Фрадкин Борис Захарович

Полонені вогняної безодні

Борис Фрадкін

ПОЛОНЕНІ ВОГНЯНОЇ БЕЗОДНІ

У СВІТІ ВОГНЮ І КАМЕНЮ

• 1

— Пора!

Вадим рішуче відсунув недопиту склянку чаю і підвівся.

— Але в нас є ще час, — заперечила Лена. — Старт призначено на дванадцяту, а зараз тільки початок дванадцятої.

— Нетерпіння — головний Вадимів порадник, — відгукнувся Андрій, який стояв біля вікна. — Ох, і перепало сьогодні від нього механікам! Ні на мить присісти не дав.

— Удвох на одного? — усміхнувся Вадим. Він обійшов стіл, пригорнув Лену. — Зате ж рейс який! Увесь світ завмер, чекаючи перших спалахів у двигуні ПВ-313. Андрій — людина байдужа, але ти, Леночко, не можеш не зрозуміти, яку чудову сторінку в історії підземної техніки ми маємо перегорнути.

Андрій мовчки дивився у вікно, в нічну темряву.

— Пора! — повторив Вадим

… Машина вирвалася за місто й помчала широким та безлюдним цієї пізньої години шосе. За рулем сиділа Лена. Вона вела електромобіль туди, де серед неясних обрисів гір світилися вогні стартового майданчика.

Обабіч шляху тягнулись яблуневі гаї. Вітер, залітаючи в напіввідчинене вікно кабіни, доносив аромат стиглих плодів. У небі мерехтіли яскраві серпневі зорі.

Дорога стрімко злетіла вгору, потім круто впала донизу. Електромобіль рухався майже безшумно. З верховини наступного підйому відкрився вид на стартовий майданчик, по краях якого височіли корпуси допоміжних служб і станції зв'язку. Звідси починали свій шлях підземні кораблі особливої конструкції — вони з'явилися всього шість років тому і призначалися для вертикальної проходки землі.

За колодязями, що лишалися в граніті, можна було полічити кількість проведених випробувань. Вихід з колодязя заливали бетоном. Світло-сірі пробки виразно виступали на темній поверхні граніту.

Промені прожекторів схрещувалися в центрі майданчика, освітлюючи ПВ-313. Він підіймався величезною циліндричною баштою, його металева полірована поверхня виблискувала так сліпуче, що Лена, вийшовши з електромобіля, затулила очі долонею.

— Ось він, наш красень! — Вадим на мить завмер, милуючись підземоходом.

Висота корабля досягала п'ятдесяти двох метрів, діаметр дорівнював семи з половиною метрам. Звужена вгорі частина корпусу робила його схожим на космічний корабель. Та на відміну від ракетоплана ПВ-313 не мав ні хвостового оперення, ні ілюмінаторів. До того ж його нижня носова частина була тупа, зрізана й правила за опору підземоходові.

Майданчик здавався безлюдним. Поруч із підземоходом Лена побачила масивну споруду, яка нагадувала портовий підйомний кран, тільки була значно вища — під нею вільно вміщувався ПВ-313. Цей підйомник мав ліфт для доставки людей і вантажу до люка в горішній хвостовій частині корпусу корабля. Вершина підйомника являла собою кабіну, покриту прозорим куполом.

Біля ліфта Вадима, Лену та Андрія зустрів черговий по старту.

— Добривечір, — привітався він.

— Уже ніч, — поправив його Вадим. — Усі зібрались?

— Так.

— І головний конструктор приїхав?

— Тільки-но.

— Чудово.

Вадим ще раз оглянув підземохід, повернувся до дружини й разом з нею зайшов у ліфт.

Нагорі, в кабіні, зібралися друзі та родичі членів екіпажу. Вадим наблизився до матері. Вона підвелася назустріч, немолода, сивіюча, але ще поривчаста, з живим, енергійним обличчям.

— А батько? — запитав Вадим.

— Його викликали на будівництво. Зате я не стрималась, приїхала. Про цей рейс стільки розмов! Лено, ти не влаштувала йому сцени? Щойно справили весілля, а він вирушає в рейс.

— Хіба його спиниш, мамо?

— До того ж лише на дві доби, — зауважив Вадим.

Він пішов до головного конструктора. Аркадій Семенович Ремізовський зустрів його пильним поглядом. Скупо усміхнувся. Геолог Дектярьов, що стояв поруч, невисокий, кремезний мужчина, сказав:

— Ось і наш командир. Ще чверть години — і в дорогу.

— До старту все готово, — промовив головний конструктор. — Машини оглянуто двічі.

— Тричі, — уточнив Вадим. — Я оглядав їх особисто.

До співрозмовників підійшли інші члени екіпажу: високий, худорлявий атоміст Біронт, один з найстаріших водіїв підземоходів Міхєєв, зв'язківець Скорюпін, механік Андрій Чураков.

— Час, — уриваючи розмову, Вадим подав знак черговому по старту.

Той підійшов до пульта, натиснув кнопку. На кутових вежах майданчика замиготіли червоні попереджувальні вогні, завила стартова сирена.

Вадим обійняв матір, поцілував у щоки. Потім рвучко пригорнув до себе Лену.

— Вадиме Сергійовичу, — головний конструктор міцно стиснув Вадимову долоню, — запам'ятайте: ніякого риску. Точне виконання програми випробувань. За будь-якої непередбаченої небезпеки одразу ж повертайтеся назад.

— Хіба я коли-небудь відступав од програми?! — здивувався Вадим.

— Щасливої дороги!

— Дякую, Аркадію Семеновичу. Чекайте нас із перемогою. З великою справжньою перемогою.

Екіпаж спустився до підземохода. Останнім залишив майданчик Вадим. Він оглянувся, помахав рукою Лені й матері.

Люк зачинили. Загудів мотор підйомника, і металевий міст повільно відсунувся вбік. У кабіні вимкнули світло, щоб краще бачити ПВ-313. Край майданчика підйомник зупинився.

Кілька хвилин ззовні не долітало жодного звуку. Раптом з-під площини, на яку спирався підземохід, вирвалося полум'я. Це запрацював термоядерний бур.

Потім долинув гуркіт. Лена поморщилась і затулила вуха — вона ніяк не могла звикнути до цього шуму, хоча й не вперше проводжала Вадима.

Із сопла двигуна вилетів стовп куряви, здійнявся на висоту восьмисот метрів, і там утворилася темна велика хмара. Ніс підземохода почав повільно входити в землю — так розжарений стрижень занурюється у віск.

Минуло кілька секунд, і полум'я сховалося в землі. Зате струмінь куряви, що бив із сопла, розжарився спочатку до малинового свічення, потім до жовтогарячого, нарешті, став сліпучо-білий, прямолінійний, як промінь світла. Він не поступався своїм блиском газовому струменю, що вилітає із дюз ракетоплана, з тією лише різницею, що у космічного корабля, який вирушає в дорогу, промінь світла падає до землі, прощаючись із суходолом, а тут — розчиняється в небі, востаннє пронизуючи повітряний простір.

Прожектори згасли, в них не було потреби. Навколо стало так видно, що можна було б вільно читати книгу. Виступили з темряви гірські відроги, заблискотіло озеро неподалік майданчика. Хмара куряви засріблилась, яскравіше позначилася на фоні нічного неба. В лісі занепокоїлися птахи. Самотні електромобілі, що проїздили по шосе, вимкнули освітлення.

Дванадцять чоловік у кабіні підйомника опустили на очі захисні окуляри. Вони мовчки спостерігали, як повільно щезає в землі підземохід. Швидкість його руху була невелика — всього з півметра на секунду. Але тим, хто проводжав, здавалося, ніби машина рухається набагато швидше.

Через дві хвилини після ввімкнення двигуна ПВ-313 зник під гранітною поверхнею майданчика.

Тьмяніла хмара куряви, згасало світло.

Ніч знову опустилася над потривоженим лісом, над горами. Проводжаючі роз'їхались. Але ще півтори години на кутових вежах світилися червоні сигнали. Вони попереджали, що наближатися до отвору, залишеного підземоходом, небезпечно. Термоядерний бур зробив граніт радіоактивним.

— Щасливої дороги, Вадиме, — шепотіла Лена, — щасливої дороги, любий.

По дорозі додому вона вела електромобіль на граничній швидкості. Вихоплені світлом фар із темряви, миготіли поблизу дерева.

Раптом у небі з'явилася вузька й пряма вогняна смужка. Перекреслюючи Молочний Шлях, вона тягнулась до зеніту.

Лена різко загальмувала машину, вийшла на шлях і, закинувши голову, стежила за смужкою. Незабаром до її слуху долинув віддалений гуркіт — черговий ракетоплан полетів у космічні далі.

Смужка давно загубилася серед зірок, а Лена все ще стояла й прислухалася. Їй здавалося, що вона відчуває, як вібрує грунт під її ногами — це ПВ-313 заглиблювався в надра землі.

• 2

Підземохід рухався вертикально вниз. Гіроскопічні автомати забезпечували йому курс точно по радіусу землі. Швидкість зростала, якщо на шляху зустрічалися м'які вапняки чи сланцеві породи, зменшувалась, якщо знов починався граніт, але в середньому становила півметра на секунду.

Вогняний смерч перетворював шар речовини, крізь яку проходив бур, у найдрібніший пил. Через систему всмоктувальних патрубків, котрі розмістилися поміж внутрішньою та зовнішньою обшивками корпусу, пил надходив до термоядерних камер підігрівання. Там під дією високої температури він обертався на пару, а потім з великою швидкістю вилітав через дюзи. Робота камер підігрівання в принципі нічим не відрізнялася від роботи камер згорання на перших гасових реактивних двигунах.

Від стін колодязя, утвореного підземоходом, відривалися брили граніту, обвалювалися лавини каміння й піску. Порода, підтримувана потужним тиском газового струменя, плавилася, спікалася й утворювала пробки, які надійно затуляли залишений кораблем прохід.

Двигун знаходився у верхній (хвостовій) частині підземохода. Нижче містилася силова апаратура з термоядерними джерелами живлення та системою автоматики.

Невеликий відсік приділено синтезаторам — досить складним установкам для штучного одержання води й кисню. Сировини не бракувало. Синтезатори могли переробляти будь-яку гірську породу, що надходила безпосередньо від бура.

До відсіку синтезаторів примикав відсік з величезним запасом харчових концентратів. Такий солідний резерв продуктів харчування диктувався необхідністю забезпечити екіпаж на випадок вимушеної зупинки в надрах землі. Адже нелегко прийти на допомогу підземоходові, що потрапив у біду, його насамперед треба розшукати в безкраїй товщі граніту.

За вантажним приміщенням починалися кабіни. Їх було чотири. Вони розташувалися одна над одною. Стіни, підлогу, стелю покривав товстий і м'який шар найлонового волокна. Світло-блакитний, сріблястий колір оббивки робив приміщення ошатним і затишним.

Верхня кабіна призначалася для відпочинку. Вздовж стін її висіли спеціальні зручні гамаки, а посередині стояв круглий стіл з білої пластмаси, коло нього шість легких пластмасових крісел.

Три нижні кабіни мало що відрізнялися одна від одної за обладнанням: майже всю кабіну займав кільцевий пульт, підвішений на поворотній рамі між стелею та підлогою. До рами кріпилися глибокі м'які крісла спостерігачів — за бажанням крісло перетворювалося в ложе для спання. Таке підвісне обладнання забезпечувало незмінне положення пульта, коли підземохід повертав назад і «верх» та «низ» мінялися місцями.

Все приміщення підземохода сполучалося між собою системою люків. В разі потреби люки автоматично зачинялися. З кабіни в кабіну вела вузька, притиснута до стіни металева драбинка.

Кожна кабіна призначалася для двох членів екіпажу.

В нижній працювали водій і командир корабля. Над ними біля пультів спостереження розташувалися геолог і атоміст. А ще вище знаходилися зв'язківець та механік.

Керування машиною було цілком автоматизовано. Завдання водія та механіка полягали в спостереженні за приладами, щоб вчасно відновити порушену взаємодію механізмів, зупинити корабель, прокласти йому новий курс.

Сидячи біля пульта, Андрій міг бачити, як працює двигун та як діє система охолодження корпусу, яку потужність розвиває бур і якого тиску зазнає кожна точка обшивки. В будь-яку мить за вимогою командира він був готовий ввімкнути захисне поле, зачинити люки, кинутися на пошуки несправності.

Найменш автоматизованою була праця зв'язківця Скорюпіна. Він вдивлявся в індикатори настройки, обертаючи лімби, змінював діапазони частот. Досі зв'язок із поверхнею землі залишався найслабкішою ланкою в конструкції підземних кораблів, особливо тих, які йшли на велику глибину.

Магнітні руди, самородні металеві відклади, гірські породи, іонізовані радіоактивним розпадом, виключали застосування радіозв'язку. Підземоходи споряджали ультразвуковими установками. Але ультразвуковий промінь розсіювався, безліч разів заломлювався в надрах землі. Вловити його, а головне — виділити серед інших коливань грунту було дуже важко. Ціла мережа сейсмічних станцій, розкиданих по всій поверхні земної кулі, чутливо прислухалася до сигналів з глибини. І потрібна була особлива спритність, щоб у гуркоті землетрусів розрізнити слабкий голос підземного корабля.

Ще складніший був зворотний зв'язок. Як намацати нестійким ультразвуковим променем малюсіньку точку в громадді землі? Дуже багато залежало від щасливої випадковості та від чутливого вуха зв'язківця.

І недаремно білявий дев'ятнадцятирічний Паша Скорюпін опинився в екіпажі ПВ-313.

Ультразвуковою технікою він захоплювався з шкільної лави. Майстрував генератори високої частоти, різні прилади для демонстрування властивостей ультразвуку, які зробили його шкільною знаменитістю. По закінченні технічного училища Пашу рекомендували на завод підземних кораблів. І тут він виявив себе. Не раз під час дослідних рейсів своїм мистецтвом зв'язківця він допомагав виправити курс, своєчасно прийти на допомогу застряглому підземоходові. Паша виявився і неабияким винахідником — він вніс чимало удосконалень в апаратуру зв'язку.

Скорюпін подобався головному конструкторові своєю закоханістю в ультразвукову техніку і трохи наївною жадобою пригод. Аркадій Семенович, не вагаючись, призначив Пашу зв'язківцем на ПВ-313 і відстояв його кандидатуру в Академії наук, де вік Паші викликав сумніви.

• 3

Година минала за годиною. Все далі заглиблювався корабель. Міхєєв і Вадим уважно стежили за показаннями приладів. Заводські випробування дослідної машини, попри найширше застосування кібернетики, все ж не створюють такого всебічного навантаження на механізми, яке виникає під час руху в землі.

Вадим увімкнув внутрішній зв'язок.

— Миколо Миколайовичу, Валентине Макаровичу, як себе почуваєте? — запитав він.

— Чудово, Вадиме Сергійовичу, — відповів Дектярьов. — Але з вашого дозволу я б не від того, щоб задрімати.

— Влаштовуйтесь як удома. Плануйте час на свій розсуд. Спочиньте й ви, Валентине Макаровичу.

— Я тут, щоб працювати, а не спати, — долинув з репродуктора пронизливий, дратівливий Біронтів голос.

Вадим підморгнув водієві. На Міхєєвих губах застигла усмішка.

— Ми пробудемо під землею близько трьох діб, — нагадав Вадим, але відповіді не дочекався.

Дектярьов позіхнув, устав і почав підійматися металевою драбинкою.

Біронт похмуро глянув йому вслід. Він усе чекав, що от-от обламаються щаблі під важким тілом геолога.

Валентин Макарович лишився біля приладу. Він оце вперше брав участь у підземній подорожі. Досі друзі знали його як домосіда й кабінетного вченого. Не те, щоб Валентин Макарович був тим «чистим теоретиком», якому немає діла до того, чи мають його теорії яке-небудь значення для практичної діяльності людей, чи не мають. Він підтримував широкі зв'язки з дослідними інститутами, з проектувальниками термоядерних електростанцій, із заводами. Та зв'язки ці здійснювалися головним чином шляхом письмових порад або розмов по відеофону.

Валентин Макарович волів перебувати в товаристві свого єдиного безмовного помічника — електронної лічильно-обчислювальної установки, яка водночас правила йому і за письмовий стіл. Апарат чітко й безпомилково виконував найскладніші розрахунки, не висловлюючи до того ж ніяких сумнівів чи невчасних зауважень.

Валентин Макарович жив у світі математичних співвідношень. Він багато нового вніс до загальної теорії відносності й до квантової механіки. Але особливу популярність принесла йому так звана теорія «переохолодження речовини».

Відомо, що коли яку-небудь речовину піддати стисненню, то в міру збільшення тиску температура цієї речовини підвищуватиметься.

— Тільки до певних меж, — заперечував Біронт. — Подальше зростання тиску викличе зворотний процес: спад температури. Чому? Дуже просто. З одного боку, тиск примушує атоми рухатися швидше, і ми кажемо, що тіло стає гарячіше. Та, з іншого боку, тиск зблизить атоми, їм буде тісніше. І настане момент, коли молекули, атоми, електрони, нейтрони зупиняться. А що значить нерухомість часточок? Холоднеча. Неймовірно низька, ще невідома науці температура.

— Дозвольте, дозвольте! — обурювалися противники теорії переохолодження. — А на що ж перетвориться енергія тиску? До цього вона перетворювалася на тепло, а у вас на холод, тобто на ніщо? Зникне?

— Яка нісенітниця! — знизував плечима Валентин Макарович. — Хто каже про зникнення енергії? Просто вона набуде нової, невідомої нам форми.

Та якої саме форми — не могли відповісти ні Біронт, ні його електронний помічник. Вчений тільки висловлював припущення, що відбудеться розпад матерії, несхожий на звичайний термоядерний вибух.

— Де ж у природі може існувати такий розпад? — запитували його.

— В центрі будь-якої зірки, хоч би як вона була розжарена на поверхні. І, можливо, в центрі планет. Зокрема, в центрі Землі.

Перевірити Біронтове припущення поки що не було змоги.

І от якось у його квартиру завітав незвичайний гість — Ремізовський Аркадій Семенович. Про славнозвісного конструктора підземоходів Біронт чув, звичайно, дуже багато, але особисто зустрічався з ним уперше. Біронта здивував прихід Ремізовського, та ще більше вразила мета цього візиту.

— Мені вирушити під землю?! — весело закричав Валентин Макарович. — Та ви що, збожеволіли, голубе? Я ще хочу жити.

