічого не побачив за густими кронами дерев. А втім, я й так знав, що нічого не побачу. Однак все ж подивився.

— А тепер, діти, треба вибрати підходяще місце для ночівлі, — сказав Радан, ховаючи ніж. — Якусь галявину — на ній можна буде розкласти багаття. Ану, за мною!

Було ясно, що він бере ініціативу в свої руки і вважає себе керівником. Не варто було сперечатись. Час ішов.

Сяк-так, ковзаючись по опалому листю і спотикаючись об кореневища, видерлися на похилий укіс. Нагорі, дійсно, було щось подібне до галявинки — глухий куток завдовжки у двадцять кроків, закритий з трьох сторін стінами лісу. З одного боку він виходив до укосу, що спускався вниз майже стрімко, в похмуру, густо зарослу долину. А четвертий бік, до якого вів схил, був відкритий, як вікно.

— Кращого не знайдеш! — радісно вигукнув Радан. — Хоч би як хотів!

Він не був сильним у вигадках, як приміром я, і мені було приємно, що він визнає свою слабість. Кінець кінцем у кожного є якесь слабке місце.

Назбирали листя, зробили Теменужці постіль. Потім запалили багаття і, лише коли язики полум'я піднялися угору, помітили, що спустилась похмура темна ніч.

Ми посідали біля вогню. У нас було дещо з харчів: хліб, сир, помідори, перець, пляшки з водою. Поїли, поговорили. Очі в Теменужки почали злипатися, повіки обважніли, і голова почала хилитись на груди.

— Лягай! — сказав їй Радан.

Вона всміхнулась і, потягнувшись, побажала нам доброї ночі. Вона сказала «добраніч» нам обом, але я почував, що вона дивиться тільки на нього. А може, мені це тільки здалося. Було темно і, хоч палав вогонь, не можна було все добре розглядіти.

Я наскуб папороті, постелив собі і ліг біля багаття.

— Ти можеш спати, — звернувся я до Радана. — Я ляжу, та навряд чи засну до півночі. У мене взагалі поганий сон.

Так йому сказав. Був певен, що не засну. Однак мене швидко здолала ганебна втома, — через десять хвилин після того, як заявив, що не спатиму до півночі, — я вже спав, як мертвий.

А вночі трапилось от що.

Радан вкрив мене своєю курткою, наламав гілок і ще якийсь час підтримував вогонь. Незабаром вітер розігнав хмари, і з-за лісу викотився великий повний місяць. Стало видно, наче на світанку. І Радан перестав підкидати хмиз у багаття, йому надокучило, та й до того ж він не хотів розбудити нас. йому стало холодно сидіти в самій сорочці, і він почав ходити туди й назад по галявині, потираючи руки, щоб зігрітись. Раптом почув якийсь шум, що долинав з ущелини, через яку галявина круто переходить у долину. Він ліг на живіт і поповз. Біля самої ущелини він притримався за кущ глоду і глянув униз.

Насправді ця долина не так поросла лісом, як йому здалося ввечері. Тут і там стирчали згорблені гіллясті дуби, а поміж ними росли кущі, блищало каміння. І тут, серед кущів, як привиди, з'явились два чоловіки. Вони ніби з-під землі вискочили. Це було так цікаво й див» о, що було схоже на казку. Але Радан був певний, що це не казка, бо чоловіки розмовляли й рухались, як живі люди; навіть більше того, один з них, вищий, спіткнувся і впав, а другий засміявся і, як це буває між людьми в таких випадках, не подав йому руки, щоб допомогти. Радан не міг бачити їх облич, бо вони весь час стояли спиною до урвища. Потім незнайомці пройшли ще кроків десять і сіли за великим валуном, з-за якого були видні тільки їх голови в кашкетах. За кілька хвилин над ними здійнялась тонка цівочка диму, — отже, один з них курив. Привиди не курять — таким чином, Радан ще раз переконався в реальності того, що бачив перед собою.

Минуло близько чверті години. Чоловіки підвелись. Вищий пішов праворуч, нижчий, що був у чоботях, — ліворуч. Ліс одразу наче поглинув їх, і вони зникли без сліду.

Небо знову затяглося хмарами; стало темно і страшно. Радан ліг на теплу золу, але до світанку не міг заснути, усе думав: «Хто ці двоє? Чого шукають тут у лісовій глушині і як це вони так зненацька з'явилися з-під землі, наче воскреслі мерці?..»

Почало розвиднятись. Радан встав і спустився в долину похилим укосом, порослим лісом. Він попрямував просто до великого валуна, звідки хотів визначити напрямок до стрімкого схилу горба, на якому ми розташувались. Цей валун був зеленуватий, темніший біля підніжжя і світліший угорі. Тут було ще багато каменів інших, дрібніших, покритих блискітками слюди, й уламки простого граніту. Навколо він не помітив нічого особливого. У Радана була звичка не пропускати повз увагу жодної дрібниці, і тому, углядівши в траві золотистий мундштук — недопалок цигарки, він нахилився й підняв його. Цигарка була дорога. Радан не викинув недокурок, а, загорнувши його в папірець, сховав у кишеню.

Потім пішов берегом між папороттю, дикою ожиною й посохлою, високою по кісточки, травою. Він озирався на всі боки, приглядався, намагаючись будь-що знайти таємниче місце, звідки вночі зненацька вискочили двоє чоловіків. Нічого не було помітно і в чагарниках. Радан тричі повертався, проходив то ліворуч, то праворуч. Біля самого підніжжя горба він посковзнувся, кудись покотився і ще. не встиг збагнути, що сталось, як беркицьнувся в якусь яму, прикриту гіллям зламаного бука. Ці гілки були висохлі, почорнілі, але біля ями з кореневища виросли два маленьких густих деревця, і тому її майже неможливо було помітити.

Глибина ями була більша за людський зріст, а дно було вкрите шаром гнилого листя завтовшки щонайменше півметра.

Опам'ятавшись, Радан роздивився навколо і помітив, що напроти нього темніє круглий отвір метра півтора в діаметрі, — двоє чоловік могли б вільно пройти через нього. Він проповз крізь цю дірку, боязко глянув і зупинився, приголомшений: перед ним простяглась галерея, широка й рівна, як коридор, їй не було видно кінця, — він губився десь вдалині — у печерних сутінках і темряві.

Звідки взялась ця печера? Уявіть собі — просто у нас під ногами! Ми розташувались на її покрівлі. Спуск по стрімкому схилу вів у яму крізь віти зламаного бука.

Встановивши, звідки і як з'явились учорашні нічні гості, Радан задоволено потер руки і повернувся до нас.

— А ви все спите, спите! — добродушно засміявся він і почав розповідати свої пригоди.

Теменужка дивилась на нього широко розкритими, здивованими очима.

— Це схоже на сон, — сказала вона. — Може справді всі оці страхіття тобі приснились?

Не знаю чому, але й мені хотілось, щоб розповідь Радана дійсно виявилась казковим сном. Оскільки він був романтиком, то йому могли наснитись різні нісенітниці.

— Поділяю думку Теменужки, — промовив я.

— Ви краще зробите, якщо підете зі мною прогулятись у печеру, — відповів Радан. — Хочете?

— Гаразд, — сказав я. — Печери є всюди. Можливо, й під нами теж. В цьому нема нічого особливого. Але оця твоя історія з двома невідомими… Ти, певно, її вигадав, щоб здаватися цікавішим. Признайся!

Радан засунув руку в кишеню, витяг папірця і розгорнув його просто перед носом у мене.

— А це що? — запитав він.

Я побачив недокурок з золотим мундштуком, формою він нагадував шматок товстого черв'яка.

Я був обеззброєний. Заперечувати було неможливо — цей недокурок з золотим мундштуком доводив справедливість Раданових припущень.

— Знаєте, що? — пожвавішала Теменужка. — Давайте підемо в печеру! Там, мабуть, є сталактити. А я бачила їх тільки на малюнку в підручнику з географії.

— Ні, — сказав я. — Сталактити — звичайнісінькі речі. Кальцій-карбонат. Замість збирання кальцію-карбонату я пропоную піти по слідах двох бандитів. Ми повинні знайти їх сховище — це наш обов'язок.

Радан якийсь час дивився на мене, потім зухвало розсміявся.

— Чого ти смієшся? — насупився я.

— Зараз скажу, — він подав Теменужці скибку хліба з куском сиру зверху і таку ж порцію дав і мені. — Скажу, — повторив він, зав'язуючи ранець. — По-перше, ти не з тих, хто переслідує бандитів. Ця робота тобі не під силу. Ти мила книжна душенька і надто тендітний ля такого небезпечног полювання.