— Жити й працювати, — поправив його Аркадій Семенович. — Ви вчений.

— Так, звичайно, вчений. Та я всього лише теоретик.

— Теорія залишається пустим звуком, якщо її неможливо підтвердити фактами, спостереженнями. Де ви збираєтеся робити це?

— Ще не знаю.

— Є єдиний спосіб перевірити вашу теорію переохолодження.

— Який? — нашорошив вуха Біронт.

— Наблизитися до ядра землі.

— Ого! І велику глибину ви мені обіцяєте?

— Сорок кілометрів.

Цей високий, неквапливий чоловік з вузьким непроникливим обличчям, безперечно, подобався Валентину Макаровичу. В напівжартівливому тоні головний конструктор викладав такі доводи, проти яких у Біронта не знаходилося заперечень. Було ясно, що Ремізовський усе заздалегідь обміркував, усе передбачив.

— Ви так стурбовані моєю теорією переохолодження? — Біронту хотілося встояти у цьому словесному двобої. — Можна подумати, що ви і свій ПВ-313 побудували тільки задля того, щоб я міг прогулятися на ньому.

Відповідь була несподівана:

— Так, Валентине Макаровичу, без попереднього дослідження великих глибин нічого мріяти про їхнє підкорення. Хто може сказати, які внутріатомні процеси чатують там на мандрівників? Я уважно стежу за вашими теоретичними дослідженнями. Саме вони й стурбували мене. Для конструкції підземохода зовсім не байдуже, в якій температурі працюватимуть механізми: при мінус тисяча чи при плюс десять тисяч. Тому ваша теорія переохолодження є пунктом номер один у програмі випробувань ПВ-313.

— Та що я зможу з'ясувати на глибині сорок кілометрів?

— Те, що відбувається на глибині, скажімо, сто кілометрів.

— І тільки?

— На перший раз, Валентине Макаровичу. Потім зі спокійною душею заглибимося на всю сотню. Ви ж «заглянете» вже на глибину двохсот кілометрів. І так далі, поки не дістанемося до центра землі.

— Ах, ось воно що! Обережна ж ви людина. Та невже я виявився найліпшою кандидатурою?

— Назвіть мені іншого вченого, який так само вірить у реальність переохолодження, як вірите в неї ви, Валентине Макаровичу.

Ремізовському пощастило-таки дійти згоди з Біронтом. Спокуса була занадто велика.

Та щойно за Валентином Макаровичем зачинився люк підземохода й машина рушила в дорогу, він уже розкаювався в своєму необачному вчинкові.

Відірваний од звичної обстановки, він марно намагався зосередитися на показання приладів. Вчений то прислухався до роботи електробура й двигуна, холонучи від думки, що той або інший відмовлять і підземохід не зможе вибратися назад на поверхню, то поглядав на глухі стіни — вони здавалися йому ненадійними. Чи не розчавить їх несподіваним обвалом.

Замріявшись, Валентин Макарович дивився на екран локатора — великий диск посеред пульта. У нього створилось оманливе враження, начебто через круглий отвір у підлозі видно, як розступаються під натиском підземохода кам'яні породи. Від центра екрана до його країв пливуть світло-сірі гранітні маси, тверді та зборознені тріщинами. За мить граніт змінюють мерехтливі відклади мармуру або блискітки гірського кришталю.

Валентин Макарович дуже посередньо розумівся на різновидах кристалічних структур. Він бачив перед себе тільки незвичайно розмаїте сполучення фарб, дивну кам'яну мозаїку.

Так сидів він біля пульта, поки втома не притупила інтересу до всього, що оточує-Атомний хронометр показував пів на п'яту. Там, нагорі, вже розвиднялося. Тут кабіна наповнена невиразними відблисками екрана, мерехтінням сигнальних лампочок і коливанням барвистих рисок на матових шкалах. Можна було ввімкнути центральне освітлення. Та це утруднило б спостереження за приладами.

Вчений вирішив, що йому варт спочити. Залишивши пульт, він пішов слідом за Дектярьовим. Скоби, що утворювали драбинку, занепокоїли його. Він змалечку не любив лазити по деревах чи по дахах, а тут потрібно було дертися по стіні. Валентин Макарович глянув на стелю кабіни: височінь. Але що зробиш? Якщо ліфта нема, доведеться уявити себе в ролі пожежника.

Обмацуючи ногою кожну скобу-щабель, Біронт майже дістався до люка, але тут підошви його черевиків спорснули. Професор повис на руках. А через те, що тіло його ніколи не знало турніка або трапеції, він, гойднувшись кілька разів, полетів униз.

Найлоповстяна обшивка пом'якшила удар. Потираючи забите стегно, проклинаючи безглузде обладнання підземохода, Біронт постояв, зітхнув і поліз ще раз.

Спочатку він попав до кабіни механіка. Андрій, усміхаючись, спостерігав появу над люком довгастої голови професора із скуйовдженим рудим волоссям. Похмуро зиркнувши на механіка, Валентин Макарович почав дертися вище.

В гамаках спали Дектярьов і Скорюпін. Біронт причепливо оглянув відведене йому ліжко. Білизна простирадла, пошивки, легкої ковдри цілком задовольнила його.

Він роздягнувся і вже лаштувався лягти, як відчув, що підлога вислизає з-під його ніг. Стіни кабіни хитнулися, бур і двигун замовкли, а підземохід затремтів від потужних поштовхів, які супроводжувала серія немовби гарматних пострілів.

— Катастрофа!!!

Дектярьов і Скорюпін прокинулися одночасно.

— Що? — перепитав Микола Миколайович.

— Ми падаємо! Все…

Дектярьов трохи підвівся на лікті, прислухався, пробурмотів: «Ідіть до біса», — і, напнувши на себе ковдру, повернувся лицем до стіни. Але одразу ж сів у гамаці.

— Вибачте, Валентине Макаровичу, — сказав він. — Я зовсім забув, що ви вперше на підземоході. Ми не падаємо, а летимо. Машина потрапила в газовий мішок завглибшки метрів отак з триста. Та ви не турбуйтесь. Це передбачено. У нас є гальмові двигуни. О, відчуваєте?

Падіння припинилося. Легкий поштовх об землю — і, замість вибухів, знайомий гуркіт бура, що запрацював. В той же час з другого кінця корабля відгукнулося йому приглушене ревіння двигуна.

Скорюпін стримав зітхання. Йому теж уперше довелося зазнати падіння разом з підземоходом.

• 4

Валентин Макарович заснув одразу, як тільки випростався в зручному, підвішеному на пружинах гамаці. І йому нічого не снилося, бо багато він пережив минулої ночі: від'їзд із дому, мовчазний розпач дружини, нервозність у чеканні старту, заглиблення під землю. Тепер настала розрядка.

Через шість годин він розплющив очі, почуваючи себе бадьорим. Та повернення до дійсності не порадувало його. Він насторожено прислухався. Попри пористі прокладки в стінах, шум від бура й двигуна проникав до кабіни. Він нагадував собою шум води, що закипала.

Професор зітхнув і почав одягатися. В сусідньому гамаці ще спав геолог. Він так хропів, що Валентин Макарович гидливо поморщився. Скорюпіна в кабіні не було.

Біронт щоранку приймав ванну. В підземному кораблі обходилися без ванн, а щоб умитися, треба було піднятися ще вище. Вчений вважав за краще спуститися вниз, не вмиваючись, хоча це остаточно зіпсувало йому настрій.

Механік і зв'язківець сиділи па своїх місцях. Вони заповнювали журнали, відмічаючи роботу апаратури.

— Доброго ранку, — похмуро привітав їх Біронт.

— Нагорі вже полудень, — усміхнувся Андрій. — Як спалося?

— Дякую, непогано.

Обережно намацуючи щаблі, Валентин Макарович спустився до своєї кабіни, оглянув її, ніби попав сюди вперше. На екрані локатора іскрився граніт. Так само світилися матові прямокутники шкал, перекреслені червоними, блакитними, чорними, жовтогарячими лініями.

ПВ-313 долав вісімнадцятий кілометр, температура гірських порід підвищилася до трьохсот сімдесяти градусів.

Валентина Макаровича пересмикнуло, і він скоса глянув на вимірювач внутрішньої температури: всього двадцять п'ять градусів. Дивно… А йому здалося, що в кабіні спека.

Увагу вченого привернули іонізатори. В речовині, крізь яку рухався підземохід, наростав природний радіоактивний розпад. Біронт і сам не помітив, як опинився в кріслі за пультом.

Півгодини, а може й година, минули в спостереженнях. Потім Валентин Макарович відчув голод і згадав, що нічого не їв. Удома він звик снідати одразу після ванни. Що вони тут, у цій залізній коробці, мають намір їсти? Чи сніданок передбачено після повернення, через дві доби?

Він усе ж таки примусив себе вести спостереження далі, а через годину спіймав себе на тому, що прислухається до сторонніх звуків, які долітали, здавалося, дуже здалека, долітали безперервно й нагадували гуркіт грому.

Вчений нервово потер руки, брови його зсунулись, на чолі зібралися дрібні зморшки. Від далекого гуркотіння ледь помітно вібрував корпус підземохода. Біронт раптом виразно уявив вісімнадцятикілометрову товщу граніту, яка зависла над головою. Що порівняно з нею бляшана коробочка ПВ-313? У земній корі, як йому відомо, відбуваються постійні зсуви, землетруси.

Землетруси!

Як же він міг забути про них під час розмови з Ремізовським? Підземохід ризикує опинитися в безпосередній близькості від гіпоцентра, де виникають вибухи, лише віддалена луна яких змітає цілі міста, а гірські місцевості перетворює на рівнини.

Хіба не божевілля з його боку вирушати в такий рейс? Хіба зможе він, що звик до тиші свого кабінету, зосередитися на дослідницькій роботі серед небезпеки?

Не витримавши, Біронт спустився до кабіни водія.

— Що з вами, Валентине Макаровичу? — здивувався Міхєєв, уздрівши засмучене обличчя вченого.

— Ці вибухи… — белькотів атоміст, — вони можуть пошкодити підземохід.

— Ви поганої думки про наш корабель, — підбадьорював його Міхєєв. — Навіть якщо ми опинимося в гіпоцентрі, нам ніщо не загрожує. А вибухи, які ви чуєте, належать глибокофокусним вогнищам. До них кілометрів двісті-триста. У нас скромніше завдання: опуститися всього на сорок кілометрів і пройти глибинний бар'єр.

• 5

Глибинний бар'єр…

Цей термін з'явився порівняно недавно, хоч про існування своєрідного кордону між геосферами на певній глибині вчені догадувалися задовго до того, як перший підземний човен з допомогою звичайної механічної фрези та черв'ячного гвинта пройшов кілометр граніту.

Механічну фрезу замінив термоядерний бур, а на зміну черв'ячному гвинтові прийшов реактивний двигун. Човен перетворився на справжній корабель. Проте за три минулих десятиріччя не пощастило спуститися нижче сорока кілометрів. Тут закінчувалася літосфера — зона твердих кристалічних порід. Далі починалася астеносфера, де під дією наростаючого тиску і внутрішнього земного тепла гірські породи оберталися на пластичну речовину.

В межах літосфери підземохід пересувався так само, як свердло врізається в метал, залишаючи за собою отвір і майже не зазнаючи тиску з боку його стінок.

В зоні розжареної пластичної речовини діяв закон Паскаля. Безперервно зростаючий тиск загрожував розтрощити корабель як яєчну шкаралупу. Застосування надміцних альфа-металів дозволило впритул наблизитися до бар'єра, але не переступити його. Конструктори зрозуміли: потрібна докорінна перебудова корабля, принципіально нове вирішення питання.

Три десятиріччя тривали пошуки, їх очолив головний конструктор заводу підземоходів Ремізовський. Пізніше в дослідженнях узяв участь молодий і талановитий інженер Вадим Сурков. Саме Вадиму належала ідея захисного магніто-плазмового поля.

І ось ПВ-313 вирушив у перший дослідний рейс.

Повільно, але безупинно прокладає собі шлях вогнедишна сталева башта. Вона заглиблюється точно по вертикалі.

Вадим не зводить очей з приладів. Зрідка він робить позначки в журналі. І чекає. Чекає того моменту, коли автомати ввімкнуть захисне поле. Потоки оголених водневих ядер ринуть з реактора. Утвориться магнітна плазма. Відцентрова сила її буде така велика, що урівноважить тиск астеносфери на оболонку корпусу.

Чекати треба ще довго. Підземохід минув усього лише вісімнадцятий кілометр, а глибинний бар'єр лежить за тридцять п'ятим.

— Працюйте спокійно, — сказав Вадим Біронту, — все буде гаразд, якщо навіть доведеться подолати не один, а десять глибинних бар'єрів.

І тут же, забувши про присутність вченого, почав квапливо записувати показання приладів.

З досадою відчув Валентин Макарович, що рожевіє. В той час, як він мучиться своїми безпідставними страхами, водій і командир підземохода напружено працюють. Вони не лягали спати, забули про їжу, про відпочинок…

— Погляньте, яка краса! — вигукнув Міхєєв.

У кабіні світлішало, навколо корабля займалось незвичайне світання. На темно-вишневому екрані з'явилися просвіти. Створювалося оманливе враження, ніби граніт тріскається і край довгих глибоких розколин видно клаптики ясного неба. Над розколинами висять жовті смуги туману. Просвіт наближається. Здається, ще хвилина-друга і підземохід вибереться па осяйний сонячний простір.

Та світло несподівано згасло, екран знову затягнуло цегляно-брудним гранітним масивом.

— Наслідки іонізації… — промимрив Біронт, жвавішаючи. — Грандіозно!

Раптом екран знову ввесь спалахнув м'яким білим сяйвом. З несподіванки вчений схопився за спинку крісла, в якому сидів водій. Підземний корабель, здавалося, повис у порожнечі. З нею годі було порівняти простір полудневого неба. Ні, це було щось особливе, що мінилося відблисками гранчастого кришталю, безперечно, тверде (бур працював далі на повну потужність) і одночасно напрочуд прозоре, майже непомітне для ока.

А в цьому прозорому то тут, то там з'являлися тонкі золотаві нитки. Їх ставало дедалі більше. Вони звисали розплетеною косою або підіймалися вгору, немов наелектризовані, переплутувалися, заступали шлях всюдиходові, загрожували обплести його, взяти в полон.

— «Волосся Вероніки». — Міхєєв понизив голос.

— Вероніки? — машинально перепитав Валентин Макарович, не маючи сил відвести очі від дивного видовища. Нічого схожого за красою йому не доводилось бачити. Та він і не гадав, що в надрах може бути світ таких чудес.

— Дочка царя Кіренейського, — швидше собі, ніж Біронту, сказав Міхєєв, — якщо вірити історикам, була красуня. І ніби такого розкішного волосся, як у неї, не мала жодна жінка. Ні до неї, ні згодом. — Водій помовчав і вже байдуже додав: — Сегенітовий кришталь. На великих глибинах зустрічається дивної чистоти. Світиться під впливом радіоактивного розпаду. А золотаві нитки — включення мінералу рутилу, двоокису титану.

— Еге ж… — зітхнув атоміст, що на хвилину уявив собі дочку царя Кіренейського. — Волосся оповивало її до самих ніг, шлейфом тягнулося за нею.

В прозорому сяйві на екрані з'явилися брудно-оранжеві хмари, сірі патьоки; золотаві нитки рвалися, розчинялися. З країв екрана до центра насувалися гострі гребені гранітних скель.

Проте вони не встигли наблизитись. Граніт зник разом із кришталем. Екран зробився чорним. На зміну казковому дню прийшла така ж чарівна ніч.

Тепер підземохід перетинав метаморфічні породи з великим вмістом червоного залізняку. Коли очі звикли до темряви, розлитої на екрані, Біронт нагледів темно-червоні скелі, які начебто поринули в чорну безодню. Скелі змінювали свої форми й відтінки. Вони то підносились колонадою, то скидалися на застиглі гребені морських хвиль.

— Ой, чорт!

Міхєєв рвучко простяг руку до пульта й натиснув зелену кнопку. Електричний смерч навколо підземохода згас. Несподівана тиша оглушила Біронта.

— Що сталося? — підводячи голову, запитав Вадим.

— Та ви тільки гляньте на це диво!

Серед чорних грайливих хвиль цвіла величезна кам'яна троянда, яка ніби спливла з морського дна. Вона мала такі розміри, що корабель вільно умістився б на одній її пелюстці. Тільки великий кут охоплення променями локатора дозволив побачити її всю.

Пелюстки, темно-червоні біля маточки, ставали поступово чорними з воронованим блиском.

— Ви що, ніколи не бачили кристалів залізного блиску? — здивувався Вадим. — Я зовсім не пізнаю вас, Петре Панасовичу. Спинити машину… Ну й ну!

Міхєєв натиснув червону кнопку. Підземохід рушив прямо всередину троянди, розтрощуючи її кам'яні пелюстки.

Тепер і Біронт з цікавістю дивився на водія. Ось Сурков байдужий до всього, що оточує корабель. А водій, який уже стільки бачив, наївно, майже по-дитячому захоплений. І чим? Мертвими кам'яними породами.

Та з усього екіпажу тільки Валентин Макарович не знав, що Міхєєв має другу професію. Вже давно Петро Панасович захоплювався живописом. Пристрасть ця з'явилася у нього ще після перших підземних рейсів. Світ воістину фантастичної краси, сповнений блискотінням алмазних печер і гірського кришталю, розкривався перед ним у земних надрах. Йому доводилося перетинати шари яшми й світні ріки. Часто позаду підземного човна залишався тунель, прокладений у найчистішому золоті. Петрові Панасовичу перехопило дихання від захвату, коли машина вторглась у химерне нагромадження кристалів берилу, прозорих, як повітряний серпанок у спеку, але з безліччю жовтих і ніжно-рожевих переливів. У надрах ховалися справжні «зарості» турмаліну — вони наїжились вогняно-червоними хвойними гілками серед літієвої слюди, що тьмяно виблискувала.

Ніякий калейдоскоп не відтворив би того плетива фарб, які доводилося бачити Петру Панасовичу, бачити зовсім не тими очима, якими дивляться на навколишній світ його супутники. І він узявся за пензель.

Тепер водієві піти б на заслужений відпочинок — йому давно за п'ятдесят, та він усе відтягував цей момент, не наважуючись розлучитися з підземним світом. Довідавшись про наступне випробування ПВ-313, він сам прийшов до Ремізовського й не просив, а вимагав зарахувати в екіпаж…

На екрані пропливли чорні скелі. В рожевому морі граніту з'явилися фіолетові крижини, одні матові, інші з дзеркальним блиском.

— Аметист! — вихопилось у Міхєєва. — Та ще й скільки, га? Колись із нього будуватимуть міста. Уявляєте собі — палаци й житлові будинки, оздоблені аметистом? Вадим похитав головою, підвівся.

— Безнадійний ви романтик, Петре Панасовичу! Хіба можна зосередитися, слухаючи такі вигуки? Поспівчувайте мені, Валентине Макаровичу.

Біронт розвів руками.

— Але ж я, здається, зголоднів, — Вадим глянув на годинник. — Ого! Над нами люди вже обідають.

Тепер і Валентин Макарович відчув голод, про який уже став забувати.

Весь екіпаж зібрався за столом. Розбудили Дектярьова. Той зліз із гамака, похмурий, заспаний, мовчки накинувся на запропоновані йому м'ясні концентрати, спорожнив цілу коробку й почав вишукувати нову жертву для свого нестримного апетиту. Скорюпін, що виконував за сумісництвом обов'язки буфетника, підсунув йому консервовані фрукти.

Біронт скоса, осудливо дивився на свого колегу. Геологова поведінка за обіднім столом була просто-таки непристойна.

Зате Андрієві Дектярьов припав до душі.

Геолог прибув на завод за місяць до того, як ПВ-313 зійшов з монтажного стенда й попав у цех для випробування основної апаратури. Одягнувши комбінезон, Микола Миколайович цілими днями пропадав на дільниці складання підземохода, вимагаючи пояснень у монтажників, технологів, механіків. Він вникав у всі тонкощі будови машини, що йому, як геологові, знати було зовсім не потрібно.

Коли ж черга дійшла до установки обладнання, яке призначалося для геологічних досліджень, вчений засукав рукава. Складальник він виявився дуже посередній і більше заважав, ніж допомагав, та молодь радо зустрічала появу балакучого й добродушного професора. Микола Миколайович з однаковим запалом міг розповідати про наукові проблеми, обговорювати питання кохання, давати поради на всі випадки життя. І зачарував хлопців своєю надзвичайною фізичною силою: сталевий прут діаметром у п'ятнадцять-двадцять міліметрів легко обертався в його руках на пружину.

Тепер же виявилося, що й апетит у Дектярьова, як у цілої бригади складальників.

— Глибина? — запитав Микола Миколайович, невідомо до кого звертаючись.

— Пішли на дев'ятнадцятий, — відповів Андрій.

— Мілина…

Біронт захлинувся від обурення, коли побачив, що Дектярьов знову чимчикує до гамака. Раніше ніж інші підвелися з-за столу, почулося гучне сопіння геолога, що перейшло потім у богатирське хропіння.

• 6

Закінчувалась перша доба після старту, а Вадим так і не примусив себе задрімати бодай на хвилину. Не спав і водій. Обидва залишалися біля пульта, мовчки стежачи за переморгуванням сигнальних ламп.

Повільно зростала глибина: двадцять вісім кілометрів… тридцять один… тридцять чотири… тридцять шість…

Пекучішим ставав граніт навколо всюдихода, щільніше притискався він до сталевого тіла корабля. Траплялося, що машина годинами рухалася крізь бурхливий радіоактивний розпад, крізь поклади чистого радію та свинцю.

Але ні температура, ні радіація вже не привертали до себе Вадимову увагу. Тепер він спостерігав тільки за показаннями тиску і бачив, як стиск на корпус поступово розповзається від порожнини бура вздовж усієї обшивки. Речовина ставала пластичною, ще трохи — і вона стисне корабель, як безодні океану здавлюють підводні човни.

Як тільки тиск досягне тридцяти тисяч атмосфер, автомати ввімкнуть захисне поле. Це означатиме, що ПВ-313 поминув глибинний бар'єр і ввійшов у астеносферу.

Вадим не мав сумніву: автомати працюють точно. Захисна дія поля перевірена не тільки розрахунками, але й кібернетичними випробуваннями. І все ж кожен нерв натягнутий, як струна, в чеканні, коли запрацює полеутворююча установка. ПВ-313 перший переступить цей рубікон.

Мерщій би, мерщій!

Здається, час зупинився.

І там, нагорі, тисячі, ні, мільйони людей чекають сигналу підземохода: бар'єр пройдено! З цієї миті розпочнеться справжнє завоювання земних глибин, не легше, а може, навіть важче, ніж завоювання космосу.

Замість розжареного граніту Вадим бачить на екрані кабінет головного конструктора. Він знає: Ремізовський також не заплющив очей цієї ночі. Зімкнувши за спиною пальці рук і схиливши голову, він ходить, мабуть, з кутка в куток, ходить без утоми, година за годиною, чекаючи телефонного дзвінка.

І головний конструктор, і молодий помічник виношували в собі одну мрію: створити підземохід, здатний досягти центра землі. Ремізовський віддав цій мрії майже сорок років життя, Вадим Сурков тільки чотири. Підсумок їхньої спільної роботи — ПВ-313. Важко сказати, чия заслуга в цьому більша. Вадим, як і Ремізовський, ніколи не вимірював і не обліковував своєї праці. Якщо його й відрізняло щось од головного конструктора, то це нетерпіння, поривчастість.

Аркадій Семенович працював не поспішаючи, обмірковуючи кожен крок, перевіряючи розрахунки кожного гвинтика. Любив радитися. Сам шукав заперечень на власні доводи. Його гаслом було: «Абсолютна надійність!»

Вадимове гасло: «Дерзати!»

Головний конструктор стримував Вадима, часто викликав у ньому лють своєю забарністю. Але щоразу, охолонувши, помічник Ремізовського пересвідчувався в правоті свого керівника.

Аркадій Семенович міг лишатися в кабінеті й чекати результатів випробування ПВ-313. Він і замолоду не брав участі в підземних рейсах.

Вадим чекати не міг. Він вирішив сам керувати випробуванням…

— Базальт!

Вигук Міхєєва змусив Вадима опам'ятатися від роздумів. Екран зробився чорний, посічений вогняними тріщинами.

— Базальт! — повторив Вадим. — І розплавлена магма. Ми пройшли земну кору. Недалеко астеносфера.

— Апаратура працює добре.

— Інакше й бути не може.

Глухі вибухи лунали вже десь зовсім близько.

Вони йшли один за одним майже безперервно, перекриваючи шум двигуна та бура. Помітнішою стала вібрація корпусу. Сейсмографічні датчики короткими стрибками фіолетових світних рисок фіксували відстань до місця вибухів: триста десять кілометрів, чотириста два, триста сімдесят… Розплавлений стиснутий камінь чудово проводив звукові хвилі, й через те створювалося враження, ніби до місця вибухів не більше сотні кілометрів. Там, на великій глибині, коїлося щось таке, що народжувало на поверхні землетруси.

Проте не всюди гіпоцентри лежали під шаром у триста-чотириста кілометрів. Вони утворювали дно своєрідної чаші, вінця якої підіймалися до берегів Тихого океану, охоплювали пасмо Курільських островів, Японію, Індонезію, загрозливо наближалися до поверхні земної кулі. Саме тут вулкани викидали вогняні потоки, а від двигтіння землі цілі міста оберталися на руїни.

• 7

Микола Миколайович прокинувся одразу, наче хто штовхнув його під бік. Він сів у гамаці, прислухався, промовив своє улюблене: «Ах, зангезур-занзібар!» — і досить спритно спустився в кабіну до Біронта.

— Ми ще не повернулися на поверхню, — уїдливо зауважив Валентин Макарович. — Можете спати на здоров'я.

— Ні, ви послухайте, — Дектярьов підняв палець. — Га? Гоготить!

— Що гоготить?

— Астеносфера… Як то вона зустріне нас, матінка? Можете уявити, що лишиться від всюдихода, якщо не спрацює захисне поле?

Валентин Макарович не мав жодного бажання уявляти це. Він окинув геолога гнівним поглядом, записуючи в журнал показання приладів. Але пальці його після Дектярьових слів стали неслухняні. Огидна людина, він прийшов тільки задля того, щоб отруювати йому, Біронтові, робочий настрій.

Микола Миколайович сів до пульта. Одним поглядом, по-хазяйськи, окинув чотири дугоподібні лінії приладів, зиркнув на екран.

— Нефеліновий базальт, — задоволено констатував він уголос, — з перевагою авгіту. Поки що нічого нового. Побачимо, як буде далі.

Ламані вогняні зигзаги на екрані зникли, відтак з'явилися знову, ще грубіші. Їхні химерні обриси нагадували то гіллясту блискавку, то переплутаний моток дроту. Розплавлені потоки магми намагалися прокласти собі шлях крізь каміння. Вони тягнулися своїми щупальцями до корпусу підземохода. А він поривався назустріч вогневі, бажаючи помірятися з ним силою.

Дектярьов з хрускотом розвів руки, зігнув їх у ліктях, позіхнув, широко роззявляючи рота, потім вийняв електроперо й журнал для запису спостережень.

— Нефеліновий базальт, — слідом за рядком, що побіг на папері, повторив геолог. — Кремнезему… ох, — він знову позіхнув, — кремнезему п'ятдесят один процент. Титанистого залізняку…

— Дозвольте нагадати вам, — зупинив його Біронт, — ви тут не самі. Я не можу працювати, якщо поруч розмовляють уголос.

— А… ну-ну!

Через кілька хвилин Дектярьов, замріявшись, знову заговорив уголос. Він називав процентний вміст елементів у породі, диктував собі, здивовано мугикав чи вигукував зачудовано: «Ах, зангезур-занзібар!»

Біронту доводилося знехотя вислуховувати довгі монологи, запальні сперечання з уявним опонентом з приводу складу порід, іронічні зауваження про те, що не буде нічого дивного, якщо в центрі землі виявиться звичайна болотяна вода.

Цілісіньку годину Валентин Макарович стримував себе. Геологове мурмотіння викликало в нього таке роздратування, що на мить він перестав чути відгомін глибинних вибухів. Учений відвів погляд од приладів, щоб висловити найрішучіший протест. Сліпуче сяйво, що заповнило весь екран, змусило Біронта забути про все на світі. Спочатку він здивовано жмурився від яскравого світла. Потім йому здалося, що посеред пульта у величезній чаші клекоче розплавлена мідь. В обличчя війнуло жаром.

— Що… що це?

Микола Миколайович неуважно, скоса глянув на екран.

— Звичайна магма, — пояснив він і знов поринув у записи.

Всюдихід злегка хитнуло, швидкість його руху зросла. Машина опинилася серед розплавленого каміння. Вогняна рідина оточувала корабель з усіх боків, і він заглиблювався в неї, як батисфера в безодню океану. Далекий гуркіт, що долітав з надр, став глухіший. Під приладами, які контролювали тиск на корпус, разом спалахнули червоні лампочки.

Минула ще година… Друга… Третя.

Машина рухалася далі серед вогню, униз, униз, униз…

Раптом почувся приглушений свист, і на пульті спалахнула ще одна червона лампочка. Автомати ввімкнули магнітоплазмове поле.

Вадимові пальці вчепились у бильця крісла. ПВ-313 поминув глибинний бар'єр і ввійшов у астеносферу!

Міхєєв поклав обидві руки на клавіатуру кнопок. Так піаніст, що готовий узяти перші акорди, чекає, поки затихне зал. Невелике зусилля того чи іншого пальця, й автомати одразу виконають водієву волю: примусять машину зупинитися, повернути назад або ще швидше рухатися вперед.

Міхєєву теж було моторошно.

Якщо відмовить поле, навряд чи він взагалі встигне натиснути кнопку. Все скоїться дуже швидко…

Прилади показували тридцять з половиною тисяч атмосфер.

— Сорок один кілометр, — ледве розтуливши пересохлі губи, сказав Вадим. — Сорок один кілометр і сімдесят два метри, — повторив він зміцнілим голосом. — Ми в астеносфері. Чуєте, Петре Панасовичу? В астеносфері!

Міхєєв повільно зняв пальці з кнопок, розгладив затерплі суглоби. «А схоже, я злякався», — майнуло в голові. Сто сім рейсів, окрім найпершого, навчального, зробив він, не відчуваючи страху. І ось зараз все напружилося в ньому, закам'яніло в якомусь нестерпному чеканні.

— Механік, зв'язківець! — покликав Вадим у мікрофон.

— Все гаразд, — відгукнувся Чураков. — Вітаю з перемогою, Вадиме.

— Дякую. Зв'язківцю приготуватися до передачі повідомлення.

— Єсть!

І ще один звук прилучився до загальної симфонії діючих механізмів. Був він низький, урочистий, наче дзвін туго натягнутої басової струни віолончелі. Це почав працювати ультразвуковий передавач.

— Говоріть, Вадиме Сергійовичу, — запропонував Скорюпін.

Вадим нахилився до мікрофона.

— Говорить всюдихід ПВ-313. Ми щойно поминули глибинний бар'єр і увійшли в астеносферу. Відстань од поверхні сорок один кілометр. Тиск тридцять з половиною тисяч атмосфер. Температура навколишнього середовища тисяча дев'яносто градусів. Механізми у прекрасному стані.

І жодного слова більше. Вадим не хотів бути багатослівним, хоча він почував справжню дитячу радість, бажання з кимось поділитися нею.

— Що ж ви не поздоровили Аркадія Семеновича? — тихо підказав Міхєєв. — Увесь колектив слід було б привітати, подякувати за таку машину.

— Правильно, — схаменувся Вадим, та зв'язківець уже перейшов на прийом.

• 8

— Стоп!

З Вадимового наказу водій вимкнув бур і двигун. Всюдихід зупинився. Працювала тільки захисна установка.

Вадим і Андрій взялися оглядати апаратуру. Перевірили стан всмоктувальної системи та камер підігрівання. Переконалися в жаростійкості термополімерних стінок. Потім перейшли до огляду релейної системи, хоч автоматика перебувала під безперервним контролем другої системи, і якихось порушень не було помічено.

Тепер час повертатися. Успіх є, перемогу здобуто. Але до чого ж усе виявилося просто, без боротьби, без надмірного напруження фізичних і духовних сил. Боротьба була там, нагорі, в конструкторському бюро, вона тривала чимало років і ось закінчилася рейсом ПВ-313.

Підземохід зупинився на глибині сорока одного кілометра. А нижче ще понад шість з половиною тисяч. Сорок і шість тисяч…

Вадим у думці заглядає далі вниз, і голова його паморочиться, як у людини, що дивиться в прірву. Безодня притягує, вабить…

— Страшенно не хочеться повертати назад, — признався він Андрію. — Машина потужна, надійна. Коли ми раніше намагалися пробитися до бар'єра, то якоюсь мірою ризикували собою. А нині…

— Ти ж сам складав програму випробувань.

— Не сам. І, крім того, не гадав, що відчую таке… невдоволення.

Андрій оглядав реле. Ось людина, в якої нема власних бажань. Скажи зараз Вадим: «Рушаймо до центра землі». — Андрій зниже плечима й відповість: «Ну що ж, до центра, то й до центра».

Змалку, з шкільної лави були вони поруч. Долі їхні складалися начебто однаково: разом скінчили школу, поступили на один завод, в один і той же цех, навчалися в одному інституті, стали інженерами.

Але застрільником завжди був Вадим. Він вів за собою товариша, саме вів, а не запалював своїми ідеями. У Вадима з'явилась мета: присвятити себе підземоходам. Андрій, вислухавши захоплене признання друга, сказав: «Ну що ж, кораблі, то й кораблі».

Далі рядового механіка Андрій не пішов.

Щоправда, він завоював симпатії товаришів своєю надзвичайною витримкою, яка не зраджувала йому в хвилини небезпеки.

Андрій звик до підземохода, як до власної квартири. Вивчав його найретельніше, поки не запам'ятав кожен гвинтик, кожну котушку, кожен провід. Несправності виявляв швидко, усував по-хазяйськи, назавжди.

— Роби, як заманеться, — прикриваючи коробку автомата, відповів нарешті Андрій. — Та я б на твоєму місці не став поспішати. Ще побуваєш на будь-якій глибині. Встигнеш.

— Чекати!

Досі рейси були схожі один на один. Мета випробувань формулювалася просто: збільшення терміну служби того чи іншого вузла. Зовсім інше рейс ПВ-313. Машина висить над розжареною кам'яною безоднею, в яку нікому ще не пощастило зазирнути.

Повернутися? Тепер?

І з чим? Підземохід виправдав себе — це добре. Але не у Вадимовому характері задовольнятися малим — адже не сталося нічого такого, що примусило б працювати думку, підказало б нові ідеї.

• 9

— Гм-м-м, — мугикнув Дектярьов і помацав свою лисину. — Досліджувати далі астеносферу… Заманлива пропозиція. Риску, кажете ви, ніякого?

— Ви мали нагоду переконатися в цьому, — знизав плечима Вадим. — Глибинний бар'єр пройдено без будь-яких ускладнень. Особливих зусиль від нас і не вимагалося. Та мене, як конструктора, цікавлять умови, в яких машина одержала б справжнє, тривке навантаження.

— Розумію вас. А що запропонуєте ви, Валентине Макаровичу? — Дектярьов обернувся до атоміста.

— Я наполягаю: негайно повертаймося! — тонким голосом скрикнув Біронт. — Мені було обіцяно короткочасне перебування під землею, я не бажаю більше затримуватися тут. З мене цілком досить.

— Якщо я правильно вас зрозумів, — увічливо зауважив Вадим, — весь комплекс намічених вами досліджень повністю виконано?

— Навпаки, я не зробив і половини того, що збирався. На це мені потрібен місяць, а не дві доби, — обеззброїв себе Валентин Макарович. — Поки звикнеш до вашої задушливої коробки…

— Ясно. А ви, Миколо Миколайовичу?

— Я підтвердив лише те, що мені було відомо з досвіду минулих рейсів. Найцікавіше для мене лежить значно глибше.

— Отож, наскільки я зрозумів, — Вадим усміхнувся самими краєчками губів, — загальне бажання повернутися.

Іронія, що звучала у Вадимових словах, зачепила самолюбство Дектярьова. Геолог насупився, лице його потьмарилося.

— Я звик поважати дисципліну, — сказав він. — У кожного командира підземохода є програма випробувань, затверджена головним конструктором заводу.

— Я не тільки командир підземохода, — нагадав Вадим, — я до того ж заступник головного конструктора. Мені надано право змінювати програму стосовно до обставин. Інакше не було б цієї розмови.