Він сказав саме так: «мила книжна душенька». І більше того — надто слабкий для такого небезпечного полювання. Я не знав точного значення слова «тендітний», але інстинктивно відчув, що цей епітет не личить чоловікові. Ясно, що мені треба було тут же розсердитись, схопити ранець і піти, навіть не попрощавшись з цим зухвальцем, моїм однокласником і товаришем. Ми з ним, як я вам уже казав, сиділи за однією партою. Але я знав, що в нього романтична душа, а такі люди не можуть відповідати за свої слова. Тому не схопив рюкзак і не пішов. Тільки зробив вигляд, що ображений. І нічого більше.

— По-друге, — вів далі Радан, — пгода суха, і ніяких слідів на землі не лишається. По-третє, — хіба ти впевнений, що вони бандити? А може, вони шукачі скарбів? Або мисливці?

— Краще все-таки піти в печеру за сталактитами, — сказала Теменужка і, лукаво глянувши на мене, додала: — Нічого, що вони з кальцію-карбонату. Я знаю, що вони красиві.

— Слухайте, діти, — втрутився Радан. — Зараз ми не будемо переливати з пустого в порожнє, не підемо по сталактити. Я залізу он на те дерево — бачите? Найвище. Спершу розберусь, де ми, а потім пропоную зробити так. По-перше, треба піти в село Цвят. По-друге, — повідомити в міліцію про цих двох. Теменужка з нами може не ходити. Якщо знайдемо сталактити, я їй цілий кошик наламаю.

Те, що він відмовився від товариства Теменужки і віддав перевагу мені, загоїло тяжку образу, повернуло мені хороший настрій, і я посміхнувся спокійною посмішкою мудреця.

— Ти повинна бути розсудливою, Теменужко, — порадив я. — Ходити по темних нерозвіданих печерах не дуже личить такій дівчині, як ти. Це чоловіча робота.

Вона тільки зиркнула на мене, і я побачив, як у її зіницях блиснули вогники. Може, то були глузливі вогники, — хто знає? І сказала:

— Поки ти доповзеш, я долечу, зрозумів?

Я зрозумів, що ці слова стосуються мене і за ними приховується якийсь глибокий зміст, але не став їх тлумачити, дівчата люблять говорити зайве.

— Ти без мене туди не підеш, — сказала вона Радану. — Ти мені повинен пообіцяти. Адже ж збирався йти в геологічну бригаду?

— Ага! — мугикнув Радан.

— йди куди хочеш, але туди без мене не підеш!

Хоч це й звучало як наказ, але інтонація була така, наче ніжне сердечне прохання. І, повірте, мені стало шкода, що цей наказ стосується Радана, а не мене. Такий наказ я з дорогою душею виконав би!

— Що робитиму, то моє діло! — знизав плечима Радан.

Справді, який непоправний романтик!

І так трапилось, що ми були за три кілометри від села Цвят. Якби напроти не було гори, ми ще вночі побачили б мерехтливі вогники крайніх хат.

— От бачте, — хвалився я. — Моя інтуїція мене ніколи не зраджує. Я маю безпомилкове чуття, коли десь подорожую. Може, провести вас через весь ліс із зав'язаними очима?

Теменужка пирхнула. У цю мить дятел постукав дзьобом по дереву, і саме через це, мабуть, вона засміялась, бо дивилась на нього, а не на мене.

Одна деталь: трохи лівіше від нашого горба ми запримітили невеличке джерело. Вода в ньому була така чиста і прозора, що ми не могли стриматись — пили, мало не захлинулись.

Згадуючи ті часи, я думаю: куди поділись молоді радості! Тепер підеш на екскурсію, вип'єш гірської джерельної води, а такої радості, як колись, немає… Невже підземні джерела стали гіршими?

За півтори години ми добрались до села Цвят. Теменужка пішла до своєї тітки, а ми з Раданом — прямо в сільраду.

В сільраді знайшли тільки одного чоловіка, та й той, як видно, тільки прокинувся, бо довго дивився на нас і розглядав блукаючими пустими очима.

— Шукаю начальника відділення, — пояснив Радан.

— Шукай його в селі Рашковім, у тестя, — відповів, позіхаючи, заспаний чоловік. — У тестя, — повторив він і додав: — У відпустці чоловік. Для чого він вам потрібний?

— А ви хто такий? — спитав Радан.

— Тошо, але і його нема.

Ми перезирнулись і помовчали.

— А ви хто такий? — спитав Радан.

— А ти хто такий? — скипів чоловік. Він уже зовсім прокинувся. — Ану, покажи свої документи. І ти теж! — звернувся він до мене. Згодом, коли він довідався, чий я племінник (мого дядька знав увесь район), усе пішло, як по маслу. Усі працівники сільради, сказав він, разом з головою рано-вранці пішли туди, де садівники збиралися спорудити невелике водоймище. Міліціонер Тошо теж поплентався з ними, ніби без нього не можна було обійтися. А ми тут чого шукаємо?

— А ви хто? — спокійно спитав Радан.

Чоловік мало не підскочив з кованого стільця, і мене дуже здивувало, що він стримався:

— А! Трясця твоїй матері! — вдарив він кулаком по столу. — Хто ти, та хто ти! Ну, касир. Досить з тебе? Найдовіреніша особа, от. Кажи тепер, чого тобі треба?

Ми знову перезирнулись. За спиною чоловіка стояв квадратний залізний сейф, і це чомусь викликало особливе довір'я до касира.

Радан коротенько розповів про нічну пригоду, про двох чоловіків і про дивну печеру.

— Таких дірок тут скільки хочеш! — махнув рукою чоловік. — Колись, у старі часи, тут були шахти, в них видобували мідь та інші мінерали. — І запитав: — А які ці двоє? Молоді, старі?

— На вигляд не старі, — сказав Радан.

— Тоді стережіться! — засміявся касир.

Як більшість касирів, він був повний, лисий і червонощокий, руки в нього були, наче з тіста.

— Стережіться, хлопці, — повторив касир. — Я знаю їх обох. Вчора вони були тут. Із слів голови я зрозумів, — продовжував він серйозно, — що це надійні люди. Не бійтесь!

— Які люди? — спитав Радан.

— Ти багато хочеш знати, хлопче! — касир похитав головою. — Так не можна: хто ти, а хто вони! Є справи, які тримають у таємниці. В інтересах служби і безпеки. Ми живемо поблизу кордону, адже так? Значить, треба перевіряти всю місцевість, але так, щоб ніхто не догадався.

Ці розмови йому набридли, і він зітхнув:

— Бережіть свою молодість.

Ми зрозуміли, що розмова закінчена і треба йти.

Пішли До Теменужки. Вона гладила по морді спокійну сиву корівку, зовсім не усвідомлюючи тієї небезпеки, яка таїлась у її загнутих рогах.

— Ще вдарить! — попередив я дівчину, ставши біля входу в обору.

А Радан зайшов усередину, гукнув на корову і махнув мені рукою: «йди сюди!»

— Слухайте, — почав він, — слухайте і вирішуйте. Сам я вже вирішив, тепер слово за вами.

— Що ти надумав? — стурбовано глянула на нього Теменужка.

— Розвідати печеру, на яку оце ранком натрапив там, під горбом. Зроблю ескіз і вишлю в центральне туристське управління. Нова печера — це таке діло, заради якого варто засукати рукава і взятися за роботу. Далі я назбираю різних мінералів і подарую їх гімназії, — хай прикрашають наш кабінет фізики і мінералогії. Якщо печера цікава, то про це дізнається вся країна, б'юсь об заклад. Наїдуть тисячі туристів! А для них потрібні готелі, ресторани, місця розваги. Ось вам, діти, і нова стаття прибутків для села Цвят! Печера, — кажу вам, — якщо вона цікава, стане прибутковою державною установою. Тут буде таке пожвавлення, що гроші потечуть річками, — згадаєте мої слова.

— Яка там печера, — перервав я його з досадою, мене дратувала його поетична фантазія. — Хіба ти не чув, що розповів касир? Він цілком ясно сказав: це стародавні копальні, розроблені ще в античний період тисячами рабів. Саме так казав він. Тут видобували мідь, а може й залізо. Село Цвят було центром багатого шахтарського району. Майстри кували щити, списи, двогострі мечі, виливали блискучі шоломи, лати з непробійної броні. От згадайте озброєння фракійських царів, описане Гомером в «Іліаді». Це озброєння було виготовлене тут. Так. Я певен, що в якійсь із цих копалень працював і легендарний фракієць, раб Спартак. Можливо, саме в цьому руднику, який ти виявив.

Сказавши так, я глянув на Теменужку, гадаючи, що побачу її схвильованою, поринулою думками в ті далекі спартаківські часи. А вона погладила корову по морді, піднесла жменьку сінця й спитала нас:

— Правда, хороша? Звуть її Ветка.