«Хитрун! — задоволено відзначив про себе Дектярьов. — Розумний. І на слово гострий».

— Ну, якщо ви накажете, — геолог закопилив губи, очі його лукаво примружилися, — ми будемо змушені підкоритися.

— Дозвольте, дозвольте, хто це «ми»? — атоміст, відчайдушно жестикулюючи, скочив на ноги. — Я категорично наполягаю…

— А, облиште ви! — несподівано розгнівався Дектярьов. — Тремтите від жаху, як… як не знаю хто. Адже всі вуха протуркотів своєю теорією переохолодження. А коли з'явилася можливість перевірити її на ділі — в кущі. Сором, колего! Нічого з вами не скоїться, коли ми пірнемо ще на сотню-другу кілометрів.

Валентин Макарович задихався від обурення. Він сів, кидаючи на Дектярьова такі люті погляди, що Міхєєв, Чураков і Скорю-пін засміялися.

— Я цілком за пропозицію Вадима Сергійовича, — втрутився в розмову Андрій. Йому кортіло підтримати товариша. — Машина в ідеальному стані. За механізми я ручаюсь.

— Умовили, — зажурено похитав головою Дектярьов. — Ми з Валентином Макаровичем не заперечуємо, — він підморгнув атомістові, — щоб заглибитися ще на сотеньку кілометрів. На сотеньку — не більше. І так обережненько, обережненько.

— Авжеж, — стримано усміхнувся Вадим.

— Зате я рішуче проти, — заговорив Міхєєв, що до того мовчав. — Я вимагаю беззастережного виконання вказівок головного конструктора.

— Не забувайте, тут його помічник! — закинув Вадим.

— Саме так, помічник, а не головний конструктор. Розпоряджатися дослідною машиною можна тільки з його згоди.

— Павле Гнатовичу, — Вадим обернувся до зв'язківця, — будь ласка, з'єднайте товариша Міхєєва з бюро заводу.

Скорюпін знизав плечима.

— На який тиск розраховано полезахисну установку? — запитав Вадим водія.

— На триста мільйонів атмосфер.

— Так. А що показують прилади?

— Тридцять з половиною тисяч.

— І ви, водій дослідних глибинних машин, вважаєте таку перевірку цілком вичерпною?

Міхєєв зніяковів.

— Нараду вважаю закінченою, — Вадим підвівся. — За загальною згодою будемо випробовувати корабель далі. І наукові дослідження, — він глузливо подивився на Біронта. — Глибина занурення залежатиме від обставин і… від нашої витримки. — Очі командира загадково посміхнулися. — Механікові й водієві — по місцях!

Він попрямував до люка. За ним пішов Андрій.

— І все ж таки ви дієте необачно, Вадиме Сергійовичу, — застеріг Міхєєв, сідаючи за пульт напроти Суркова. — Несерйозно це.

— Старт! — замість відповіді наказав Вадим.

Запрацював двигун, корабель затремтів.

«До центра землі! До центра землі! — стукотіло Вадимове серце. — До невідомого! До невипробуваного».

• 10

Розплавлена магма залишилася над головою. Яскравіше світився екран локатора. Тепер він уже не мав кольору киплячої міді, як раніше, а мінився таким сліпучим золотим сяйвом, що довелося зменшити силу струму, який живив локаторний випромінювач.

Розігрітий майже до двох тисяч градусів базальт лишався твердим, хоч температура давно перевищувала точку його плавлення. Стиснута речовина набувала високої щільності. Атоми в кристалічних решітках замість того, щоб розпадатися від теплового впливу, змушені були тісніше притискатися один до одного.

Прилади відзначили глибину п'ятдесят кілометрів, а ПВ-313 спокійно просувався далі. Тиск перевищував сорок з половиною тисяч атмосфер.

Униз… Униз… У невідомість.

Ніщо не порушувало чіткої, злагодженої роботи механізмів. Міцніла Вадимова віра в свою правоту.

Нагору надіслали офіційне повідомлення: «Все гаразд. Ідемо далі в глибину, щоб випробувати підземохід у важчих умовах і провести повніший комплекс наукових досліджень».

Відповіді не одержали. Можливо, не дійшло повідомлення, надіслане з корабля, а можливо, промінь з наземних станцій загубився десь далеко осторонь курсу ПВ-313.

Вадим з головою поринув у роботу. Прилади давали йому відомості про взаємодію щільного середовища з механізмами. Командир був тепер тільки конструктором — він перевіряв у дії реактори, бур, двигун, магніто-плазмове поле.

Водій усе ще вагався, не знаючи, що робити: чинити опір волі свого безпосереднього начальника чи, навпаки, найрішучіше підтримати його.

Вадимова сміливість припала до душі Петрові Панасовичу. Якщо задля справи, то чому б і не ризикнути? Та головний не подарує такого свавілля. Тут усім перепаде на горіхи. І довір'я втратиш…

Міхєєв хмурився, не зводив очей з командира: молодий, запальний і, видно, жадібний до відкриттів. На заводі його поважають, називають талановитим. А Ремізовський людина обережна, можливо, вік такий…

Міхєєв зітхнув і зайнявся приладами керування.

Дектярьов і Біронт після розмови з Сурковим повернулися до своєї кабіни, щоб вести далі дослідження. Та, як тільки підлога затремтіла під ногами й попливла униз, Біронт закрив журнал і, немов підкинутий пружиною, схопився на ноги.

— Колего, куди ви? — здивувався Дектярьов.

Атоміст пішов до кабіни відпочинку й умостився в гамаці. Йому справді було лячно. Куди вони рухаються? Що задумав цей фанатичний Сурков?

Лежати й нічого не робити атоміст не звик. Удома Валентин Макарович ніколи б не гаяв часу. Але тут він не бачив іншого способу для протесту, йому здавалося, що екіпаж всюдихода буде приголомшений його самозреченням.

Та ба, крім Дектярьова, ніхто не звернув уваги на дивну атомістову поведінку. Всі були зайняті своєю роботою. Щодо геолога, то цей грубіян, зазирнувши до кабіни відпочинку, сказав йому:

— Ось таке просторове положення більш підходить до вашого тіла.

— Дайте мені спокій, — роздратовано відрубав Біронт.

Лишившись на самоті біля пульта, Микола Миколайович списував сторінку за сторінкою, задоволено гмикав, виголошував довгі монологи. Він мав у своєму розпорядженні найтоншу електронну апаратуру. Це дозволяло йому встановити не тільки хімічний склад базальтових порід, крізь які прокладав шлях підземохід, але й те, що являло головний інтерес для геолога, — фізичні властивості речовини.

— Перевіримо діалектику в дії, — повторював він. — Кількість неодмінно викличе появу нової якості.

І спостерігав, як під впливом зростаючого тиску тісніше зближаються атоми в молекулах. Справа не лише в збільшенні щільності. Настане мить, коли надмірне зближення атомів спричинить перехід речовини в новий стан.

Але в який?

Минала друга доба. Над головами мандрівників було дев'яносто кілометрів земної кори.

Дев'яносто кілометрів!

Коли Дектярьов урочисто повідомив про це відпочиваючому атомістові, у того заболіло під грудьми, його й так довгасте обличчя ще більше витягнулось. А Микола Миколайович, бурмочучи «Зангезур-занзібар!», сів до столу й відкрив бляшанку з желе-концентратом. Геологів апетит здався Біронтові просто-таки надприродним.

Час було вкладатися на ніч. Біронт заплющив очі, але йому заважало яскраве світло лампи. Він вимкнув її. І зразу відчув, як вібрує корпус, — звук, до якого почав було звикати. В темряві особливо чітко лунали глибинні вибухи, вони наблизилися до самої кабіни (ущільнюючись, речовина краще проводила сейсмічні хвилі).

Валентин Макарович квапливо ввімкнув світло й зрозумів, що заснути йому не пощастить.

Не витримавши самотності, атоміст спустився до своєї робочої кабіни, хоч його заздалегідь нудило від необхідності сидіти віч-на-віч з Дектярьовим. Антипатія до геолога зростала щомиті.

На його щастя, Микола Миколайович спав.

Біронт вирішив, що тут, у кріслі, вдасться заснути і йому. Щоправда, в кабіні також було видно від сяйва, яке випромінював екран. Біронт простяг руку до кнопки. Екран згас, лишилося тільки мерехтіння різнобарвних рисок на білих шкалах.

Зручно влаштувавшись у кріслі, Валентин Макарович заплющив очі. На мить відчув спокій, але тільки на мить. До його загостреного слуху долетіло хропіння Дектярьова. Навіть сонний геолог отруював йому існування.

Валентин Макарович ввімкнув екран, часто моргаючи, дивився на жовтогарячий диск, потім повернув голову до покажчика глибини.

— Сто кілометрів! Жахливо…

Він засовався в кріслі. Чим усе це скінчиться?

В найближчому ряду приладів блимнуло червоне вічко лічильника атомних часток, блимнуло й згасло. Манюсінький світловий спалах не одразу дійшов до свідомості атоміста. Гнів на Дектярьова засліплював його набагато більше.

Та обурення його враз пройшло: лампочка блимала без упину.

— Мезони?

— Що таке? — Дектярьов розплющив очі.

— Мезони?!

Валентин Макарович почав обертати перемикачі лічильно-обчислювальної установки з такою швидкістю, що розгублений Дектярьов не міг нічого збагнути.

— Тут ще не повинно бути мезонів, — шепотів Біронт. — Я їх не чекав так рано…

— Мезони? То ви не жартуєте?

Микола Миколайович підвівся й обійшов пульт, щоб краще бачити лічильник атомних часток.

• 11

Колись було переконання, начебто земля складається всього з двох геосфер: твердої, але тонкої оболонки — кори і розплавленої магми, що сягає до самого центра.

Спостерігаючи швидкість поширення сейсмічних коливань, вчені встановили, що ближче до центра землі щільність речовини надзвичайно висока і перевищує щільність сталевих сплавів.

Отже, земля — тверде тіло.

Проте лишалося невирішене інше питання: хімічний склад речовини на різних глибинах.

Одна група вчених твердила, що в міру збільшення глибини переважають важкі елементи, а саме ядро складається з чистого заліза, нікелю, кобальту та хрому.

Інша група вчених (до неї належав і Дектярьов) вважала будову земної кулі однорідною на всій глибині. Що ж до великої питомої ваги ядра, то тут усе легко пояснювалося потужним тиском, якого зазнають внутрішні шари з боку зовнішніх.

Але як позначається тиск на фізичних властивостях речовини? Чи лишається кожен хімічний елемент сам собою чи тиск докорінно перетворює його внутріатомну структуру?

Ще задовго до рейсу ПВ-313 геофізики підтвердили: на межі літосфери з астеносферою кристалічні структури переходять в аморфні. Кристали руйнуються! А далі? А глибше? Чи не руйнуються молекули? Чи не розпадеться атом? І що взагалі тоді залишиться?

Сучасні електронні ультрамікроскопи та іонні проектори допомогли зрозуміти до кінця будову клітини й побачити атом.

Сучасні радіотелескопи дали змогу розглянути нові галактики, недосяжні раніше для спостереження.

Лише інструменту, з допомогою якого вчені могли б проникнути в центр планети, створити не пощастило. Суцільна завіса — майже три тисячі кілометрів щільної речовини — надійно приховувала ядро від очей спостерігачів.

Залишилося самим пробитися крізь астеносферу.

Саме тому геолог-розвідник Дектярьов зв'язав свою долю з випробуванням глибинних підземоходів. Його заповітною метою було проникнути в астеносферу. Тут він сподівався виявити хоча б відгуки тих явищ, котрі відбуваються в ядрі, якщо не до кінця, то бодай наближено зрозуміти, які сили породжують землетруси, пересувають континенти, переміщують магнітні полюси.

Глузуючи з Біронта і з його теорії переохолодження, Микола Миколайович не міг не бачити в ньому і свого союзника. Атомістове зусилля було спрямовано до тієї ж мети: побачити перетворення речовини під впливом тиску. Дектярьова цікавила зовнішня форма перетворення, Біронта — внутрішня. Ось тепер, наприклад, тиск зростає, а температура підвищується значно повільніше, ніж це належить їй за законами фізики. Постає питання: у що ж тоді перетворюється енергія стиску?

Не будучи досить сильним в атомній фізиці, Микола Миколайович нетерпляче чекав, яких висновків дійде Біронт. Та ба, той зчинив бунт і залишив кабіну.

І раптом з'явилися мезони.

Не одразу Микола Миколайович зрозумів Біронтове хвилювання. Властивості мезонів вивчають у кожній школі. Їх виявили 1937 року в атмосфері, де вони утворюються під впливом космічних променів. Ці часточки у двісті разів важчі від електрона, мають за величиною такий же заряд, але за знаком можуть бути і позитивні, і негативні («важкі електрони»). Виникнувши, мезони живуть всього дві мільйонні долі секунди. Зникаючи, вони лишають після себе звичайні електрони та випромінювання.

Дослідникам тривалий час не щастило одержати мезони штучним бомбардуванням атомів. Адже космічні промені несуть із собою величезну енергію. Варт усунути атмосферу тільки на мить, щоб усе живе на земній поверхні обернулося на попіл. Та й не тільки на поверхні. Космічне випромінювання пронизує водяні товщі, досягаючи дна океану. Воно проникає на сотні метрів углиб кам'яних порід.

Штучне одержання мезонів стало можливим тоді, коли в розпорядженні атомістів опинилися синхрофазотрони з енергією в мільярди електровольтів.

Сюди, на глибину ста кілометрів, не могли потрапити мезони, породжені космічним промінням. Отже, прилади виявили якесь інше випромінювання. І якщо воно не космічного походження, тобто не попадає сюди ззовні, значить, джерело його сховано в надрах землі.

Дектярьов збагнув тепер, що схвилювало Валентина Макаровича.

Мезони виникали й гинули. Клацання лічильників злилося в один суцільний звук, що нагадував дзижчання дискової пилки, яка йшла по сухому дереву. Валентин Макарович роззявив рота, волосся його здибилося, очі округлились.

Що він зараз переживав?

Мезони принесли йому довгождану звістку: вся товща астеносфери пронизана надзвичайно потужним випромінюванням, про існування якого Біронт догадувався ще там, нагорі, у себе в кабінеті. Випромінювання виникало внаслідок розпаду атомних ядер, але без виділення термоядерної енергії у вигляді тепла. Саме така можливість була підказана теорією переохолодження.

Валентин Макарович радів. Йому хотілося кричати від щастя, і він, мабуть, зробив би це, якби в горлі не з'явилися спазми. Ось вони, перші факти! Гіпотеза переохолодження перестає бути гіпотезою, вона стає (і він тепер доб'ється свого) такою ж аксіомою, як і закон тяжіння. Недарма він витратив стільки часу і зніс багато горя. Істина торжествує!

Та дуже скоро запал ученого охолодила інша, неприємна думка: підземохід разом з ним, Біронтом, рухається назустріч випромінюванню, що породжує мезони. Поглинаюча здатність астеносфери безперервно падатиме. Екіпаж наражається на таку небезпеку, цілком збагнути яку не міг ще й сам Біронт.

Ясно одне: далі смерть.

Валентин Макарович похолонув, гарячково ковтнув слину й знову схилився над перемикачами. Кінчики його довгих кістлявих пальців спітніли так, що від їхнього дотику важелі перемикачів ставали липкі.

Ні, ніщо не могло зараз примусити його піти від пульта.

— Поки мене не було тут, ви не помічали появи мезонів? — запитав він Дектярьова. — Дуже важливо знати, на якій глибині з'являються ознаки випромінювання.

Микола Миколайович розвів руками.

— Ну, нічого. Нічого… — заспокоїв себе атоміст. — Повертатимемось додому, я уточню це.

• 12

Минула третя доба відтоді, як підземохід залишив поверхню землі. Сто п'ятдесят кілометрів пролягло між кораблем і сонячним світлом.

Життя на ПВ-313 входило у своєрідну колію. В певний час працювали, сідали до обіднього столу, відпочивали. Та найбільше уваги приділяли роботі, і ніхто не згадував про повернення.

Щоразу, коли страх опановував Валентина Макаровича, він заспокоював себе тим, що до джерела випромінювання дуже далеко, а всюдихід просувається повільно і променевий захист його стінок поки що цілком надійний.

Так само як Дектярьов, він намагався спати, сидячи за пультом. Але, покрутившись деякий час у кріслі, кидався навтіки, бо органічно не зносив хропіння.

Його дратувала звичка Миколи Миколайовича висловлювати свої думки вголос, але вже не так сильно, як раніше. Були хвилини, коли, захоплений спостереженнями, Біронт взагалі не помічав навколишнього і навіть забував, де він.

І все ж Біронт вважав би за краще працювати на самоті. Проте Дектярьов тепер ніби приріс до пульта. Геолог і спав тут, виявивши дивну здатність миттю засинати, якщо прилади не повідомляли про зміни в навколишньому середовищі, і так само враз прокидатися, коли щось траплялося. Це дивувало Біронта, адже сигнали приладів були беззвучні, риски пересувалися на шкалах — тільки й усього.

Таким чином, Микола Миколайович спав підряд не більше чверті години, хоча, беручи загалом, набирав за добу ніяк не менше десяти годин.

Менше за всіх спав Вадим. Причепливо оглядаючи машини і прислухаючись до їхньої роботи, він знайшов слабку ланку в конструкції підземохода. Корпус повинен мати інший профіль! Це з'ясувалося тільки тепер, на глибині двісті тридцять кілометрів. Електронна лічильна машина, одержавши понад мільйон замірів тиску в різних точках обшивки, склала й розв'язала інтегральне рівняння. У Вадимовій уяві вимальовувався новий корабель — витягнутий еліпсоїд із загостреним носом.

Вадим відчував спокійне задоволення. Він відкривав свої спостереження одієві. Удвох вони годинами прикидали, як можна перекроїти ПВ-313, а головне — як збільшити його швидкісь.

— Основне — швидкість, — повторював Вадим. — Рік тому, два-три роки тому наші підземоходи також робили півметра на секунду. Час переступити і цей бар'єр.

Не знав спочинку і Скорюпін. Передача йшла за передачею. Нагору про свої успіхи повідомляли Вадим, Дектярьов, Біронт. Коли ж не було передач, Паша мучив приймач, намагаючись піймати відповідь. Проте наземні станції мовчали.

Почалася четверта доба.

Далеке двигтіння базальту стривожило Вадима. Помітно зросла вібрація корпусу. Вадим прислухався. Інколи вмикав звуковий індикатор, намагаючись за спектром сейсмічних коливань визначити силу вибухових хвиль у гіпоцентрі. На допомогу йому приходив Дектярьов. Діставши результат розрахунку, геолог і конструктор тишком-нишком спостерігали один за одним. Надра загрожували неабияким струсом.

— Витримаємо? — запитував Микола Миколайович, киваючи на стіни кабіни.

— Так. Цілком.

— А може, теє… час і додому? — геолог понижував голос і скоса дивився на Біронта. — Чи затриматися на місці… А то, знаєте, наші спостереження просто-таки не встигають за рухом підземохода. Неможливо врахувати все, що чатує на нас у цьому пеклі.

— Будь-які явища ліпше спостерігати зблизька, — заперечував Вадим. — Ну, гаразд, ми повернемося. Хіба ви не забажаєте ще брати участь у рейсах? І хіба заспокоїтесь на глибині двісті кілометрів?

— Ой, пасую, Вадиме Сергійовичу, пасую.

Наприкінці четвертої доби вібрація корпусу порушила спокій екіпажу. Корабель стугонів, наче розворушений бджолиний вулик. Дрібно тремтіли крісла, пульт, кришки люків. Тільки випроставшись у гамаці, можна було позбутися цього неприємного відчуття.

У Біронта розболілася голова. Обхопивши її руками, він голосно стогнав, охкав, намагався вести далі спостереження і, не витримавши, рятувався втечею. Вилежавшись, поспішав назад до пульта. Тепер Валентин Макарович і не згадував про повернення, похмуро відмовчувався, коли йому натякали на це. Атоміст не хотів втрачати жодної хвилини. Вібрація корпусу не викликала в нього страху (за корабель хай турбується Сурков), але кидала у відчай, бо заважала працювати.

Атоміст із заздрістю дивився на Дектярьова. У того був спокійний вигляд. Хіба таку людину пройме вібрація?

Все частіше Міхєєв, Чураков та й сам Сурков шукали порятунку в гамаках.

— Треба припинити заглиблення, — наполягав Міхєєв.

— Ще трохи, Петре Панасовичу, — відповідав Вадим. — Треба ж нам мати уявлення про те, що таке гіпоцентри.

А сам зціплював зуби. Його дратувало тільки одне — довелося припинити дослідження. Вібрація заважала зосередитися.

Якось Скорюпіну після тривалого і стомливого блукання в морі звуків пощастило почути людський голос. На шкалі індикатора ожила блакитна лінієчка, затріпотіла змійкою, посередині виникла піка.

— Станція на прийомі! — закричав Паша.

Його оточили Міхєєв, Сурков, Чураков і Біронт, що вискочили з гамаків. Тільки Дектярьов лишився у своєму кріслі за пультом і обмежився тим, що ввімкнув репродуктор внутрішнього зв'язку.

Паша повернув перемикач. Кабіни всюдихода сповнилися ревом та гуркотом. У цьому шарварку чути було дзвін, виття вентиляторів, металічний скрегіт, крики якихось тварин. Здавалося, десь у глибині під кораблем криється світ, населений казковими велетнями, і звуки цього світу проникли в приміщення підземохода, як грізне попередження.

Резонансна настройка автоматично звільнилася від перешкод. Із репродукторів у всіх чотирьох кабінах почувся виразний голос директора наземної станції.

«… Від вас прийняли вісім повідомлень. Ви проробили велику й цінну роботу. Тим важливіше ваше якнайшвидше повернення…»

Хвилину було тихо. Блакитна змійка стомлено вирівнялася и завмерла нерухомою лінією.

— Ні, ти у мене цим не відбудешся! — засичав розгніваний Скорюпін, ліг грудьми на край пульта і люто почав крутити лімби настройки.

— От досада, — пробурчав Біронт. — Невже не можна було придумати добрий зв'язок?

Йому не відповіли. Всі стояли навколо Паші й через його плече зазирали в матовий прямокутник приладу. Приймач мовчав.

• 13

Незважаючи на вібрацію, механізми працювали, як завжди, безвідмовно. Андрій сидів у кріслі і звично позирав на прилади.

Двісті два кілометри глибини… Тиск сімдесят дві тисячі атмосфер… Температура, щоправда, підвищується не так уже й швидко. Переступивши через дві тисячі градусів, вона за четверту добу піднялася всього на сто градусів.

На екрані жовтогаряче сяйво перейшло в зелене. Світлове випромінювання зміщувалося в бік фіолетової частини спектра.

В голову лізуть непрохані думки. Вібрація заважає мислити, та думки настирливо тягнуться одна за одною.

Лена… Авжеж, вона не здогадується. І як це безглуздо: знати дівчину стільки років, але покохати її, коли вона стала дружиною твого кращого друга.

Андрієві очі бездумно спрямовані на екран. Несподівано пригадуються яблуневі садки, високий берег ріки. Потім переїзд в інше місто, куди батька призначено начальником будівництва. Знайомство з Вадимом… Завод… Лена-лаборантка…

Раптом його свідомості торкається думка: чи правильно було зв'язати свою долю з підземоходами? Ось уже чотири роки провів він у підземних рейсах, сумлінно виконуючи свої обов'язки. Та ніщо жодного разу не схвилювало його, не вразило уяву.

Андрій прийшов на підземоходи слідом за Вадимом. Він потай заздрив допитливій та поривчастій вдачі товариша, намагався в усьому наслідувати його, тягнувся за ним.

Чи правильно він зробив, присвятивши себе чужій мрії?

Ну, а якби йому довелося взяти участь у космічному рейсі, досягти поверхні Місяця, Марса чи планети чужої сонячної системи? Невже й тоді не затремтіло б серце?

В Андрієвій душі ворухнулася глуха й несвідома тривога. Вона завітала до нього вперше і чомусь саме під час такого напруженого й відповідального рейсу.

Вібрація плутає думки, від неї в скронях важкість. Андрій кидає погляд на прилади. Риски застигли нерухомо. Машині немає діла ні до того, що коїться в душі механіка, ні до тієї звукової бурі, яка наростає навколо корабля.

По щаблях Андрій дістався до кабіни відпочинку, ліг у гамак. Поруч стогне Біронт.

А Вадим, Дектярьов і Міхєєв досі обговорюють те ж саме питання: чи вертатися назад, чи рухатися далі.

— Я наполягаю на поверненні, — каже Міхєєв. — Цього вимагає головний конструктор. Ми не знаємо, що нас чекає внизу.

— Якби знали, Петре Панасовичу, — відповідає спокійний приглушений вібрацією Вадимів голос, — справді не було б сенсу не слухатися начальства. Можливо, ви маєте серйозніші доводи?

Андрій усміхається в подушку: кого захотіли вмовити — Вадима Суркова.

— Хоч би вібрація…

— Ну, гаразд. А ви уявіть собі, що вібрація захопила б нас на початку рейсу, на глибині, скажімо, кілометрів двадцять п'ять-тридцять. Ви що, теж вимагали б повернення?

Міхєєв мовчить. Він ніяк не може знайти переконливі слова.

— Я рішуче протестую, — пролунав раптом Біронтів вигук.

— От бачите, — підхоплює Міхєєв, — не можна зловживати здоров'ям людини.

— Ви не зрозуміли мене, — Валентин Макарович сідає в гамаці, скидає з голови мокрий рушник. — Зупинитися тепер — це справжній злочин. Мої дослідження тільки починаються. Навколо стільки незвичайного!

Дектярьов регоче. Вадим з повагою позирає на атоміста.

— А ти що скажеш, Андрію? Вадимове запитання застукало механіка зненацька.

— Я згоден куди завгодно, — відповів Андрій, — хоч до центра землі.

Але сказав він це без усякого ентузіазму.

• 14

Вадиму здалося, що його розбудив Ленин сміх.

Розплющивши очі, він зрозумів — сон порушила вібрація. Лениним сміхом дзвенів корпус машини. До нього прилучалося хаотичне плетиво звуків, серед яких можна було розрізнити шум морського шторму, свист вітру, гуркіт гірських обвалів, стогін, бухкання, скрегіт.

Вадим зробив спробу думати тільки про Лену. Нічого не вийшло — по корпусу шалено стукали тисячі важких молотів. Ні магніто-плазмове поле, ні подвійні стіни корпусу не захищали більше екіпаж від дикого танку базальту.

В сусідньому гамаці лежав Чураков, нижче — Міхєєв, обидва з розплющеними очима.

— Не спиться? — запитав Вадим.

— Де вже тут заснеш, — кинув Міхєєв.

Андрій змовчав. Він хотів одного: хай вібрація буде така сильна, щоб у голову не лізли думки, не мучили його незвичними сумнівами.

Вадим скочив з гамака. І скрикнув. Йому здалося, що підошви торкнулися розпеченої поверхні. Вібрація вже проникла крізь найлоповсть. Вона голками прошила тіло. Від неї на хвилину перехопило дихання. Та найхворобливіші відчуття були в голові — там у мозку наче закрутилося, застрибало безліч гостреньких камінців.

— Тьху! — командир дихав часто, але на ногах устояв, уперто не бажаючи здаватися. — Ч-чорт, як проймає! Ну, нічого.

Він пішов до люка.

У другій кабіні Скорюпін вів подвійну боротьбу: то, притулившись до апарата, обертав лімби настройки і вдивлявся в блакитну лінійку, то, схлипуючи, затуляв лице долонями і відкидався в кріслі.

— Не чутно? — запитав Вадим. Йому довелося кричати, щоб подолати гудіння корпусу.

Зв'язківець похитав головою.

Те, що побачив Вадим у третій кабіні, вразило його. Геолог і атоміст сиділи один навпроти одного. В атоміста було змучене обличчя, він раз у раз хапався руками за голову, за серце, але не випускав затиснуте в пальцях електроперо. Над чолом його настовбурчилося волосся, на пом'ятих безсонням щоках стирчала руда щетина. Він ось-ось ладен був здатися і попроситись на поверхню. Та з хвилин складалися години, а Біронт не скаржився і вивчав далі характер випромінювання, що породжувало мезони.

Микола Миколайович мав дещо міцнішу вдачу. Але йому також нелегко було сидіти в кріслі. М'ясисті щоки вченого здригалися, увесь він морщився від виснажливої вібрації. А в очах і упертість, і творчий азарт.

— Відкриття за відкриттям! — вітав Дектярьов появу Суркова. — Ви тільки уявіть собі, Вадиме Сергійовичу, він має кристалічну будову.

— Хто він?

— Базальт, який нас оточує.

— Що ж… поздоровляю.

Цієї миті Вадима не дуже-то цікавила структура базальту.

— Так, так! — кричав Дектярьов і навіть підвівся, щоб Сурков його краще чув. — Ультракристалічна структура. Кристали такі дрібні, що мені пощастило відкрити їх тільки з допомогою ось цього. — Микола Миколайович постукав суглобом вказівного пальця по шкалі одного з приладів. — Складається така картина: на глибині сорока кілометрів під впливом тиску кристалічна структура переходить в ультракристалічну, а не в аморфну, як ми досі гадали. Як вам це, га? А ось на глибині трьохсот кілометрів вона набуде справжнього аморфного стану. Це відбуватиметься значно відчутніше, з виділенням тієї енергії, яка й породжує землетруси.

— Я зрозумів вас, Миколо Миколайовичу. А як справи у Валентина Макаровича? Він також робить відкриття?

Дектярьов відчув глузування в голосі Суркова, але не образився, а, навпаки, усміхнувся.

— Так, схоже, що й Валентин Макарович зловив велику рибину. В усякому разі, ми вже не повернемося з порожніми руками. Чи не так, Валентине Макаровичу?

— Не відривайте, будь ласка, не відривайте! — благав Біронт. — Ви ж бачите, як важко зосередитися. Йдіть розмовляти в інше місце. Дуже прошу вас.

Погляд атоміста зупинився на одному з приладів, а розчепірені пальці націлилися на перемикач.

Вадим спустився до себе, сів у крісло, щоб працювати. Йому хотілось до повернення на землю остаточно вирішити питання про вибір найраціональнішого профілю корпусу підземохода. Проте в нього було таке відчуття, начебто він сів не в крісло, а в якесь середньовічне пристосування для тортур, виготовлене з грубого неопрацьованого металу, і що це пристосування з шаленою швидкістю котиться нерівною кам'яною поверхнею.

«На наступному підземоході доведеться поставити крісла на віброгасники», — подумав Вадим.

Спроба захопити себе розрахунками зазнала невдачі. Розгублений Сурков переконався, що не зможе зосередитися в таких умовах. Проклята вібрація вивертала всі нутрощі.

Вадим схопився. Стояти на м'якому найлоповстяному покритті було легше, але ж не працювати стоячи?

Він повернувся до кабіни вчених. На його подив, геолог і атоміст усе ще залишалися біля пульта. Вони, здавалося, приросли до своїх місць. Навіть Біронт, цей кістлявий вередливий чоловік, виявляє незрозумілу впертість. Обличчя в нього змучене. Видно, що тримається з останніх сил. Але ж на початку рейсу, коли ніщо не заважало працювати, вередував, ставив ультиматум. Цікаво, скільки зможе він висидіти в кріслі?

Вадим зловив себе на тому, що його дратує Біронтова впертість. Та й зовнішній спокій Дектярьова теж.

Валентин Макарович ніби вгадав командирові думки, закрив журнал і, знеможений, опустив голову на груди. Посидівши так кілька хвилин, він із зусиллям підвівся на ноги і, наче п'яний, побрів до драбини.

Дектярьов лишився біля пульта. Цього, здавалося, нічим не проймеш. Схоже, геолог навіть наспівує. Справді, так і є! Мугикає, як ситий кіт. Тим часом вібрація повинна завдавати йому далеко більше неприємностей, ніж худорлявому Біронту.

Розгніваний на себе і на своїх супутників, Вадим повернувся до пульта. Він примусить себе працювати! Що за самокатування… Кожне показання приладів доводилося перечитувати двічі й подовгу думати над результатами обчислень, аж поки вони доходили до свідомості.

• 15

Ні, у нього так нічого й не вийшло.

Навколо все ревло й гуркотіло. Від тривалої дії наростаючої вібрації Вадим відчував біль у шлунку. В горлі з'явилися корчі, рот безперервно наповнювався слиною.

Від недавнього спокою, в якому Вадим прийняв рішення йти до центра землі, не лишилося й сліду.

На екрані локатора зелень змінилася густою синявою. Вона була така рівна й чиста, як небо в липневий полудень. Екран нагадував би кругле вікно, якби був у стіні, а не в підлозі. І не хотілося вірити, що ця синь не повітря, а розпечений базальт, здатний розчавити ПВ-313, якби відмовило магніто-плазмове поле.

Вадим з'єднався з геологом.

— Миколо Миколайовичу, який буде ваш прогноз щодо наростання вібрації?

— Правду кажучи, невтішний. До зони гіпоцентрів не менше доби руху. Та ще стільки ж від неї в глиб, де припиниться ця каменедробарка.

— Кепсько…

— Та куди гірше.

Дектярьов чекав, що скаже Сурков. Але той мовчав. Командир підземохода вагався. Чи не час зупинити машину й раніше прощупати надра з допомогою всієї апаратури, що є на кораблі? Чи не поспішив він, узявши на себе сміливість одразу ж рухатися на ПВ-313 до центра землі?

— Зупинитися? — спитав він геолога.

— Н-не знаю, що й порадити.

Микола Миколайович також вагався. Пристрасть дослідника штовхала його далі, кликала в надра. Голос розсудливості радив повернути назад.

Якби геолог почав умовляти Вадима припинити рейс, Сурков би здався. Але Дектярьов сподівався, що командир підземохода прийме таке рішення самостійно. Обидва мовчали. Обидва дивилися в репродуктори на пульті, проте так нічого й не почули один від одного.

Згори спустився Міхєєв, похмурий і стомлений. Сів у крісло й запропонував Вадимові:

— Ідіть перепочиньте в гамаці. Од вібрації мозок перетворюється на кашу. Треба дати йому спочинок.

Вадим лишився на місці. Такого піклування він не потребував. Але самопочуття його було вельми погане. Голову ломило, вибивало з неї всі думки, всі бажання.

Час тягнувся нестерпно повільно. Командир підземохода уникав дивитися на хронометр, та все частіше поглядав на віброметри. Можна було пишатися конструкцією ПВ-313: ніяких порушень в роботі автоматики.

«Треба зупинити підземохід», — сказав собі Вадим, та лишився нерухомий. Він звик доводити до кінця кожну розпочату справу, а зараз йому треба було відмовитись од найбільшого, найзаповітнішого, заради чого він жив і працював.

«Поспішив… — з досадою признався Вадим. — До вібрації машина не підготовлена. Треба повертатися».

І не знаходив у собі сил простягнути руку, щоб натиснути кнопку зупинки.

Раптом у синяві екрана він побачив Лену.

Чотири доби розлуки…

Чотири доби!

Та це тільки початок рейсу. Підземохід пройшов двісті двадцять кілометрів, а Вадим хотів досягти центра землі. Отож лишається ще подолати понад шість тисяч кілометрів. Навіть при існуючій швидкості руху буде потрібно сто п'ятдесят діб. Та стільки ж на зворотний шлях. Майже рік!

На хвилину Вадим перестав відчувати вібрацію. Гостра, виразна думка, що вся ця витівка — цілковите безглуздя, заглушила інші переживання, стерла навіть Ленин образ. Він раптом відчув і грізну силу підземної стихії, і нескінченність шляху. Що значить горезвісний глибинний бар'єр, якщо попереду чекають справжні бар'єри і за подолання кожного з них можна поплатитися життям.

На душі було неспокійно, тривожно.

— Вадиме, — почувся з репродуктора Андріїв голос, — піднімись мерщій до нас у кабіну.

— Що там скоїлося?

— Скорюпін знепритомнів.

— Іду!

Слідом за Вадимом до кабіни механіка піднявся Міхєєв. Скорюпін лежав на підлозі, біля нього клопотався Андрій; трохи піднявши Павлову голову, він намагався зупинити кров, що текла з носа.

Міхєєв, не промовивши жодного слова, відсторонив Андрія, взяв на плечі обм'якле тіло зв'язківця й поніс у кабіну відпочинку. Там він обережно поклав Павла в гамак, відчинив шафу з медикаментами, вийняв ліки, вату, марлю.

Кінчалася п'ята доба.