— Чудове ім'я, — погодився Радан. — Типова наша кличка. Звучна.

Я промовчав.

— Печера чи копальня, — обернувся до мене Радан, — кінець кінцем, однаково. Адже це під землею? А підземні катакомби завжди привертали увагу людей. Я чув, що за кордоном деякі печери навіть електрифіковані. Сідаєш у трамвайчик, їдеш, а перед очима мелькають і сталактити, і сталагміти й інші Теменужчині мрії. Велике поле діяльності. Цей колишній рудник, — кажу вам, — може перетворитися в дуже цікавий туристський об'єкт. А де є туристи, там панує економічне пожвавлення. Я вас питаю: чому районна кооперативна спілка повинна скуповувати виноград, коли його можна продавати на місці? Споживачами будуть тисячі туристів. В такій же мірі це стосується і молока та сиру.

Я аж здригнувся. Знаючи, що поетична фантазія мого товариша не має меж, я перервав його:

— Слухай, давай не будемо говорити про молоко та сир. Мене особисто більше цікавить питання про Спартака. Подумайте, а що, коли ми виявимо якийсь його напис у цій давній печері!

— Щось мені не віриться, — промовив Радан. — Звідки?

Отаким він був. Міг мріяти про різні абстрактні речі, а дійде до реального, конкретного, як припущення щодо Спартака, — одразу ж його охоплює зневіра: звідки?

— І я піду з вами, — сказала Теменужка. Вона була мудрою і не втручалась у нашу суперечку.

— Ти? — Радан зухвало розсміявся. — Ти гадаєш, що тебе тітка відпустить?

Мені стало шкода дівчини, і я зауважив:

— Спробуй. Поговори з нею. Якщо хочеш, я підтримаю.

— Дурниці! — промовив Радан. — Ти дуже наївний. Яка це тітка відпустить отак — ні сіло, ні впало — свою племінницю?

Теменужка зітхнула. Задумалась.

Через якийсь час Радан почав підсвистувати.

Я знав його вдачу і тому ще більше занепав духом. Було очевидно, що він вирішив не турбуватись про дівчину.

— Слухайте, діти, — сказав він. — Я пропоную добиратись до геологічної партії. Ми, десенемісти, повинні завжди цікавитись наукою і допомагати дослідникам. Я залишусь там довше, а ви побудете день-два і повернетесь. В такому разі тітка не заперечуватиме і відпустить Теменужку.

— Гаразд, — погодився я. — А копальня? Невже ми не спробуємо розгадати її загадки?

Я міг би далі розвинути свою теорію про можливість натрапити на сліди Спартака, але він махнув рукою:

— Годі. Наша стратегічна мета — бригада. Ця мета благородна, і я певен, що тітка не зможе прогнати нас. Буде заперечувати — ми скажемо, що вона мислить не по-громадському, і вона здасться. А про рудник — ні слова. Адже, правду кажучи, нема ніякої рації говорити їй про це. Рудник — це деталь тактична. По дорозі до бригади ми зайдемо туди і дізнаємось, чи може він бути цінним як туристський об'єкт.

— Чудово! — вигукнула Теменужка і, сплеснувши в долоні, обняла й поцілувала корову. Яка була потреба обнімати тварину, цілувати її і який зв'язок мав цей сентиментальний жест з планом Радана, — мені було незрозуміло.

— Слухайте, — вів далі Радан. — Треба запастись харчами на два дні. Нам необхідні клапті вовни для факелів. Теменужка візьме на себе клопіт забезпечити нас цими клаптями. Крім того, ми дамо їй гроші, і вона купить у сільмазі два-три літри гасу. От і все. А зараз вперед, до тітки, — вона перший бастіон!

Цей бастіон виявився набагато легше подоланим, ніж ми гадали. Почувши про наш задум, тітка ласкаво всміхнулась і сказала, закачавши рукава:

— Добре надумали. У нас там є своя людина при інженерах. — Вона звернулась до Теменужки: — Твого дядька Лазаря двоюрідний брат — Стаменко, чуєш? Пам'ятаєш його? Коли ти з батьком приходила позаторік, він водив тебе на ярмарок в Новоречене. Пригадуєш?

— Ах, пригадала! — защебетала Теменужка. — Бай Стаменко. Як же! Пам'ятаю.

— Він, він, — кивала, всміхаючись, тітка. — Зараз він служить в ТКЗГ[7] сторожем, але голова послав його з бригадою.

Вона підв'язалась рушником і, нахилившись над коритом, насипала туди чистого й білого, як крейда, борошна.

— Ось я швиденько приготую солодку перепічку. А Стаменкові перекажіть, хай скоріше повертається, бо нікому стерегти склад. То не склад, а чудасія! Навіть на замок замкнутий, а в стінах такі щілини, що боронь боже! Тільки той, хто не захоче, не залізе туди.

Ми обіцяли тітці, що приведемо з собою цього Стаменка.

Наближався час обіду, коли ми добралися до місця нашої ночівлі.

Радан вирізав три палки, обмотав кінці клаптями, і факели були готові. Ми обережно спустились у яму. Я робив усе, щоб чимсь допомогти Теменужці і, очевидно, тому полетів вниз. Я, мабуть, добре подряпався б, якби Радан не притримав мене.

І от ми пройшли через круглий отвір. І зразу ж нас огорнула вогка прохолода. Ми опинились у похмурому кам'яному коридорі, завширшки до трьох кроків і досить високому, так що голови нахиляти не доводилось.

— Запалити факели? — пошепки запитала Теменужка.

— Іще видно, — відповів Радан.

Так ми пройшли до двадцяти кроків. Сутінки згустились, ставало дедалі темніше. Нарешті ми запалили факели. На сірих кам'яних стінах заграли червоні відблиски, і серед цих відблисків рухались наші чорні силуети, наче живі картинки, намальовані тушшю.

— Чи близько сталактити? — запитала Теменужка.

— Ага, — заспокоїв її Радан. — Через годину-дві, може, й натрапимо.

Ми пройшли ще десять кроків і зупинились. Тут галерея звужувалась і круто повертала праворуч. Ми увійшли в якусь заглибину у формі циліндра і відразу відчули під ногами схил.

— Починається спуск, — промовив Радан.

Він пішов попереду, Теменужка за ним, я позаду.

Зараз стіни не були рівними. З усіх боків стирчало гостре каміння — сіре, червоне і якогось дивовижного жовтуватого кольору.

— Це схоже на справжню печеру, — сказала Теменужка. — Я ще не була в печерах, але уявляла їх собі саме такими. На скільки метрів ми заглибились під землю, як ви гадаєте? — запитала вона.

Я хотів сказати їй, що ми ще тільки почали свою підземну подорож, як Радан раптом застиг на місці.

— Ану, підійдіть ближче, — поманив він нас.

Ми наблизились. Навіть притулились до нього.

— Що ви бачите напроти?

— Каміння, — прошепотіла Теменужка.

— Граніт, — відповів я.

— Погано бачите, — зітхнув Радан. — Ви тільки гав ловите і нічого не бачите. — Він простягнув руку. — Гляньте сюди. Що це?

— Вірьовочка! — вигукнула Теменужка.

Вона вигукнула так, ніби помітила там хтозна-яке чудо, а не звичайний мотузок.

Ми мовчки дивились на кінчик ґноту, що звисав із щілини в скелі і нагадував обрубаний мишачий хвіст.

Радан підморгнув мені:

— Може, це Спартак зав'язував тут свою сандалю, ану подивись!

Я простягнув руку, але він раптом вдарив по ній.

— Це кінець бікфордового шнура. Бікфордового шнура, — підкреслив він.

Я мовчав. Хай буде кусок шнура. Але за що він вдарив мене по руці?

Доки я придумував, що йому сказати, він став навколішки і почав заглядати за каміння.

— Ага, ага! — тихенько вигукував він. — Ану, нахиліться, діти. Що це?

В жовтуватому світлі факелів ми побачили ледь помітну купку чорного попелу, а трохи далі — недокурок цигарки з золотим мундштуком.

— Один з тих двох чоловіків, яких ти бачив уночі, приходив сюди, — сказала Теменужка. — Це той, хто курить дорогі цигарки.

— Можливо, що й обоє приходили, — відповів Радан. Він підняв золотий недокурок і сховав його в кишеню. — Але залишив слід тільки той, хто курить цигарки з золотим мундштуком.

— Велике діло! — сказав я. — Ішли перевіряти місцевість ті двоє людей, про яких говорив касир. На цьому місці вони зупинились, і один викурив цигарку, потім повернулися. Що ж тут такого незвичайного?