16

В кабіні зібрався весь екіпаж. Оточили Павлів гамак і чекали, поки зв'язківець прийде до пам'яті.

Павло розплющив очі, винувато глянув на товаришів.

— Це від хитавиці, — сказав він. — Та ви не турбуйтесь. Зі мною на морі завжди таке трапляється. А потім звикаю.

— На морі теж непритомнієш? — підозріло спитав Міхєєв.

— Лежи й мовчи, — наказав Вадим. Потім звернувся до Міхєєва. — Петре Панасовичу, зупиніть підземохід.

Міхєєв не встиг відповісти. Гудіння за стінами підземохода набуло іншої тональності, зазвучало на найнижчих октавах, нагадуючи виття розкрученої сирени. Підземохід хитнуло спочатку злегка, а потім із такою силою, що люди попадали один на одного, покотилися в куток кабіни.

— Гіпоцентр! — вигукнув Микола Миколайович.

Із незвичайною для свого неповороткого тіла спритністю, чіпляючись руками за повсть, що вкривала підлогу, він дістався до люка й пірнув у його отвір.

— До пультів! — наказав Вадим.

Та попри спортивний гарт, йому не одразу вдалося зайняти своє місце. В останню мить, коли він, здавалося, ось-ось ухопиться за поруччя люка, його відкидало назад. Він наштовхувався на товаришів, збивав їх із ніг і опинявся біля протилежної стіни.

Коїлося щось неймовірне. Величезну металеву машину розхитувало, як старезне суденце на морській хвилі в десять-дванадцять балів. Зовнішній шум доповнював цю схожість. Здавалося, на борти ПВ-313 падають багатотонні високі вали.

Вадим, Андрій, Міхєєв один за одним покинули кабіну. В ній лишилися Скорюпін і Біронт. Та й Біронтові пощастило спіймати момент, коли настала відносна тиша, і рачки досягти люка.

Скорюпін сів у гамаці, заплющив очі, а коли знову розплющив їх, на віях тремтіли краплі сліз — немилосердно боліла голова. Повільно переліз він через край гамака й стрибнув на підлогу.

… Великих зусиль коштувало Миколі Миколайовичу спуститися драбинкою до своєї кабіни. Ще важче було дістатися до крісла. Розбурханий базальт намагався розтрощити підземохід і потягти за собою. Гіроскопічні автомати вирівнювали машину. Точилася боротьба стихії і механізмів, створених розумом людини. Члени екіпажу були німими свідками цієї боротьби. Їхнє втручання не полегшило б становища підземного корабля.

Дектярьову пощастило сісти в крісло. Од вібрації він зіщулився, завмер, не зводячи, проте, очей із приладів. Тепер вібрація проходила крізь тіло частими й гарячими імпульсами електричного струму. І жар від неї розливався в животі, повільно підіймався вздовж хребта, заповнював голову.

Насамперед геолог звернув увагу на темно-синє поле екрана. Воно вже не було однотонним, воно яскріло. Іскри скидались на великі сніжинки, що потрапили в смугу сліпучого світла.

— Ага, почалося! — вголос констатував Микола Миколайович. — Ось вона, боротьба двох начал: життя і смерті кристалічного світу.

Показання приладів підтверджували його здогад. На глибині двохсот шістдесяти кілометрів закінчувалася ультракристалічна геосфера. Тут тиск перевищував сили зчеплення в кристалах, і кристали, розпадаючись, перетворювалися ніби в пил. Тільки пил цей не підхоплювало вітром. Він сполучався в ще густішу аморфну речовину. Молекулярний зв'язок існував далі. Аналізатори показували наявність у навколишньому середовищі найпростіших хімічних сполук: окисів, карбідів, сульфідів. Складніших сполук не виявилося. Чому? Можливо, заважала висока температура. Та вірогідніше не тільки вона. Микола Миколайович здогадувався про інші, істотніші причини. Після Біронтового відкриття упевненість в існуванні таких причин зросла, але їх втручання залишалося поки що незримим, і розгадати їхню суть було справою самого Біронта.

Розпад ультракристалів вивільняв ту енергію, яка примушувала оживати згаслі вулкани, викликала землетруси і завдавала людству чимало лиха.

Дектярьов бачив, як спустилися до себе Міхєєв та Сурков. Вони поспішали до пульта керування. Тепер, як ніколи, треба пильнувати. Якщо відмовить автоматика, доведеться вступити в боротьбу зі стихією людям.

Підземохід здригався від ударів ззовні. Підлога кабіни займала майже вертикальне положення. Вібрація загрозливо зростала.

В отворі люка показалися довгі Біронтові ноги. Атоміст намагався намацати щаблі. Хитання підземохода заважало йому. До того ж він, як і всі, дуже поспішав до пульта.

— А він не такий вже й боягуз, — пробуркотів Дектярьов, стежачи за Біронтом. — Просто людина не в спортивній формі. Ні, цей муж безперечно починає мені подобатись.

Микола Миколайович підвівся, щоб допомогти Біронтові. І вчасно. Наступний поштовх вибив із рук Валентина Макаровича край люка. Атомістові просто-таки щастило на падіння. Та цього разу він потрапив у богатирські обійми геолога.

— Дякую, — сухо кинув Біронт.

Тільки-но Микола Миколайович роззявив рота, щоб відповісти «будь ласка», як новий поштовх звалив і його з ніг. Падаючи, він всією вагою свого тіла притиснув недолугого атоміста. Валентину Макаровичу здалося, що на нього звалилися всі двісті шістдесят кілометрів базальту, які залягали над підземоходом.

Коли ж Біронт упевнився, що Всесвіт лишився на місці, а впав лише Дектярьов, гніву його не було меж.

• 17

Вадим спускався драбиною так швидко, як тільки міг. М'язи були міцні, руки легко витримували вагу тіла, коли ноги втрачали опору. На мить його охопило солодке відчуття справжньої боротьби. Щось схоже переживали, мабуть, мореплавці сивої давнини, застукані ураганом на своїх ненадійних каравелах. Вітер зриває паруси, трощить щогли. Перемагають тільки сміливі духом.

Наступної миті у Вадимові заговорив конструктор. Він занепокоєно подумав, що програмні датчики зовсім не пристосовані до різких змін курсу, що в будь-який момент може настати безладдя у взаємодії механізмів і що автомати, чого доброго, вимкнуть захисне поле.

Мерщій, мерщій до пульта! Тільки-но Вадим ступив на підлогу, його з силою кинуло вбік. Пульт, стіни, стеля — все закрутилося в шаленому вихорі. Вадим забив потилицю об стіну. Товста найлоповстяна обшивка не пом'якшила удару, у Вадимових очах потьмарилося, і на мить він знепритомнів.

Справа повертала на серйозне. Тримаючись руками за раму, за пульт, хапаючи повітря широко роззявленим ротом, Вадим сяк-так дістався до крісла. Тут він трохи отямився, спостерігаючи, як швидко обертаються стіни і стеля ось-ось стане підлогою.

Вибухи навколо підземохода зливалися в суцільне грізне ревище, від якого корпус машини гуркотів, немов пошматований, підхоплений вітром лист заліза.

Вадимів погляд затримався на показникові тиску. Риска приладу стрибала по шкалі, за стінами кабіни ніби вибухали водневі бомби. Миттєве навантаження на обшивку корпусу досягло двох з половиною мільйонів атмосфер, спростовуючи всі попередні розрахунки. Вадимове волосся заворушилося на голові. Навантаження супроводжувала нищівна вібрація. Навіть рядовий конструктор знає, який це страшний союз і як легко він може зруйнувати найміцнішу технічну споруду.

Треба негайно вжити якихось заходів. Кожна наступна хвилина може призвести до загибелі і самого Вадима, і його супутників. Але яких? Вадим ніяк не міг зосередитися. Він звик вирішувати питання в спокійній обстановці, в тиші. І від того, що на думку нічого не спадало, Вадим уперше не володів собою. Вчепившись у бильця крісла, він із жахом спостерігав за рухливою рискою приладу.

Далі сталося таке, чого він і сам не чекав від себе, його пальці потягнулися до маленької зеленої кнопки. Ні, це не Вадим, а хтось сторонній вирішив зупинити підземохід і повернути його назад.

Раніше ніж Сурков устиг натиснути кнопку, чиїсь дужі руки схопили його за кисті і з такою силою шарпнули вбік, що він не всидів на місці. Крісло нахилилося, й Вадим вилетів геть. На мить перед ним майнуло суворе обличчя Міхєєва, потім усе закрутилося, сплуталось.

Вадима жбурнуло спочатку до однієї стіни… до другої… І знову назад. Надлюдським зусиллям пощастило йому спіймати щабель. Вадимові ноги повисли в повітрі — так сильно здибилася підлога. Поступово кабіна набрала горизонтального положення, але засліплений Вадим втратив усяке орієнтування і не наважувався розімкнути судорожно стиснуті пальці.

Якби не було гіроскопічних автоматів, машину перевернуло б, закрутило. Вона б скидалася на падаючий літак, у якого відвалився хвіст.

Підлога знову ще більше нахилилася, і Вадим вдруге повис у повітрі. Він закричав, але не почув свого голосу, йому здалося, що зараз він не витримає і збожеволіє.

Раптом поруч з'явився Міхєєв. Водій спіймав момент і підставив йому плече. Вадим навіть не помітив, як знову опинився в кріслі.

— Повертати назад ризиковано! — закричав Петро Панасович над самісіньким Вадимовим вухом. — Під час переключення гіроскопу машину почне обертати і нас розтрощить об стіну. Треба вибиратися спочатку з зони гіпоцентрів.

Командир підземохода одразу збагнув слова Міхєєва. Коли ж до нього нарешті дійшло їхнє значення, то здригнувся. Справжня смерть щойно стояла за його спиною, і якби поруч не опинився Міхєєв, він би, Вадим, загубив і себе, і всіх членів екіпажу.

«Боягуз! — вилаяв себе Вадим. — Не витримав, розписався… Дослідник, першовідкривач. Погань ти, ось хто!»

Йому вдалося опанувати себе. Він зручніше влаштувався в кріслі, не наважуючись, проте, дивитися водієві в очі. Йому було соромно власної слабкості.

Вадим увімкнув внутрішній зв'язок, викликав по черзі механіка, зв'язківця, геолога. Всі сиділи біля пультів, на своїх місцях.

Яким чином могли виникнути течії у твердому середовищі, стиснутому майже до щільності металу? Дектярьов так відповів на Вадимове запитання:

— При розпаді ультракристалів звільняється величезна енергія. Відбуваються різкі стрибки тиску. А речовина навколо нас пластична, зовсім як гума. Вибухи примушують її стискатися. Потім вона повертається у вихідний стан. Шари базальту, таким чином, пересуваються в різних напрямках, несучи за собою підземохід. Якщо зважити, що деформація охоплює ділянки в сотні й тисячі кілометрів, то ми практично лишаємося нерухомі.

— Воно й помітно…

— Скорюпіну знову погано, — перервав Дектярьова голос механіка. — Знепритомнів.

Міхєєв почав вилазити з крісла, та Вадим випередив його.

— Залишайтеся біля пульта! — гукнув він. — Не зводьте очей з приладів.

Вадим зачекав, поки крісло злетіло вгору, а драбина опинилася внизу, і стрибнув, витягнувши руки вперед. Йому пощастило вхопитися за щабель.

Наступної миті крісло провалилося вниз, а драбина опинилася на стелі. Вадим повис на руках. Він зціпив зуби і, переступаючи зі щабля на щабель, почав наближатися до відкритого люка.

Петро Панасович стежив за Сурковим, поки той зник в отворі люка. Тоді він знеможено відкинувся на спинку крісла. Водій почував себе дуже кепсько, можливо, не набагато краще, ніж Скорюпін. Давалися взнаки роки.

«Це твій останній рейс, Міхєєв, — з гіркотою подумав він. — Час поступитися місцем молодим».

Підземохід кидало й далі то в один, то в другий бік. Пласти базальту то міцніше стискали його, то на хвилину послаблювали натиск. Стрибки тиску, викликані розпадом ультракристалів, справді нагадували вибухи. Разом із тиском різко підстрибувала температура, потужні звукові хвилі примушували вібрувати кожен гвинтик всередині корабля.

Вадим повернувся блідий, на чолі його виступали великі краплі поту.

— Навіщо ви… сюди? — запитав Міхєєв. — Я впораюся сам.

— Н-не знаю… Там не краще.

Відсапавшись, Вадим удруге викликав Дектярьова.

— На якій глибині припиниться розпад ультракристалів? — запитав він.

— Приблизно на глибині чотирьохсот кілометрів.

Глибиномір показував двісті дев'яносто кілометрів. Отже, ще… Від навколишнього шуму та скреготу, від нестерпного болю в голові командир підземохода ніяк не міг збагнути, скільки ж потрібно буде часу, щоб подолати сто десять кілометрів, які лишилися.

— Шістдесят одну годину, — підказав Микола Миколайович. — Дві з половиною доби.

Потяглися години вібрації і безперервного кидання підземохода, що зводили з розуму. Люди, не витримавши, бігли від крісел до гамаків, довіривши свою долю автоматам.

Та вібрація вже примушувала тремтіти саме повітря в кабінах, ніби воно було тверде тіло. Вібрація передавалася і через пружні найлонові підвіски. Від неї розламувалася голова, розпухали суглоби, з'являвся біль у м'язах, і шкіра на тілі палала. Щоб не бачити стін, які раз у раз перекидалися, доводилось лежати з заплющеними очима.

Не могло бути й мови про сон, про їжу. Нудило всіх, особливо Скорюпіна. Біронт стогнав, руки його щось шукали, він ховав лице в подушку, сідав у гамаці, охкаючи, падав горілиць.

Чураков і Дектярьов мучилися мовчки. Вадим чекав останньої хвилини: він був певен, що програмні датчики ось-ось зіб'ються і втнуть таке, що одразу покладе край усім мукам.

Тільки Міхєєв знайшов у собі сили подати воду знеможеному зв'язківцю. Повернувшись у гамак, він тут же знепритомнів сам.

Застогнав Андрій. Вадим крикнув: «Будь воно все прокляте!» — і розридався, як дитина. Дектярьов мимрив крізь зціплені зуби.

І підземохід стогнав, похитувався, як смертельно поранена людина. Проте рухався далі, туди, куди його спрямували люди: униз… униз… униз… крізь шалений танок розпеченої речовини.

Тільки наприкінці шостої доби почала вщухати хитавиця. Гіроскопічні автомати впевненіше відбивали натиск підземної стихії.

Пішла на спад і вібрація. Корпус, як і раніше, гуркотів, стугонів, але вже виразніше проступали знайомі звуки двигуна, що працював.

І сьому, й восьму добу люди залишалися в гамаках. Опритомнювали повільно. Головний біль не дозволяв сприймати навколишнє.

Від нього так отупіли, що, розплющивши очі, лежали до всього байдужі й не пізнавали один одного.

Першим схаменувся Вадим.

— Живі! — закричав він, переборюючи біль у голосових зв'язках. — Ми живі! Чуєте?

На дев'яту добу підземохід досить віддалився од зони гіпоцентра. В кабінах настала благодатна тиша. Тоді разом, наче змовившись, заснули. Спали годин дванадцять чи навіть чотирнадцять. Сон прогнав головний біль. Опритомнівши, відчули голод.

Та вибратися з гамаків було нелегко. Суглоби розпухли, особливо в ліктях та в колінах. М'язи так ослабли, що не вдавалося ні напнути на себе ковдру, ні сісти. Коли ж Андрій стрибнув з гамака на підлогу, він не встояв і впав, здивовано позираючи на товаришів. Ті, примовкнувши, в свою чергу, розгублено стежили за механіком.

Це було й смішно, й сумно. Шість дорослих чоловіків заново вчилися ходити. Сяк-так діставшись до столу, вони не змогли наїстися: руки не тримали ложку, щоб відкрити коробку з концентратами годі було й думати.

Тільки через добу вони вдовольнили свої апетити. А наївшись, стали з цікавістю розглядати один одного.

— Одначе… — сказав Дектярьов. — З ким маю честь? Привиди ви чи люди?

Він, жартуючи, скубнув Біронта за руду борідку, що відросла останнім часом. Вчений не образився. Усміхнувся щасливо і всепрощаюче.

Неголені, схудлі, вони справді бозна на кого були схожі.

— Що ми пережили! — зітхнув Скорю-пін. — Комусь розповідатимеш, то й не повірить.

— Петре Панасовичу, — Вадим звернувся до водія, — ви не заперечуватимете, якщо я зупиню підземохід?

Міхєєв розвів руками.

Екіпаж слідом за командиром підземохода спустився до кабіни керування. Вадим сів за пульт, глянув на прилади, та раніше ніж натиснути кнопку, запитав:

— А все ж таки шкурка варта була вичинки?

Дектярьов став серйозний. Він відповів:

— Варта, Вадиме Сергійовичу. Хай твоя совість буде чиста. Влетить нам дуже, це так. Я характер Аркадія Семеновича знаю. Суворий у нього характер. Та ми тебе скривдити не дамо. Хай уже всім голови стинають. Так, Валентине Макаровичу?

— О, я тепер такий багатій! — Біронт задоволено потер руки.

Командир підземохода натиснув кнопку. Двигун і бур замовкли, тиша настала ідеальна.

Тоді Біронт ляснув пальцями обох рук і, на диво всім, зробив спробу виконати якесь хитромудре па. Та через те, що він ніколи в своєму житті, навіть замолоду, не танцював, то й зараз у нього нічого не вийшло.

— Не забувайте, колего, — нагадав йому Дектярьов, — нам доведеться ще раз пройти крізь гіпоцентри.

І цим одразу вгамував атомістів запал.

Відпочивши й відновивши сили, люди знову почали жартувати. Дектярьов і Біронт поспішили до своїх робочих місць. Нервове напруження спадало.

• 18

Чотирнадцять годин підземохід лишався нерухомий — саме стільки часу, скільки потрібно було для перевірки апаратури. І за ці чотирнадцять годин Андрій встиг передумати більше, ніж за все життя.

Він думав про себе, про те, як він жив і працював і як йому треба б жити й працювати.

Важко сказати, що стало поштовхом до того зламу, який так несподівано назрів у Андрієвій душі. Та й чи був він несподіваний?

Невиразна тривога зростала. Варт було заплющити очі, як уява зараз же переносила Андрія на космічний корабель. Андрієві хотілося простору, відчуття безмежності.

Рішення було спочатку неясне, туманне. Але поступово воно ставало все осмисленіше. Переходячи від апарата до апарата, Чураков у думці уточнював свою подальшу поведінку: після повернення ПВ-313 він покладе на стіл головному конструкторові заяву про звільнення. Прощавай, підземна техніко! Відтак напише іншу заяву — до космічного відділу при Раді Міністрів. Робота йому знайдеться.

Шкода тільки розлучатися з Вадимом. Стільки років прожили поруч і працювали пліч-о-пліч! Одинадцять разів вирушали разом на підземних кораблях у далекі мандри. Спогади дитинства і юнацтва нерозривно пов'язані з Вадимом. І якщо Андрієві в чомусь не поталанило, то винен у цьому тільки він сам.

Ось так. Учився, працював, дожив до двадцяти дев'яти років і, виявилося, заблукав не на свою стежку. Особливо зрозуміло це стало після проходження крізь гіпоцентри. Хай не подумають, що його злякала небезпека. Коли буде потреба, він готовий ще раз спуститися разом із ПВ-313 на будь-яку глибину, навіть до центра землі.

— Програмне обладнання в чудовому стані, — доповів Андрій Вадимові. — Чи перевірятимемо сигнальну систему?

— Гадаю, це зайве. Краще відпочиньмо і — додому.

— А може, далі? Вадим замислився.

— Рано чи пізно ми будемо там із тобою, Андрію. Та зараз для мене ясно одне: ПВ-313 не підготовлений до такого далекого рейсу. Та й ми до нього не готові. Психологічно принаймні.

«Чи сказати йому, що це мій останній підземний рейс? — завагався Чураков. — Ні, ліпше потім, там, на поверхні. Мені не судилося супроводжувати підземохід до центра землі, та я вірю, що саме Вадим поведе його. Цю людину нічим не зупиниш…»

Вадим ліг у гамак, задрімав. Андрієві не спалося. Він почував себе так, начебто прощався з підземоходом, ще раз побував у машинному відділенні, глянув на мовчазні ряди автоматів, погладив теплі поверхні синтезаторів. Потім спустився до себе в кабіну, щоб посидіти за пультом.

Скорюпін зустрів його застережливим жестом, вимагаючи мовчання. Сам він реготав, затискаючи долонею рота. На пульті було ввімкнуто репродуктор внутрішнього зв'язку. Густий буркотливий геологів бас справді не можна було слухати без усмішки. Репродуктор чортихався, обурювався на уявного опонента, на хвилину змовкав і знову вибухав лайкою чи захопленням.

Механік піднявся до кабіни вчених.

— А, Андрію! — привітав його Дектярьов. — Посадити тебе ніде, крісел для відвідувачів не передбачено… То що ж, завертаємо голоблі? А в нас з Валентином Макаровичем робота в самому розпалі. Глянь, — він кивнув на екран, — дві з половиною тисячі градусів, а базальт синій. Який стиск! Спектр зміщується далі, хоча всі співвідношення летять до біса. Зміщення не відповідає температурі. Ну, що ти скажеш на це? Тут є над чим замислитися.

І хвилин п'ятнадцять без упину геолог дуже детально викладав свої погляди на взаємозв'язок тиску з фізичним станом речовини, а Андрій увесь час ловив себе на тому, що багато чого в міркуваннях Миколи Миколайовича просто-таки фантастичне. Механік підземного корабля, що зробив чимало рейсів крізь різноманітні гірські породи, він вважав себе досить обізнаним і в теоретичній галузі.

Тепер, на тлі досліджень Дектярьова, цей запас знань був вельми обмежений.

— Ось, наприклад, давнє, але досі невирішене питання, — вів далі Микола Миколайович, — що спричиняє землетруси? Джерело ми побачили, навіть на собі відчули. Проте над цим джерелом трьохсоткілометрова броня. Як передаються стрибки ущільнень в літосферу? Поки що невідомо. Або ось: земля дихає. Двічі на добу всі міста, села, пустелі, ліси, гори підіймаються і опускаються на добрих півметра. Але чому? Чому, я запитую? Припущень безліч. І якщо до тебе звернутися, ти, мабуть, без заминки відріжеш: так, мовляв, і так, усілякі припливи магми, викликані притяганням Місяця. Ні-се-нітни-ця! Схоластика. Причина там, — Дектярьов багатозначно постукав ногою об підлогу, — в центральних поясах. Звідти все починається. Про дещо ми, звісно, догадуємося. Та потрібні незаперечні докази. Факти, хай йому дідько! Адже зуміли ж ми довести, що материки — це брили граніту, які плавають у базальті. Не вірилося спочатку: як може тверде плавати в твердому? Перевірили, звикли, переконалися.

— А пощастило вам з'ясувати що-небудь про колишнє розташування магнітних полюсів? — запитав Андрій.

— Ого! — Микола Миколайович скочив на ноги, зовсім по-хлопчачому тримаючи руки в кишенях комбінезона, і стояв перед механіком, великий, незграбний і добродушний. — Ану, гляньте на нього! — гукнув він Біронтові. — В саму точку вцілив.

Атоміст, що вже звик до безперервних просторікувань свого напарника, квапливо кивнув головою, не зводячи очей з журналу.

— Бачиш, — однією рукою геолог обійняв Андрія за плечі, а другу поклав на пульт, — бачиш, Андрію, це одне з найкаверзніших питань у геології нашої планети. Єдине, що нам удалось дізнатися, це те, що на місці Південного полюса колись був Північний, а на місці Північного — Південний. Коротше кажучи, Земля оберталася в протилежний бік. І досі триває спільна подорож географічних та магнітних полюсів. Чим це викликано? Відповідь знову-таки сховано там, — геолог постукав ногою об підлогу.

Микола Миколайович випустив Андрієве плече і сів у крісло.

— От якби нам пощастило проникнути на глибину двох тисяч кілометрів, — заговорив він мрійно, — можливо, дещо стало б вірогідно. Нині це неможливо. А проте, я плекаю надію дожити до такого часу, коли мене запросять взяти участь у рейсі до центра землі. І ми з Валентином Макаровичем не відмовимося. Як, Валентине Макаровичу, дамо згоду?

Біронт поклав електроперо на журнал і почав гладити підборіддя. Запитання Миколи Миколайовича йому сподобалося. Але тут знову запрацював двигун, і він не встиг відповісти.

— Все, — зітхнув геолог. — Повертаємо. І вже не хочеться.

— Так, справді не хочеться, — погодився Біронт.

— Біжу до пульта, — схопився Андрій.

• 19

Машина рушила. Разом з нею ожили прилади, заблимали сигнальні лампи. Кораблеві належало описати широку дугу з радіусом вісім кілометрів, перш ніж він знову піде по вертикалі, але вже в зворотному напрямку.

Андрій увімкнув другу сигнальну систему, яка подавала звукові сигнали й контролювала показання приладів. Неуважний погляд його зупинився на екрані, потім на Скорюпіні. Зв'язківець насвистував якусь мелодію і в такт похитував головою.

«Нагору! До сонячного світла! — майнуло в Андрієвій голові. — Там Лена… Прощавай і ти, Лено. Моє майбутнє тепер — космос».

— Що показує твій задавач курсу? — повернув його до дійсності Вадимів голос.

Тільки зараз механік помітив недоладність у показаннях одного з приладів, на який дивився, але якого не бачив. У квадратному віконці повзла широка біла стрічка з густо розкресленою червоною сіткою. Два електричних пера залишали на ній яскраві світні сліди. Одне перо креслило жовту лінію — визначений підземоходові курс. Друге — червону лінію: справжню траєкторію руху. Звичайно обидві лінії йшли поряд, щільно притиснувшись одна до одної. Автомати точно витримували визначений водієм напрямок.

Але зараз лінії безперервно віддалялися одна від одної. Жовта, викривляючись, ішла осторонь, тоді як червона лишалася прямою. Під віконцем приладу тривожно й заклично миготіла червона лампочка.

— Машина збочує з визначеного курсу, — повідомив Андрій.

— В чому справа?

Погляд механіка побіг від приладу до приладу. На пульті переморгувалися цілі сузір'я різнобарвних лампочок, безперервно бринів зумер задавача курсу. Пильне око механіка одразу розшифрувало симфонію звукових і світлових сигналів: гіроводій точно виконує визначену програму керування, але зустрічає незрозумілу протидію підземохода. Машина вперто йде далі по вертикалі.

— Потужність двигуна в нормі, — більше для себе, ніж для Вадима, сказав Чураков, — бічні дюзи працюють з повним навантаженням, ніяких порушень в системі автоматики нема.

Андрій почав уявний екскурс по всіх вузлах двигуна, по всій схемі автоматики. Те ж саме робив у цей час і Вадим. Обоє досконало знали конструкцію ПВ-313. І обоє опинилися в скрутному становищі.

— Стоп! — скомандував Вадим.

Міхєєв вимкнув бур і двигун. Командир підземохода, водій і механік дивились на прилади. А прилади заспокоювали, казали: «Все гаразд. Не метушіться даремно. Вірте нам».

— Старт!

Підземохід зробив нову спробу розвернутися. Бічні дюзи, виконуючи роль газових рулів, намагалися занести його хвостову частину вбік, як поворот стерна заносить корму морського судна.

Вадим сам вимкнув центральну осьову дюзу, лишивши тільки бічні. Та навіть при одному лише навскісному напрямку вихлопного струменя підземохід рухався прямолінійно вниз. Газові рулі не виконували свого призначення.

— Стоп!

Настала майже мертва тиша. Долинув тільки ледь чутний свист полеутворюючої установки.

— Нічого не розумію… — Вадим знову ввімкнув двигун. — Якби бракувало сил для пересування в цьому ущільненому середовищі, — почав він розмірковувати вголос, — ми взагалі не змогли б рухатися. Проте швидкість поступального руху не зменшилася.

— Чи не скоїлося чого з самими дюзами? — висловив припущення Міхєєв.

— А якої ти думки щодо цього, Андрію?

— Такого в нас не було, щоб дюзи відмовили. Та більше підозрювати нікого. Можливо, поле якось упливає на них?

— Дурниця!

Вадим дуже чітко уявляє собі бічні дюзи — труби з виходами, що розширяються і водночас загинаються. За своїми формами вони нагадують слимакову мушлю. Сурков затверджував їхню конструкцію, був присутній при виготовленні та при випробуванні на механічну міцність. Який же дефект може виникнути в дюзах? Пропалина? Викривлення профілю? Закупорка звужень? Наївні припущення.

— Спробуємо ще раз.

Знову запрацювали бур і двигун. Ввімкнули бічні дюзи. Підземохід затремтів від напруги, вона передалася людям. Андрій не звернув навіть уваги на суперечку, що несподівано виникла між геологом і атомістом. В репродукторі їхні збуджені голоси звучали одночасно.

Минула година. Потім друга… Третя… Глибина зросла ще на п'ять з половиною кілометрів. Найелементарніші розрахунки показували, що рух залишається вертикальним. Не хотілося йняти віри цьому і не можна було не вірити.

У Вадимовому серці заворушився неспокій. Він подумав: «Ну, а що, коли дюзи справні?»

— Гаразд, — погодився він, — перевіримо дюзи.

П'ятигодинне чекання, доки охолоне двигун і послабшає радіоактивність матеріалу, стомило і командира підземохода, і механіка, і водія. Всі троє не знаходили собі місця. Вони піднялися до кабіни відпочинку і там, сидячи за столом, прикидали, який з автоматів може утнути штуку, непередбачену ні практикою, ні теорією. Та який би фантастичний варіант не спадав їм на думку, Вадим тут же спростовував його. Вадимові докази були такі ясні, що не викликали заперечень.

• 20

Вадим, Андрій і Міхєєв піднялися до складського відсіку. Там вони надягли костюми з м'якої зеленастої матерії, досить цупкої, щоб захистити від залишкової радіації двигуна. Круглий капюшон з окулярами прикривав голову й обличчя.

Тепер потрібно було відчинити люк у стелі відсіку. Тісний колодязь заввишки близько дванадцяти метрів вів до вихлопного колектора, до двигуна, до дюз. Зверху колодязь накрито ще одним люком.

— Корпус у зоні дюз не має променевого захисту, — нагадав Андрій.

Вадим знизав плечима:

— Яка в ньому тепер необхідність? Поклади радіоактивних порід залишилися високо над нами. Щодо внутрішнього випромінювання, то ви самі бачили показання дозиметрів.

— Чи не порадитися нам із Валентином Макаровичем? — запропонував Міхєєв.

— Треба знову роздягатися, — неохоче мовив Андрій.

— І що, власне, може нам загрожувати? — докинув Вадим.

— Наче ніщо, — погодився Петро Панасович.

Андрій стояв найвище, торкаючись головою люка. Рукою він намацав кнопку на стіні колодязя. Треба було натиснути її, і люк відчиниться.

— Можна починати?

— Пішли, — наказав Вадим. — Потісніться, Петре Панасовичу.

Міхєєв стояв поміж Андрієм, і Вадимом. Він мовчки схопив механіка за руку й потягнув убік.

— Пусти-но мене, Андрію.

— В чому справа, Петре Панасовичу? — здивувався Вадим. — Ви починаєте втручатися не в свої справи.

— Тут наші спільні справи. Я, так само як і командир, відповідаю за стан машини. І ще, молоді люди, не завадило б пригадати, що я не чотири, а двадцять вісім років здійснюю підземні рейси. Навіщо ризикувати всьому екіпажеві?

— Ризикувати? Чим?

— Цього я не знаю. Скоїлося ж щось із дюзами.

Розмовляючи, водій відтиснув Чуракова од люка.

Горішній люк відчинився. На людей дмухнуло гарячим повітрям — двигуни й дюзи ще не зовсім охололи.

Міхєєв рішуче протиснувся крізь отвір і досить безцеремонно зачинив кришку перед самим носом командира підземохода.

— Нічого не розумію, — сказав Вадим, лишившись сам на сам з Андрієм. — Петро Панасович поводиться так, наче ми його підлеглі, а не навпаки.

Минуло п'ятнадцять-двадцять хвилин дуже неприємного очікування. Стояти на щаблях удвох було незручно й тісно. В грубому костюмі пітніли груди, спина, ноги. Вадим поривався до люка, але у вухах його звучали дивні слова, сказані Міхєєвим: «Навіщо ризикувати всьому екіпажеві?» Хотів того Петро Панасович чи не хотів, але його вчинок насторожив командира підземохода.

Андрій у цей час копирсався в замку. Що йому там не сподобалося — хтозна, але він начебто забув про все на світі і з головою поринув у своє нікому зараз не потрібне заняття. Зігнувшись у незручній позі, Андрій клацав електромагнітним фіксатором, намагався зазирнути в контрольне вічко.

— Облиш замок! — не витримав Сурков. — Чи тобі гратися закортіло?

— Та ні, здалося, що фіксатор запізнюється на вмикання.

Нарешті з'явився Петро Панасович. Зачинивши за собою люк, він стягнув з голови капюшон. Піт струменів по його щоках, волосся переплуталося, злиплось.

— Дюзи справні, — глухо й коротко мовив він.

Вадим міцніше стис руками щабель, за який тримався, щільніше притулився до гарячої стінки колодязя. Краще б Міхєєв знайшов несправність, нехай дуже складну, серйозну, але тоді все було б зрозуміло.

— Я оглянув не тільки дюзи, — віддихавшись, заговорив Міхєєв, — але й усю вихлопну систему. Немає навіть натяку на пошкодження, його слід шукати десь в іншому місці.

— В конструкції ПВ-313 її нема, — відрізав Вадим.

Троє чоловіків мовчки дивилися один на одного.

• 21

Хоч як були захоплені Дектярьов і Біронт дослідженнями, проте вони звернули увагу на часті зупинки підземохода.

— У нас щось не гаразд, — першим занепокоївся Валентин Макаровнч. — Ви чуєте? Міхєєв і Сурков піднялися нагору. Куди, як ви гадаєте?

— Спати, — буркнув Дектярьов.

А хвилин через сорок заговорив репродуктор внутрішнього зв'язку.

— Миколо Миколайовичу, — голос належав Вадимові, — і Валентине Макаровичу, підніміться, будь ласка, в кабіну відпочинку.

— Я певен, скоїлося якесь лихо, — зітхнув Біронт. — Жахливо…

В кабіні відпочинку сяяло м'яке «сонячне» світло. Шестеро чоловіків сиділи в глибоких кріслах за круглим столом. Кабіна нагадувала салон пасажирського літака. Вона була мирним, затишним і звичним куточком того світу, в якому виросли всі ці люди.

— Як єдиний аргумент, я можу зі свого боку виставити тільки високу щільність базальтових порід, — сказав Дектярьов, вислухавши Вадима.

— Ні, не те, — відхилив Вадим геологове припущення. — В астеносфері, як і в рідині, справедливий закон Паскаля. На корпус підземохода звідусіль діє однаковий питомий тиск.

— Авжеж.

— Але ми маємо змогу рухатися з попередньою швидкістю тільки по вертикалі. Пересуватися в іншому напрямку машина відмовляється. Валентине Макаровичу, ваша думка?

— Вельми цікаво, — атоміст потер долоні й звів очі на стелю. — Я мушу подумати.

Можливо, це якраз мій фах. Дуже, дуже цікаво.

— Боюсь, щоб справа не обернулась на гірше, — криво посміхнувся Вадим. — Зважте, підземохід не має заднього ходу. Досі в ньому не було потреби. І поки ми нічого не придумаємо, доведеться стовбичити тут, на глибині п'ятисот кілометрів.

— Тобто як це стовбичити? — розгубився Біронт. До його свідомості тільки зараз дійшла вся серйозність становища.

— Вадиме Сергійовичу, — запропонував Міхєєв, — спробуймо ще раз розвернути підземохід. У часі ми не обмежені. І можливо, розворот вийде по пологішій дузі, припустимо не у вісім, а в сто кілометрів. Коли вже така справа.

— Поки що нічого іншого нам не лишається, — погодився Сурков. — Викривлення траєкторії, безумовно, є. Хай, зрештою, воно буде практично мале — не має значення. Запасом енергії ми не обмежені, і рано чи пізно виберемося на поверхню. Та причина, розумієте, причина! Мусимо ж ми її збагнути.

— Розгадаємо, Вадиме Сергійовичу, — запевнив його Дектярьов. — На те ж ми і в школі навчалися.

Ще кілька діб невідомості! За ними криється надія на щасливе повернення, а може, нові нездоланні перешкоди.

ПВ-313 минав кілометр за кілометром, віддаляючись од поверхні.