— Нічого незвичайного нема, — сказав Радан. — Вони зробили Дірку в скелі, а може, скористались тією щілиною, що вже була, поклали динаміт, детонатор і підпалили гніт. Ось попіл. Він просипався на цей камінь саме напроти того мотузка, що, як гадає наш друг Анастас, залишився від сандалі легендарного Спартака. Анастас зроду не бачив бікфордового шнура, а мій батько-шахтар заставляв мене підпалювати його в нових шахтах рудника «Чорне море». Отже, запалений гніт горів до певного місця, а потім погас. Чому? На мою думку, є дві можливості: або селітра в шнурі стала вогкою — бачите, яка мокра скеля, або ж його перегриз пацюк (а тут їх, мабуть, багато), і детонатор не загорівся. Якби він загорівся, то цієї галереї уже б не було. І, можливо, — на віки вічні.

— Нічого не розумію, — сказав я. — Навіщо тим двом чоловікам руйнувати цю стару шахту.

— Насамперед я маю сумнів, чи справді люди, яких я бачив уночі — саме ті, про кого говорив сонний касир. Та хто б вони не були, їх мета ясна — завалити шахту. Це ясно, як день.

Ми, задумавшись, мовчали. Вогонь факелів почав бліднути.

— Треба повертатись, — сказав Радан.

— Те ж саме і я хотіла запропонувати, — призналась засмучено Теменужка.

Глянув на неї, — обличчя її було сіре, як каміння, що лежало навколо нас. «Певно, від поганого повітря», подумав я.

Коли ми вилізали з ями, то тут зустрілись з Андрієм, як кажуть, віч-на-віч.

Зрозуміло, я тоді не знав, що його звуть Андрієм, та й взагалі нічого не знав про нього, оскільки вперше побачив. Може, якби я був кращим оповідачем, то почав би розповідь саме звідси. Письменники так звичайно і роблять: починають розповідь, насамперед виконавши найважливіше — зібравши разом і описавши всіх героїв та влаштувавши їм зустріч. Оповідання від цього стає цікавішим, що й казати. Але я, як уже сказав вам, студент ветеринарного інституту і, на жаль, не дуже знаю літературні прийоми. Вірніше, зовсім не знаю. Ось чому в мене вийшла така непослідовність: зав'язка оповідання, тобто зустріч двох головних героїв, відбулась в кінці, замість того, щоб це було описано на початку, в перших рядках першого розділу. Я пізно догадався про це важливе правило. Але ви не гнівайтесь на мене. Коли зустрінемося вдруге, я розповім вам іншу історійку, — і тоді герої познайомляться ще на першій сторінці і, очевидно, усміхнуться один одному.

Хто був більше зляканий — ми чи Андрій — не можу сказати. І потім, не знаю, що ми говорили один одному, які були наші перші слова? Пам'ятаю тільки, що він дав Теменужці свою пляшку і порадив їй ковтнути води. Потім і я випив трохи, це теж пригадую, — мабуть, дуже мучила спрага.

Сіли недалеко від ями. Андрій витяг коробку з цигарками і закурив. Цигарки були дешеві. На них не було золотого штампа, яким позначався перший сорт.

— Куди ви йшли? — запитав Радан.

— На те місце, звідки ви йдете, — посміхнувся до нього Андрій.

Посмішка була така лагідна, щира І добродушна, що ми зразу ж відчули до нього симпатію.

— А раніше коли ви приходили на це місце? — продовжував розпитувати Радан.

— Торік, — відповів Андрій.

— А як виявили рудник? Невже випадково, як ми?

Андрій якусь мить дивився на нього і знову всміхнувся. На цей раз посмішка була трохи сумна.

— У нас, геологів, «випадковість» має відносний характер, — сказав він.

— А ви хіба геолог? — радісно спитала Теменужка. — 3 бригади?

— Так, з бригади, — кивнув їй Андрій.

Я бачив, як Радан крадькома ущипнув Теменужку за лікоть. Як усяка людина з нахилом до романтики, він був жахливим скептиком.

Андрій підвівся.

Нас із Раданом вважали високими хлопцями, та він був принаймні на голову вищий за нас.

— Який ви здоровань, — засміялась Теменужка.

Він почав шукати щось у кишенях і, знайшовши дві карамельки, дав їй. Дівчина не заслуговувала такої уваги. Ви ж згодні, правда? Вона назвала його «здорованем».

— А ви куди дійшли? Напевно, до озера?

— Озера? — вигукнули ми майже одночасно. — До якого озера?

— А я думав, що ви хоробріші! — засміявся Андрій. — Як побачив вас такими блідо-жовтими, особливо дівчину, сказав собі: ці друзі не менш як півдня провели під землею. А ви навіть озера не бачили. Шкода! Не роздивились найкрасивішого.

— Ми дійшли до першого повороту й повернулись, — сказав Радан. Помовчавши, він додав: — Ви вже були там, то для чого знову йдете? Заради цього озера?

— І ногами б не поворушив! — засміявся Андрій. — Мене озера цікавлять остільки, оскільки становлять інтерес з погляду геології. А те озерце, про яке я згадав, просто западина — щось на зразок вирви, в якій збираються підземні води. А все-таки подивитись варто!

— А сталактити там є? — запитала Теменужка. — Ви, очевидно, йдете за сталактитами, признайтесь?

— Коли я був у вашому віці, то й мене хвилювали сталактити! — всміхнувся до неї Андрій. — А зараз мене хвилює інший мінерал, в мільйон разів цінніший за цю висульку.

— Золото! — вигукнув я. — Ви знайшли золото?

— Я нічого не знайшов, — сказав Андрій. — Але якщо знайду, то це буде цінніше золота.

Дивна людина! Плекає думку про мінерал, дорожчий від золота, а говорить так, ніби йдеться про звичайнісінький вапняк. На його місці я б сяяв від радості, задихався б, запевняю вас!

Андрій тимчасом витяг з рюкзака електричний ліхтарик, натиснув кнопку, щоб перевірити, чи він справний, потім обережно почепив його на крючок, пришитий на куртці під лівою кишенею.

— Як бачите, мій факел більш сучасний, ніж ваші, — підморгнув він нам. — Не димить і не обпікає рук. А найбільша його перевага в тому, що його носять на грудях. Раджу вам, якщо колись станете геологами, придбати такі ліхтарики. Вони дуже стануть вам у пригоді. Одна запасна лампочка та три батарейки — і ви забезпечені світлом на двадцять годин. І чисто, і практично, правда? — Він закинув рюкзак на спину. — Ну, що, — спитав він, — будемо розходитись?

Ми мовчали. Теменужка вийшла наперед; їй, видно, хотілося сказати щось важливе. Та не знаходила слів, — їй забракло сміливості. Переминаючись з ноги на ногу, вона ковтала слину і з тугою дивилась на нас, ніби шукаючи співчуття. Щиро кажучи, в ту мить мені дуже хотілось бути на місці Андрія, мабуть, тому, що він носив на грудях електричний ліхтар…

Андрій, піднявши молоток, на який спирався, збирався вже махнути нам на прощання рукою, як несподівано заговорив Радан:

— Ви, — сказав він, — не повинні йти в цей рудник. Ні в якому разі, — повторив він, — ви не повинні йти всередину… Якщо вам дороге ваше життя. Якщо ви не збираєтесь передчасно опинитись на тому світі.

Тоді я нічогісінько не знав про ті пригоди з берилом, які вам уже розповів. Тому я чекав, що Андрій посміється з Раданових слів, що він просто поплескає його по плечу і скаже: «Дивись за собою, хлопче», або щось подібне. Цього я чекав. А він відступив крок назад, лице його витяглось, брови зсунулись і нависли над очима.

— Ну, — сказав він і, помовчавши, закінчив: — кажи, Ідо ти маєш на увазі.

Повірте мені, цей чоловік, такий милий хвилину тому, відразу змінився, став схожий на яструба, що приготувався до смертного двобою, або ж, точніше, — на людину, що твердо вирішила вбити когось, аби за всяку ціну, всупереч всьому, досягти якоїсь таємничої мети.

— Там бікфордів шнур, на повороті! — вигукнула Теменужка. І невідомо чому, підбігла й стала попереду Радана.

— Бікфордів шнур, — сказала вона. — Справжній. Радан працював з такими шнурами. Маленький кінчик висить. Ми всі троє його бачили.

Я стояв трохи збоку від Андрія, і, не знаю чому, мій погляд прямо прикипів до його руки, що стискала держак геологічного молотка. І я помітив, як пальці розтулились і залізо стукнуло об землю. Треба сказати, що цей звук чимсь мені дуже сподобався. Інколи і грубі звуки приємні для слуху.

— Не дивуйтесь! — сказав Радан. — Поворот галереї замінований. Чому і для чого, — доведеться встановлювати. Але йти всередину безглуздо. Треба зачекати.

— Навпаки, треба поспішати! — із злістю всміхнувся Андрій. — Дуже поспішати! Інакше буде пізно.

— Не буде пізно, — уперся Радан. — Ми заявимо в міліцію. Прийде охорона і вартуватиме вхід.

— Від кого вартуватимуть вхід? — знову здригнувся Андрій. — Від кого?

Ми дивились на нього здивовано і збентежено, не знаючи, що відповісти. Тоді ж ми нічого не знали про «невидимого», і поведінка незнайомця здавалась нам дивною.

— От що, — спокійніше заговорив Андрій, затягуючи ремінці рюкзака. — Рудник — це не крамниця, біля якої можна поставити варту і бути певному, що ніхто не влізе. Ці старі копальні схожі на будинки з багатьма вікнами і дверима, тільки з тією різницею, що в домі ми знаємо всі двері й вікна, а в руднику вони невідомі, і їх не можна бачити. Ми з вами бачимо тільки одні двері, ось, — і він вказав на яму. — Але чим ви доведете, що це єдині двері й інших нема? А що, коли є другий вхід? Охоронці вартуватимуть тут, а злодій проникне в іншому місці і зруйнує не одну, а десять шахт. Зараз злодій спокійний, бо певен, що своє завдання виконав. Але якщо ви зчините галас, то він зрозуміє, що нічого не зробив, і повернеться сюди. Тому я вам раджу мовчати й терпіти. Замість того, щоб іти в село Цвят і кликати міліцію, краще ходімо зі мною. Побачите і озеро, і сталактити, і багато інших казкових речей. Згодні?

Ми дивились на нього занімілі, захоплені силою його логіки, вражені блиском його відкритих чистих очей.

Першим опам'ятався Радан.

— Це розумно, — сказав він. — Тільки я пропоную внести одну зміну у ваш план. Зовсім незначну. А саме: під землю з вами піду тільки я. Анастас і Теменужка залишаться тут вартувати. Як побачать щось підозріле, запалять факел і побіжать до нас. — Він на мить задумався. — Галерея розгалужується?

— Є відгалуження ліворуч і праворуч, — сказав Андрій, — але ці ходи тісні й низькі, отже немає небезпеки заблудитись. До місця, де ми зупинимось, звідси йти одну годину.

Теменужка зітхнула, на її очах з'явились сльози. Вона нічого не промовила, тільки відвернулась і почала старанно довбати землю ногою. Не знаю, що цікавого помітила вона там.

Радан винувато всміхнувся і промовив:

— Я принесу тобі багато уламків від сталактитів, чесне слово.

Теменужка промовчала.

— Допоможемо товаришеві геологу, — сказав він. — А завтра, якщо все буде гаразд, підемо туди разом. Дивіться ж, будьте уважні, зрозуміли?

— Будь спокійний, — сказав я. — Можеш покластися на мене. — І бадьоро посміхнувся: — Щасливої дороги.

VIII

Минула ніч, настав ранок — похмурий, туманний. Небо все нижче спускалось над головою; почав мрячити тихий, дрібненький дощик.

Ми лишились удвох. Забралися в кущі і звідти позирали в тому напрямку, звідки мав повернутися Радан. Теменужка зітхала. А я поглядав час від часу на темне склепіння неба, що ледве виднілося крізь нависле гілля, і марно старався згадати який-небудь елегійний вірш.

«Так, — думав я, — Теменужка зітхає за Раданом. Андрій тривожиться про свій дорогоцінний мінерал. А я, розкривши рота, ловлю гав і не маю, по чому зітхати, за чим тривожитись. Я тільки відчуваю, що мені якось сумно, порожньо на душі, а чому — пояснити не міг би, хоч би як старався».

А втім, навіщо я говоритиму про себе?

Ви маєте уявлення про мій черствий, прозаїчний характер, про мою схильність завжди і за будь-яких обставин показувати себе таким, яким я є від природи: розсудливою і строго-діловою людиною.

Дамо краще слово Радану. Він поетична душа і, як гадає Теменужка, цікавіший за мене.

— Але ж, — скажете ви, — Радана з вами немає?

Правда, його нема. Вибачте, але я зовсім не збирався збивати вас з пантелику. Я хочу розповісти вам те, що чув від нього, тільки кількома днями пізніше, коли ця історія з берилом була закінчена.

«Андрій крокував попереду, а за ним — я. його ліхтарик кидав пучок променів, наче прожектор освітлював дорогу; за хвилину-дві ми прибули. Я не встиг показати йому ґнотик, як він сам його побачив. В нього дивна здатність усе помічати вчасно, нічого не випускаючи з поля зору. «Тут, ліворуч — яма, а тут — западина», попереджав він мене всю дорогу. І добре, що попереджав, інакше я тисячу разів міг би розбити голову, поспішно пробираючись по тому лабіринту. Отож, він побачив шнур і, ні секунди не роздумуючи, вийняв ніж, плюнув на його гострий кінець і обережно відрізав до самого капсуля. Потім ми пішли далі.

А галерея стрімко спадала вниз. Мені здавалось, що я от-от сковзну і покочусь по цьому похилому кам'яному циліндру до самого пекла, де впаду у вогонь і дим. Повітря ставало тяжким, схожим на холодну круту кашу, і найбільш дивно було те, що воно ніби стискувало груди, налягало, наче якась залізна рука. Не знаю, як відчували себе ви з Теменужкою. Ми посувались обережно, розмовляли, а коли людина говорить — дорога й час минають непомітно.

Але ось галерея почала підніматися, І повітря посвіжішало. Ми добрались до того залу, де сталась ота пригода, куди дійшли і ви з Теменужкою. Цей зал, власне, являв собою конус, повернутий вершиною до галереї. Ти помітив — високий, наче собор, з усіх боків оточений стрімкими скелями, по яких стікала прозора підземна вода!

Ми швидко проминули цей зал і, наче в казці, опинились перед чарівною сталактитовою завісою з дивними мереживами з молочно-білих кам'яних ниток. Ми поринули в хаос сталактитів. Деякі з них були схожі на людей, інші нагадували фантастичних тварин, що жили кілька мільйонів років тому. Подекуди сталактити з'єднувались між собою і утворювали щось подібне до велетенських арф. Згори звисав білий виноград, нерухомі віти прикрашали дрібні квіточки; мелькали оленячі роги, бивні слона. І яких тільки ще не було див! «Це вода пройшла крізь шари вапняка», коротко пояснив мені Андрій. А я подумав: «Ось вона — золота шахта села Цвят!»

Так… Як я вже сказав, ми пройшли через усі ці природні чудеса і знову потрапили в похмурий коридор, із зубчастими стінами. І тут перед нашими очима несподівано блиснула вода. Здалеку вона здавалась чорною, наче розлитий дьоготь, та, коли наблизились, золотий промінь ліхтарика освітив її, і ми побачили в кришталево-прозорій глибині самих себе, наче дивились у велике дзеркало.

Озеро не було дуже великим — кроків з п'ятнадцять у діаметрі, але май на увазі, що під землею міри «звучать», як ти кажеш, трохи інакше, ніж на поверхні.

Ми обійшли це озеро, і Андрій схопив мене за руку. Він підняв свій ліхтарик угору і урочисто сказав: «Дивись».

Я роздивлявся на всі боки, марно стараючись помітити щось особливе. Навколо темнів граніт, у якому де-не-де блищали дрібні лусочки слюди.

— Тут, ось тут! — показав Андрій і направив промінь поверх озера, на висоту близько семи-восьми метрів.

На тому місці я побачив зелену довгасту плиту. Вона мала колір весняної трави, м'яко світилась і була гладенька, як скло.

— Це або початок, або кінець смарагдової жили, — промовив схвильовано Андрій.

Він зняв рюкзак, витяг з нього довгу вірьовку, змотану кільцем, і перекинув її через плече. Потім узяв десять залізних скоб і одну по одній напхав у кишеню, так що, певно, став важчим на два-три кілограми, далі засунув за пазуху короткий молоток з гострим кінцем і потер руки.

— Є тільки одна небезпека — шубовснути в воду, — промовив він.

І Андрій почав лізти до скелі. Ця смужка, по якій він повз, була завширшки не більше трьох п'ядей. Під нею блищала чорна вода озера.

Я затамував подих. Хоч я і не боязкий, та в цю мить відчув, що в мене підкошуються ноги.

— Слухай! — гукнув він. — В рюкзаці є ще одна батарея. Вона менша, але її вистачить для того, щоб вибратись на поверхню.

Він розказав мені, як вийти з копальні на той випадок, якщо він утопиться чи розіб'є собі голову. В цю страшну хвилину він подумав про мене. Ось яка людина цей Андрій.

Далі справа йшла так. Він став на коліна і забив першу скобу. Через неї перекинув один кінець вірьовки, зробив петлю і надів її на пояс. Тепер він мав якусь опору, хоч і не дуже певну, став на ноги і забив другу скобу — вже над головою.

Розумієш? Він робив собі східці, вишукуючи природні щілини в скелі, як роблять, здається, альпіністи, коли піднімаються на стрімкі височини.

І так, східець за східцем, Андрій наближався до зеленої плити. Але скоби закінчились, а вона сяяла на півтора метра вище його голови. Він простягнув руку, — і молоток дістав до її краю. Андрій якусь мить постояв, потім піднявся навшпиньки, розмахнувся… Мені було видно, як щось відломилось і злетіло в повітря… Рука Андрія описала дугу. Невже щось схопив?

У цю мить скоба, на якій він стояв, покривилась, зігнулась, і я від жаху заплющив очі. Почув тільки, як вона задзвеніла. Коли ж глянув, то побачив, що Андрій висів на вірьовці, тримаючись за неї одною рукою. У другій він стискав той шматок, який відколупав від плити. Нарешті він намацав ногою нижчі східці і, притримуючись одною рукою, зліз і почав посуватися по тій же вузенькій кромці.

Я бачив, як Андрій щось ховав у кишеню. Потім повільно, не поспішаючи, він поповз назад, до мене.

Не кажучи ні слова, він засунув руку в кишеню і розкрив долоню. Під променем ліхтаря я побачив два блискучих зернятка — два зелених камінчики, такі крихітні, наче той бісер, яким у нас обшивають святкові хустинки.

— Кришталевий польовий шпат, — прошепотів Андрій. Рука в нього тремтіла.

— Що це таке? — питаю.

Він відповів:

— Напевно, смарагд.

Я дивився на нього приголомшений, не вірячи своїм очам.

Андрій усміхнувся.

— Зернинки такі маленькі, що тільки через сильну лупу можна встановити, чи це частинки смарагду, чи звичайного берила. Мені здається, що вони прозорі, а прозорий берил — смарагд. Правда ж, вони прозорі?

Я тільки мовчки кивнув головою, а він схвильовано продовжував:

— Пліній Старший сказав: «Ніщо інше не має такого незвичайного зеленого кольору». Так?

— Так, — відповів я.

Андрій загорнув зернятка в носову хустинку, зав'язав вузлик і поклав у ліву кишеню біля серця.

Після цього ми безцільно блукали біля озера, знічев'я розглядаючи щілину у скелях. А за двадцять кроків далі ми знову набрели на сталактити. І тут кінчалась підземна галерея.

— Тепер для мене картина ясна, — сказав Андрій. — Колись у цьому руднику добували смарагдову руду. У східній частині середземноморського басейну, на думку істориків, було багато таких рудників. Наш рудник уже вичерпаний, вичерпаний до дна. Лишився тільки камінь, з якого я видовбав мізерні зернятка. Тоді був звичай — останній камінь лишати в дар богам.

Андрій довго дивився на зелену плиту. Ти собі уявити не можеш, якими очима він дивився на неї! Неначе там сиділа наймиліша, найчарівніша істота в світі і кликала його до себе, махаючи рукою.

Потім у раптовому пориві схопив мене за плечі і трусонув.

— Але ми не залишимо богам ані порошинки, адже так? Ми не боїмось їх гніву. Ми видобудемо цей камінь, на зло всім богам, і подаруємо нашому природничо-історичному музею. Хай він прикрашає найкращий мінералогічний стенд!

Він провів рукою по чолі і нахилився наді мною.

— Ти легший і прудкіший. Може, підеш до табору бригади?

— Чого ж не піти? — відповів я.

— До табору рівно п'ятнадцять кілометрів. Дорога йде все лісом, лісом, прямо на схід. Власне, це не дорога, а напрямок, і ти йтимеш, орієнтуючись по компасу. Я дам тобі свій на спогад про мене. Коли доберешся до табору, спитаєш лаборантку Рашеєву. Скажеш їй так: Андрій тебе вітає і просить дати йому ще чотири скоби. Хай чотири, для певності…

Ти вже знаєш, що я рушив у дорогу незадовго перед заходом сонця. А ви лишились ночувати вгорі, на горбі. Зайвим буде говорити тобі, що я не йшов, не біг, а летів. Андрій дав мені свій компас з позначками, що світилися в темряві. Він подарував його мені. Ось він, — правда, гарний?

Отже, я мчав лісом.

Ще не зовсім смеркло, як я наблизився до шляху. І відразу переді мною виріс високий чоловік з кудлатими, закрученими донизу вусами. Одягнений у куртку, він мовчки стояв під дубом.

— Добрий вечір! — привітався я. — Ви, товаришу, з бригади?

Він оглянув мене з ніг до голови і якось неохоче відповів:

— З бригади. А що?

— Чи далеко до табору?

— Два-три кілометри.

— Дуже приємно, — сказав я. — Ваш товариш Андрій Андрєєв направив мене до лаборантки Рашеєвої.

— Невже? — стрепенувся він. І зразу ж запитав: — А що він хоче?

— Нічого особливого, — засміявся я. — Тільки чотири залізні скоби. — І, наче біс лоскотав мені язика, я в кількох словах пояснив йому, для чого потрібні скоби.

Незнайомець відразу якось переплів ноги, ніби спутаний. Ні слова не сказавши, він витяг портсигар, дістав цигарку і прикурив. Сірник освітив його руку, — мундштук цигарки був золотий. До того ж я помітив, що вуса в нього фальшиві, бо під носом грим відділився і створив складку.

Моє серце йокнуло, і земля ніби провалилась під ногами.

А той сказав:

— Ти йди в цей бік, — і показав рукою напрям, — скоріше прийдеш. А я перетну ліс тут, — я так звик.

— Дякую, — кивнув я йому.

Трохи пробіг, доки зник з його очей, і глянув на компас: напрям, вказаний незнайомцем, вів просто на північ.

«Не перехитриш мене, лисице!» подумав я і повернув на схід.

Вибравшись на дорогу, я побачив вогні табору. Озброєний чоловік, певно, Стаменко, родич Теменужки, — провів мене прямо до лаборантки. Не можна було гаяти часу. Вона справила на мене враження дуже приємної серйозної людини. Я розповів їй усе — від початку до кінця. Нічого не приховав.

Вона кудись вибігла з палатки, і за півгодини в таборі зчинився великий галас. До мене прибігли геологи, всі без кінця розпитували подробиці. З Софії прибув начальник геологічного відділу — ти його бачив, — цей старий дуже жвавий і строгий. Він двічі розпитував мене про ту зелену плиту в руднику, і я двічі повинен був пояснювати одне і те ж: що вона зелена, і такої-то довжини, ширини тощо. Він слухав мене, похитував головою і сварився пальцем на якогось огрядного чоловіка:

— Бачиш, — каже, — товаришу Власев, як небезпечно для геолога бути стопроцентним скептиком? Скільки разів я говорив тобі, що твій скептицизм — шкідлива і страшна іржа.

А далі звернувся до інших геологів:

— Наш товариш у небезпеці, — сказав він. — Треба йому допомогти, і негайно. Хто піде зі мною?

Лаборантка перша вигукнула:

— Я!

Ти знаєш, що пішли всі. Навіть огрядний чоловік —; і той пішов з нами. Через ліс, уночі, назустріч невидимому, але страшному ворогові — це не жарт і зовсім не скидається на прогулянку. Адже так? У таборі лишився тільки сторож з села Цвят.

Я детально описав місце, дорогу, напрямок. Геологи взяли компас, ліхтарі, лопати — і всі як один кинулись до лісу рятувати Андрія і його зелений смарагд.

Спочатку всі йшли разом, потім група розпалась. Не всі були однаково витривалі в дорозі.

Попереду всіх бігла лаборантка — спритна, рухлива, наче сарна. Правда, вона часто спотикалась, але ні разу не поскаржилась, ні разу не сказала: відпочиньмо, зупинімось. Бідна дівчина…

Ми з нею так далеко всіх випередили, що скоро перестали чути їх голоси. Не видно було і вогників ліхтарів. Світився тільки фосфор мого компаса.

І ти знаєш, ми перші прибули до вас в той дивний й страшний зал».

От що розповів мені Радан через кілька днів, коли ми повернулись у село Цвят.

Але, скажете ви, як ви потрапили в той зал? Адже ви сиділи, притулившись у кущах перед ямою і, порозкривавши роти, дивились на небо?

Було так. Ми, справді, мовчки сиділи в кущах і кожен думав про своє. З потемнілого неба мрячив тихий дрібний дощик.

Ми піднялись на гору.

Не минуло й десяти хвилин, як Теменужка підштовхнула мене ліктем.

— Дивись! — прошепотіла вона і вказала рукою. вниз. — Якийсь чоловік!

Між деревами пробирався низенький опасистий чоловік у плащі і чоботях. Він віддалявся від горба.

— Хоч би він не зробив якогось лиха Андрієві, — промовила Теменужка. Вона сказала ці слова ледве чутно, і мені здалось, що в її голосі забриніли сльози. Дівчата мають таку звичку — говорити крізь сльози.

Я знизав плечима. Що я міг відповісти?

— Вставай! — почала вона штовхати мене. — Вставай, підемо до Андрія!

Власне, і мені це спало на думку, але я добирав підходящі слова, щоб висловитись коротко і точно.

Схопили факели, пляшку з гасом і кинулись до ями.

Пройшовши через круглий отвір, почули недалекі вибухи. Вони були жахливі. Певно, тому, що було тихо і йшов дощ.

Ми бігли по галереї, ніби за нами хтось гнався. Не знаю, що почувала в ці хвилини Теменужка, але мені здавалося — от-от хтось схопить нас ззаду. Ми не дивились ні вліво, ні вправо, не помічали, чи стрімкий схил, чи пологий, не відчували, чи свіже повітря, чи погане.

Бігли захекані, ковтаючи повітря розкритим ротом. У вухах кололо, тріщало. Не розуміючи, що діється навколо, ми мчали, як вітер.

Нарешті ми побачили світло. Запевняю вас — ніколи ще воно так не радувало мої очі. Відчув, що від сліз щемлять повіки. Певно, це було через світло.

Андрій здивовано глянув на нас і посміхнувся. А Теменужка кинулась йому на груди.

— Там якийсь чоловік! — схлипувала вона. — Ми бачили чоловіка в чоботях. А потім почули вибухи. Подумали, що він тебе вбив.

Теменужка схлипувала, захлинаючись. «Це тому, що вона бігла», подумав я.

Андрій поплескав її по плечі і дав їй свою пляшку з водою, щоб вона напилась і заспокоїлась. Потім попросив розповісти, але спокійніше, якого чоловіка ми бачили і де почули вибухи.

На цей раз заговорив я. Але тільки встиг розповісти, як дощ шумів у листях дерев, коли це зліва і справа до нас долинув шум. З правого боку — чиїсь голоси. А над нами, трохи ліворуч, — кроки.

Андрій направив ліхтар у тому напрямі, звідки було чути кроки. Золотий промінь пробіг по зубчастому стрімкому схилу, підскочив вище і застиг.

І ми побачили в його сяйві якийсь дивний бронзовий привид. Він стояв нерухомо й дивився на нас. Він був У куртці, з кашкетом на голові, закручені вуса спадали на міцно стулені уста.

Скільки часу ми дивились на нього — не знаю. Але привид поворухнувся, засунув руку в кишеню, і в його руках блиснула сталь довгого пістолета.

Одна мить — і події ніби насунулись на нас… Ці події навіть не можна відділити одну від одної — всі вони з шаленою швидкістю злились в одне ціле — жахливе, неподільне.

Я вже казав, що з правого боку зали почулись голоси. Саме звідти вихором вилетіла якась жінка. Вона, мабуть, теж помітила привид на скелі, бо кинулась з розпростертими руками вперед. Скрикнувши, стала вона перед Андрієм, закривши його своїм тілом. В цю мить пролунав постріл. Жінка похитнулась і впала на землю. У ту ж таки секунду щось просвистіло в повітрі, і я побачив, що ніж з страшною силою врізався в обличчя вусатого незнайомця. Він похилився вперед, голова вдарилась об камінь, потім об другий, його нога, мабуть, попала в щілину, бо він повис із спущеними вниз ніби неживими руками. І дивна річ! Коли він стояв угорі, на скелі, було ясно видно його закручені, розкуйовджені вуса, а зараз на закривавленому обличчі не помітно було ані волосинки.

— Арсов! — вигукнув хтось із подивом, зляканим, задиханим голосом.

Я озирнувся: біля Радана стояв, звівши руки над головою, високий красивий чоловік. Пізніше мені стало відомо, що це був Папазов.

— Чи це можливо? Чи це не сон? — шепотів він; на обличчі в нього застигла гримаса жаху.

Кажу вам, що все це трапилось протягом кількох секунд і скидалось на кошмарний фантастичний сон.

Андрій нахилився над жінкою. Куля влучила їй у праве плече, і на цьому місці її світло-зелена кофточка почервоніла від крові.

— Дихає? — спитав Папазов.

— Дихає, — кивнув Андрій.

Тоді Папазов вийняв з своєї похідної аптечки бинт, нахилився і зробив перев'язку. Руки в нього тремтіли. Навколо розливалося світло ліхтарів. Наші два факели лежали непотрібні на мокрому камені.

Я бачив її лице — зовсім юне, майже дитяче, смертельно бліде, наче з гіпсу. Воно ніби заціпеніло, застигло, наче в останньому сні, від якого не можна пробудитись.

Теменужка плакала. Ну, це ще зрозуміло, — мені теж хотілося плакати. Але навіщо вона схилила голівку на плече Радану? Думаю, що могла поплакати і так, стоячи віддалік від нього.

Андрій підняв жінку на руки, як дитину. Маленька, худорлява, вона безпорадно припала йому до грудей. Страшно було дивитись, як її ліва рука повисла вниз, як безвольно погойдувались її ноги, наче відрізані і сяк-так пришиті до тіла.

Ми пішли до виходу.

— А цей? — запитала Теменужка, повівши широко розкритими від жаху очима в бік чоловіка, що стріляв у нас. його тіло чорніло на скелі, наче ганчірка, що прилипла до білого вапняку.

Папазов пробурмотів щось незрозуміле і швидко пішов уперед.

— Ви йдіть, — сказав Радан. — Я вас наздожену.

Коли через хвилину він повернувся, я запитав його:

— Мертвий?

— А ти як гадаєш? — сказав він і свиснув. — Голова сплющена, як паляниця. — Він помовчав і додав: — Я ходив за ножем. Це батьків подарунок. Хороший ніж, не можна губити!

Взимку минулого року я несподівано захворів. Нічого мені не боліло, і не кашляв, температура була нормальна, а почував себе хворим.

У мене пропав сон. Спав я по дві-три години на добу, та й то був якийсь хворобливий напівсон. Вдень почував тяжку втому, наче пройшов десятки кілометрів важкої, виснажливої дороги. Лишаючись на самоті в кімнаті, я задивлявся в якусь точку і сидів нерухомо, поки не починало сутеніти, поки форми тієї речі, на яку я дивився, не починали танути і зникати в темряві. Тоді вставав, ніби збираючись кудись іти, хоч насправді не знав, куди і навіщо.

Була зима. Канікули. Екзамени я склав і був дуже втомлений. І саме в цей час одного чудового ранку прийшов лист від Радана. Він вчився в політехнічному інституті на гірничому факультеті і збирався провести канікули в селі. І от він кликав мене в гості до себе, писав, що дядько засумував за мною, і між іншим згадував, що Теменужка була б рада мене побачити. Вона працювала в партійному комітеті при шахті, а зараз приїхала у відпустку, і взагалі, все було цікаво, а сніжні зимові дні — просто чарівні.

Я задумався. Така в мене звичка — довго думати, перш ніж прийняти якесь рішення.

Я не сентиментальна людина, але мушу признатись, що деякі рядки цього листа глибоко мене схвилювали. Не можу сказати вам, які точно рядки, але, мабуть, це були ті рядки, в яких Радан писав про мого дядька. Я перечитав кілька разів те місце, де він згадує про Теменужку, але це просто так, випадково, — можливо, тому що цими словами Радан закінчував свій лист.

Я вирушив у дорогу.

Чи варто описувати веселі дні, які я провів у селі? Глибокий сніг, прозоро-синюваті ранки, теплу підсолоджену ракію[8]  і тихі розмови біля грубки?

Чи варто описувати ті зміни, які відбулися за той час, коли наше село стало центром кипучого шахтарського життя? Кіно, клуби, нові будинки, вечірки і самодіяльні колективи — чи описувати все це? Я б спробував, якби був хоч трохи більш романтичною людиною. А ви знаєте, що романтика чужа моєму серцю. Романтична людина ходить з блокнотом у кишені, спостерігає, розпитує про все, записує все. А я в ті дні не взяв олівця в руки, не написав ані рядка. Блукав по степу, дихав прозорим повітрям, що мало запах свіжого снігу і вологого лісу, спускався з крижаних гірок і тільки шепотів різні вірші, які чомусь спадали мені на думку. Ходив у клуб ДСНМ[9], малював плакати, вирізав і наліплював картинки на новорічну молодіжну агітдошку. А ввечері танцював, допомагав акторам-любителям і розмовляв до півночі з Теменужкою та Раданом.

Одного вечора ми сиділи у Радана І згадували минулі часи. Розчулившись (цьому сприяло те, що за вікном падав лапатий сніг), завели розмову про наш старий рудник, про бригаду геологів, про лаборантку і Андрія.

Як і тоді, Теменужка й зараз сиділа поруч з Раданом, усміхалась до нього і захоплювалась його словами, навіть пошепки повторювала їх.

Я сидів у кутку, за грубкою, дивився на червоні відблиски вогню і чомусь намагався не озиратись.

— І все-таки в цій історії найцікавішою постаттю е Ігнат Арсов, — сказав я. — Для мене він — справжня загадка.

— Ти в усьому бачиш загадку, — засміявся Радан. — Для тебе весь світ — таємний і незвичайний. А тимчасом таємних, незвичайних явищ немає! Все залежить від того, як ти їх розумієш і розглядаєш. Так і з цим Арсовим. Я особливо зацікавився його життям, бо, як ти знаєш, відіграв певну роль у тій події… Отож я взнав дещо, і тому на совісті в мене ніякого тягаря немає. Та навіщо порпатись у брудних речах, подивіться, який чистий, чудовий сніг на вулиці! Я пропоную пройтись до млина, згодні? Арсов був зрадником, шпигуном, агентом іноземної розвідки. Він повідомив своїх шефів про відкриття Андрія, і вони, звичайно, злякались: берил у Болгарії? Саме тільки припущення розлютило їх. І хазяїни наказали Арсову зробити все, що тільки спаде йому на думку, аби про берил ніде не говорилось і не згадувалось.

Яких заходів можна було вжити проти Андрія? Найстрашніше для чесної людини — ганьба, виставлення на посміх. Треба було зобразити його мало не божевільним, принизити в очах начальства, в очах усіх людей. Тоді він буде змушений займатись чим завгодно, тільки не шукати берил.

Довідавшись, що начальник вимагає у Андрія представити картографічний ескіз, він виготовив інший, напівбожевільний. Уночі він з допомогою «своєї» людини проник у кімнату Андрія і спритно замінив справжній ескіз фальшивим. На другий ранок Андрій, дійсно, був зганьблений.

Бригада зупиняється біля села Цвят і розпочинає роботу. Слідом за бригадою вирушають двоє працівників органів Державної безпеки.

Ви пригадуєте той липневий дощовий ранок? Шпигунський центр мав тут свою людину. Передчуваючи провал після невдачі з першою міною, цей чоловік наказує Арсову закласти ще більшу міну уповільненої дії. Вони проникли в копальню через якийсь другий, невідомий хід. Поки Арсов працював усередині, наші люди після короткої перестрілки схопили головного діяча… Між іншим, ви його, здається бачили… Пригадуєте? Він був у чоботях, резинових шахтарських чоботях. Скидався на вовка, що попав у пастку. А справжній ескіз, ескіз Андрія, знайшли в кишені Арсова, коли винесли його труп.

Ось що розповів Радан.

Ми мовчали. В кімнаті було тихо, похмуро, тільки вогонь потріскував у грубці.

Я виразно пригадав останню подію, що сталася того дощового ранку.

Геологи, нарешті, прибули. Вони кілька разів збивалися з дороги і тому запізнились. Встиг на місце події один тільки Папазов — красивий чоловік, якого я побачив у руднику.

Всі кинулись робити носилки. Лаборантка тимчасом розплющила очі — вони помутнішали, наче вкрите хмарами небо, але швидко прояснились, засяяли вологим блиском. Андрій схилився над нею, взяв її руку. Вона ледь всміхнулась до нього посинілими губами.

— Ти знайшов дорогоцінний камінь? — тихенько прошепотіла вона.

— Знайшов, — сказав Андрій і проковтнув слину.

Він з вдячністю поцілував її руку, по губах у неї пробігла майже непомітна, тиха посмішка, схожа на слабкий сонячний промінь.

Так завершилась ця «берилова» історія.

Рудник, як ви, звичайно, догадуєтесь, не міг стати туристським об'єктом, як мріяв Радан, що передбачав «прибуткове» майбутнє.

Через півгодини після того, як витягли труп Арсова, всередині копальні вибухнула міна, і тисячі тонн землі і каменю завалили центральну галерею до того місця, звідки ми вперше побачили краєчок бікфордового шнура.

Зараз Вилю Власев не подорожує по горах, не бере участі в геологічних походах, його мрія здійснилась: він начальник головної хімічної лабораторії і цілі дні проводить у своєму кабінеті серед мікроскопів, колб та спиртівок. Щовечора грає в доміно з хазяїном, потім перечитує одну-дві сторінки свого щоденника і точно о десятій годині гасить світло, одягає нічний ковпак і, спокійний, задоволений своїм життям, лягає спати.

Андрій вже більш як рік — керівник третьої геологічної бригади. Він так і не відкрив берил для промислових потреб, але кажуть, що знайшов багато нових покладів свинцю й цинку. Лоб цього молодого чоловіка поритий зморшками, очі втратили юнацький блиск, — тільки неспокійний, тривожний вогник освітлює їх зіниці, і вони сяють, ніби відшліфовані шматочки справжнього смарагда.

Два місяці тому зустрів я картографа Делчо Єнева і від нього дізнався, що Андрій вже давно не живе у директора кондитерської фабрики «Червона зірка». Він рідко приїжджає у Софію, а коли й робить це, то проводить дозвілля в гостинному домі мисливця Зюмбюлева.

Лаборантка Рашеєва — перший помічник Вилю Власева. Вона швидко видужала від кулі Арсова, та щось інше (лікарі не можуть встановити клінічними дослідженнями) невпинно роз'їдає її тендітний організм, і вона день у день сохне, наче квітка без води.

Я чув, що ізумруд не приносить щастя… Але що таке, по суті, щастя? Я не схильний до філософських міркувань, але мій практичний розум каже так: щастя — це результат зусиль кращого. Сміливі і вічні зусилля людини — осягнути дедалі радіснішу і досконалішу красу.

А я… я вивчаю ветеринарну медицину. Такій черствій, практичній і діловій людині, як я, найбільше підходить ветеринарна медицина. Адже правда?

АНДРІЙ ГУЛЯШКИ

(Біографічна довідка)

Відомий сучасний болгарський письменник Андрій Гуляшки народився в 1914 р. в селі Болгарська Раковица Кулської околії. Дитинство й юнацькі роки його минули в Софії, куди незабаром переїхала його родина.

Ще юнаком, вступивши до спілки молоді, Гуляшки бере активну участь у революційній боротьбі.

В 1934 р. Андрій Гуляшки вступає до лав Болгарської робітничої партії (комуністів). За участь у нелегальній революційній роботі молодий підпільник зазнає переслідувань поліції, його виключають з гімназії без права вступу до будь-якого іншого навчального закладу. Проте аж до визволення Болгарії Гуляшки продовжував активно боротися проти фашизму.

Нахил до літературної діяльності визначився в Гуляшки досить рано, однак на повну силу розквітнув його талант після встановлення в Болгарії народно-демократичного ладу, після Дев'ятого вересня 1944 року.

Андрію Гуляшки належить цілий ряд популярних у нього на батьківщині та поза її межами романів. «Смертний вирок» (1941), «Молодий місяць» (1944), «Сліди на снігу» (1946), «МТ станція» (1950), «Село Ведрово» (1952), «Любов» (1955). За роман «МТ станція» письменник удостоєний Димитровської премії в 1950 р.

Гуляшки відомий і як драматург. Він автор двох соціальних драм «Болото» (1946) та «Зобов'язання» (1949).

Твори письменника виходять в перекладах на інші мови, зокрема в Радянському Союзі та країнах народної демократії.

Примітки

1

Повість “Коштовний камінь”, напевно, можна віднести до циклу про Абакума Захова, хоча цей славетний контррозвідник, герой багатьох книг Андрія Гуляшки, на сторінках цієї повісті не з’являється зовсім. Але розповідь про події в “Коштовному камені” ведеться від імені студента-ветеринара Анастасія, який, безумовно, і є той самий Анастасій Буков, ветеринарний лікар, — незмінний оповідач усіх історій про Авакума Захова. З Заховим Анастасій познайомився пізніше, вже після закінчення ветеринарного інституту.

2

Бай (болг.) — дядько, звертання до старшого.

3

Румунський поміщик.

4

Член димитровської спілки народної молоді.

5

РМС — робітнича молодіжна спілка (спілка робітничої молоді).

6

Місце виготовлення бринзи та масла.

7

Трудові кооперативні землеробські господарства.

8

Горілка.

9

Димитровська спілка народної молоді.

Content

Гуляшки Андрей Коштовний камінь

Андрій Гуляшки КОШТОВНИЙ КАМІНЬ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

АНДРІЙ ГУЛЯШКИ (Біографічна довідка)

Примітки