В кабіні тиша. Різко зменшилася вібрація підземохода навіть від роботи двигуна й бура. Певно, позначився вплив навколишнього середовища, його безперервно зростаюча щільність. Зовсім недавно екіпаж радів з цієї тиші, а тепер вона пригнічувала, подовжувала час, обертаючи хвилини в години, а години в нескінченність.

Ранок, день, вечір, ніч злилися в одноманітне сяйво «денного світла». Час тягнувся монотонно. Вадим напам'ять перекреслював схему автоматики й, переходячи від вузла до вузла, будь-що намагався знайти відповідь на загадкову поведінку ПВ-313. Проте він увесь час ловив себе на тому, що до чогось прислухається, а тривога заповзає в груди, і не може він захопитися роботою, бо немає звичної ясності в думках. Так, це для нього, конструктора й дослідника, найстрашніше — плутанина в думках.

Дещо схоже на цей стан переживав і Валентин Макарович. Він досліджував далі випромінювання з жагою справжнього вченого-експериментатора, але почав легко дратуватися через всякі дрібниці. В нього зник апетит і почалося безсоння. На запитання Дектярьова не відповідав, часто й несподівано схоплювався, залишав кабіну, але за кілька хвилин повертався знову.

Нагору, в кабіну відпочинку, часто піднімався Міхєєв. Водій скаржився на головні болі, раптові й дуже сильні, яких у нього ніколи раніше не було. Біронт співчував йому. «Навіть цей мужній чоловік почав марніти, — невесело думав Валентин Макарович. — Що з нами буде?»

• 22

Збігло ще дві доби. Червона лінія на широкій полімерній стрічці задавача курсу лишалася ідеально прямою. ПВ-313 рухався й далі точно в напрямку до центра землі. Викривлення траєкторії якщо й мало місце, то було таке незначне, що його не могли вловити навіть чутливі, як нерв людини, прилади ПВ-313.

«Думай! Думай! — наказував собі Вадим, і від того, що змушував себе, думки розліталися, мов зграя сполоханих птахів. — Що ж це я? — він розгублено придивлявся до самого себе. — Звідки в мене ця кволість? Чого я боюся? Загибелі? Ні!»

Він звів очі на Петра Панасовича, щоб знайти в нього підтримку. Вадим раптом сліпо повірив у досвід водія, в його багаторічний гарт. Адже траплялося, що люди робили відкриття в зовсім чужих для них галузях науки лише тому, що не були скуті сталими уявленнями, догмами. Чи не сяйне в голові Петра Панасовича рятівна ідея?

Міхєєв морщився від головного болю. Він розстебнув комбінезон, йому бракувало повітря. Страждальний вигляд Петра Панасовича вразив Вадима.

— Ви що, нездужаєте?

— Дурниці… Щось із головою. Вперше в житті. У мене ніколи не було запаморочень, а зараз я ввесь час падаю кудись, лечу в безодню… Старість надходить.

Міхєєв силкувався всміхнутися, але не міг. Настав час обідати. Водій хотів іти за Вадимом і безпорадно впав у крісло. Обличчя його вкрилося потом, очі розширилися.

Вадим завмер посеред кабіни.

— Петре Панасовичу, що з вами?

— Якщо не важко… води…

Так хутко Вадим ще ніколи не біг по драбині. Повернувся він у супроводі геолога й механіка. Міхєєв жадібно ковтав воду.

— Та ти, либонь, розкис, Панасовичу? — нахилився до нього Дектярьов.

— Дурниці… — Міхєєв заплющив очі. — Минеться.

Вадим тільки зараз звернув увагу, що па щоках водія виступили молочно-білі плями. Певно, їх помітили і Андрій з Миколою Миколайовичем, бо принишкли і також пильно вдивлялися в обличчя Міхєєва.

— Станція на прийомі! — закричав згори Скорюпін.

— Давай! — Вадим заметушився біля пульта.

«… Увага на ПВ-313! — заговорив рупор. — Негайно повертайтеся на поверхню. Головний конструктор звільняє Суркова від командування підземоходом і покладає все керівництво експедицією на водія Міхєєва. Попри всю цінність ваших спостережень…»

В рупорі тріск, дзвін, голосний регіт. Потім раптова тиша й мовчання.

— До дюз… не під… ходь… те… — несподівано гучно й виразно сказав Петро Панасович. — … Там… смерть. Навколо підземохода… смерть.

— Йому погано! — закричав Андрій.

Непритомного водія поклали на підлогу. Прийшли перелякані Біронт і Скорюпін.

— Якби це сталося в нас там, нагорі, — прошепотів Біронт, — я б подумав, що Петро Панасович побував коло ввімкнутого синхрофазотрона. При мені такого не траплялося, але я чув. Мені розповідали. Симптоми…

— Променевий удар, — підказав Дектярьов.

— Саме.

— Він згадував дюзи, — Дектярьов глянув на Вадима. — Що б це могло означати? Не міг же Петро Панасович заглядати всередину працюючого двигуна? Або бура? Такого й новак не зробить.

— Петро Панасович оглядав дюзи… — пояснив Чураков. — Але двигун було вимкнуто.

— Дозиметри показували всього сорок рентгенів, — додав Вадим. — До того ж Петро Панасович був у захисному костюмі. Мені не раз самому доводилося оглядати двигун при радіації в двісті рентгенів. Костюм розраховано на тисячу п'ятсот.

— Дюзи, кажете ви? — не зводячи уважних очей із нерухомого тіла Міхєєва і мимохіть прислухаючись до розмови, встряв Біронт. — Як я собі уявляю, вони містяться там, — він показав па стелю кабіни, — зверху.

— Так, це вихлопний колектор двигуна.

— Дякую за пояснення, — в голосі атоміста звучало роздратування. — І як мені відомо, корпус у зоні вихлопного колектора не має захисту від зовнішнього випромінювання.

— Петро Панасович виходив у захисному костюмі, — якнайспокійніше пояснив Вадим. — Радіоактивні шари залишилися високо над нами. Дозиметри зовнішнього випромінювання…

— І що ви мені торочите про дозиметри! — закричав і замахав руками Валентин Макарович. — Всі дозиметри, крім моїх, настроєні на певний діапазон частот. Вони годилися там, у літосфері, серед звичайного радіоактивного розпаду. А ми, дозвольте вам нагадати, з деякого часу перебуваємо в астеносфері.

— Отож, Петро Панасович справді зазнав променевого удару… — сказав Дектярьов. — Андрію, прошу тебе: коробку з ліками. І шприц захопи.

— Стривайте, стривайте… — атоміст завмер, спостерігаючи за Чураковим і Дектярьовим, що клопоталися біля Міхєєва. — Як мені це одразу не спало на думку… Вадиме Сергійовичу, покажіть прилади, які контролюють магнітоплазмове поле. Мені потрібна повна характеристика поля.

Вадим мовчки показав прилади.

— Ці? Ага, вже бачу. Розумію. Зараз порівняємо. І якщо я не помиляюсь… це буде жахливо.

Майже бігцем учений залишив кабіну. Вадим інстинктивно відчув, що саме ця людина винесе смертний вирок підземоходові.

Скоро з репродуктора пролунав голос атоміста.

— Вадиме Сергійовичу, прошу вас, зайдіть до мене.

Біронт сидів у кріслі. Вигляд мав приголомшений, очі розгублено бігали туди-сюди, руки не знаходили собі місця.

— Що сталося, Валентине Макаровичу?

— Я захопився й забув про небезпеку. Та я ніяк не чекав, — Біронт схопився, заговорив голосно. — Я не гадав, що воно має спрямованість.

— Що?

— Вибачте… Я зовсім загубив голову, — атоміст потер чоло долонею. — Ось гляньте на прилади. Бачите? Це вектор відкритого мною випромінювання. Воно взаємодіє з магнітоплазмовим полем підземохода. Механізму взаємодії я ще не збагнув, але факт наявний. І ось що ми маємо: з одного боку — магнітоплазмове поле величезної потужності з надзвичайною щільністю силових ліній, а з другого — ще потужніше випромінювання. Це випромінювання має напрямок, тобто промені його точно прямолінійні, як і світлові, і йдуть з центра землі. Не знаю, яке навести порівняння… Ну, скажімо, наш підземохід нагадує сталевий стрижень, який опущено в соленоїд. Нам не вдасться зійти з вертикалі, для цього потрібна тисячократна потужність двигуна. Ви зрозуміли мене?

— Так, — кивнув Вадим, — здається, зрозумів.

Підземохід опинився в полоні. Порівняння з соленоїдним осердям було не зовсім точне. Підземохід більше нагадував морське судно, що застряло у вузькій протоці і має три можливості: рухатися вперед, назад чи стояти на місці. Береги впритул підступають до бортів, і розворот неможливий. Проте й у цьому порівнянні ПВ-313 програвав — він не мав заднього ходу.

— Що ж ви порадите? — запитав Вадим.

— Розворот вийде тільки за однієї умови: якщо ми вимкнемо захисне поле.

— Але це неможливо?

— На жаль, так, — Біронт заходився скубти своє підборіддя. — А більше мені нічого не спадає на думку.

Вадим уже не чув Валентина Макаровича. Обстановка остаточно прояснилася, і люте безсилля опанувало командиром підземохода. Поквапився… Що ж тепер робити?

Вадим мовчав. Сказати було нічого.

У СВІТІ ВОГНЮ І ХОЛОДУ

• 1

Міхєєв помер, не опритомнівши. Труп загорнули в простирадло й, порадившись, вирішили віддати на своєрідну кремацію. Андрій відкрив вихід до порожнини бура. Тіло водія поклали у всмоктуючу трубу й на хвилину ввімкнули двигун.

Смерть товариша, скрутне становище, в яке потрапив підземний корабель, — все це згуртувало людей. Вони зібралися в кабіні механіка. Скорюпін увімкнув передавач, Вадим сів до мікрофона.

— Дорогі друзі! — сказав він. — У нас скоїлося велике нещастя: загинув Петро Панасович Міхєєв. Ось як це сталося…

Розповівши про саможертву водія, Вадим замовк. Йому довелося зціпити зуби, щоб зупинити нервовий тик на щоках.

— Крім того, ми не можемо повернутися на землю. Випромінювання сильніше підземохода, воно не дає зробити розвороту, — Вадимів голос зміцнів. — Навряд чи ви зможете прийти нам на допомогу. Ми будемо розраховувати насамперед на себе і не складемо рук, поки не вирвемося з цього полону. Ми продовжуємо боротьбу…

— Правильно, Вадиме Сергійовичу, — стиха підхопив Дектярьов. — Чудове слово — боротьба.

Підземохід нерухомий. Двигун вимкнуто, бур не працює. В кабінах німа тиша. Над головою — п'ятсот дев'яносто два кілометри щільної розжареної броні. Під ногами — безодня палаючої, значно щільнішої речовини. Базальт цупко тримає в своїх лещатах таку сильну раніше, а тепер безпорадну машину.

В центрі кожного пульта світиться темно-синє віко екрана. Він схожий на самоцвіт небаченого розміру, вправлений у намисто з білих світних прямокутників з різнокольоровими нитками.

За пультами нема нікого. Скорюпін і Чураков залізли в гамаки, Дектярьов, Сурков і Біронт влаштувалися біля столу.

Найлоповсть на підлозі, на стінах, на стелі чиста й м'яка. Та хоч як сліпуче світить лампа, здається, сутінки виповзають із кутків кабіни, і тиша, важка, напружена, стає фізично відчутна, тисне на вуха.

— Даремно ви берете всю провину на себе, Вадиме Сергійовичу, — ведучи далі розпочату розмову, сказав Дектярьов. — Якщо вже щиро, то передусім належало нам'яти вуха вашому покірному слузі. Я ж пожив на світі і горобець стріляний. Це мені б сказати своє «Ні!», і гуляли б ми тепер на сонечку. Не встояв… Скільки років мріяв заглянути в астеносферу… Ви що, гадаєте, схитрували тоді? — геолог зітхнув. — Ні-і-і, Вадиме Сергійовичу. Хто Дектярьова обдурить, той цієї ж миті й помре. Отак!

— Ну що ви тут каяття влаштували! — закричав Біронт. — Кого збираєтесь ошукати? Ось, — він люто стукнув себе пальцем по чолу, — ось де почалося лихо з кораблем.

Андрій і Павло принишкли, слухаючи дивну суперечку.

«Хто, справді, винен?» — подумав Андрій і не зміг відповісти. Звичайно, почалося все з Вадима, але ж він діяв не в особистих інтересах, він хотів зробити ПВ-313 ще досконалішим. І потім — його підтримали.

Запала мовчанка.

— Якщо скласти шлях, який мені довелося подолати разом з Панасовичем під землею, — знову заговорив Дектярьов, — вийде солідна відстань. Її напевне вистачить, щоб дістатися до центра землі. Далебі, вистачить!

Дектярьов зітхнув, глянув на свої великі, безпорадно складені на колінах руки.

— Се була людина діла, — вів далі Микола Миколайович. — Сяде ото за керування і сидить, ніби приклеєний. На перших підземних човнах автоматика була не та, що на нашому ПВ-313. Часом і відмовляла. Та Панасович в разі необхідності міг вести машину без приладів, покладаючись виключно на своє чуття. Уявляєте? Чуття під землею, коли перед очима нема орієнтирів і не збагнеш, де верх, де низ. Тільки одного разу воно зрадило йому. Відмовив задавач курсу. За розрахунками ми йшли на глибині два з половиною кілометри. Та Панасовичу здалося, що ми заглиблюємося далі, і він почав підтягати машину догори. Несподівано наш човен виповз край урвища. Під нами було метрів сімдесят стрімкої скелі. Чому ми одразу не впали, лишилося загадкою. Але якби таке скоїлося… Так… Нікому було б розповідати вам цю історію.

— А з нами одного разу було ось що… — підхопив Скорюпін.

— Зажди, Пашо, я не скінчив. Справа в тому, що ходова частина машини вистромилася наверх, а хвостова лишилася в землі. Задній хід дати не можна, вийти нагору теж неможливо. Пізніше з'ясувалося: Міхєєв поспішав на своє весілля. Тому його чуття й притупилося. Тут, звичайно, всі орієнтири в голові переплутаються. Бачили б ви тоді нашого Міхєєва, який лютий був!

Микола Миколайович пригадував інші випадки з підземних мандрівок, щоправда, без участі Міхєєва. Його перебивали, кожен хотів розповісти своє. Тільки Андрій мовчав, слухаючи з чемною увагою.

— Все це добре, — зауважив він, — коли настала пауза, — але як ми звідси виберемося?

— Ти погано слухав мене, — засмутився Дектярьов. — Цілу годину я розтлумачував тобі перевагу глузду. Пам'ятаю, в дитинстві хтось із товаришів доводив мені, що два рази по два дорівнює п'яти. Знаєш таке? Я був приголомшений і одразу втратив віру у непохитність математичних аксіом. З півтора року, напевне, носив я в собі це презирство до матері наук, поки сам — самостійно! — не знайшов розгадку. Чи повіриш, ні до, ні після в своєму житті я не відчував такої радості. І коли ми з Міхєєвим виповзли на краю урвища, становище здавалось безнадійним. У нас була нагода перекинутися разом із машиною і отож одразу віддати богові душу або сидіти й чекати допомоги.

— Ви, певна річ, чекали?

— У нас не працював передавач. Човен було загублено наземними станціями. Ні, ми діяли, шукали виходу. І коли знайшли, самі були вражені його простотою.

— Ну, який же?

— Ось тобі й ну! Спробуй сам второпати. Ти механік.

Час минав. Можливо, нагорі вже прийняли тривожне повідомлення з ПВ-313, та чи можна сподіватися на допомогу звідти?

«Припустимо, — міркував Вадим, — здійсниться чудо, і Ремізовський розробить таке поле, яке не підлягатиме взаємодії з цим гаспидським випромінюванням. Хай при найшаленіших темпах завод збудує новий підземохід за вісім, ну за шість місяців. Нехай ця нова машина здійснить інше чудо: розшукає ПВ-313. А далі? Хіба пощастить витягти металевого велетня, що застряг у надрах? Це не те, що взяти на буксир електрохід на річці або автомашину на шляху. Буксирування підземохода підземоходом технічно нездійсненне. А ще гірше — людям навіть не можна буде залишити ПВ-313 і перейти до іншої машини».

Так, усі чудеса виключено. Пошуки нейтрального поля заберуть багато років. Буде вичерпано запас енергії на ПВ-313, а задовго до цього екіпаж загине. Чудеса можливі тільки в розповідях Дектярьова. Та, певно, він їх сам і вигадує. Вихід треба шукати тут, у кораблі.

Проте, які б варіанти не вигадував Вадим, навіть найфантастичніші, виходу зі становища він не бачив.

• 2

Електронний хронометр відлічував години, складав їх у доби. Потай один від одного пожильці ПВ-313 позирали на шкалу приладу, де з невблаганною послідовністю змінювалися цифри, що позначали секунди, хвилини, години й доби…

Кабіна раптом стала тісна, незатишна. Стіни начебто ближче присунулися одна до одної. Легеням бракувало повітря, хоч його у великій кількості подавали синтезатори.

А десь високо, неймовірно високо, над підземоходом, як і раніше, світило сонце і життя йшло своїм звичаєм. Там лишилися сім'ї, рідні, друзі. Там лишилося щастя. А тут за спиною вже чатує смерть, щоправда, не швидка, але страшна своєю неминучістю.

Що вони мали робити? Прокинувшись, починали згадувати минуле, але розмова виходила млява, підтримувати її було важко, бо всі теми здавалися нецікавими. Всі, крім однієї: як вибратися нагору?

— Це нагадує мені будинок відпочинку, — невесело жартував Андрій. — Можна скільки завгодно спати, їсти, нічого не робити. Коли нас витягнуть звідси, ми набудемо у вазі.

— Для мене це зовсім не бажано, Андрію, — заворушився в гамаці Дектярьов. — А, до речі, який у нас запас провізії?

Щоб переглянути склад із концентратами, потрібна була ціла доба (на поверхні упоралися б за кілька годин). В ревізії брали участь всі п'ять чоловік. Підраховували, сперечалися через дріб'язок, перекладали бляшанки з місця на місце, помилялися, плутали і потай раділи цьому, бо робота затягалася, відвертала увагу від неминучих роздумів про долю корабля, людей.

Нарешті одержали результат: за нормального харчування запасів вистачить місяців на сім, а якщо заощаджувати, то й на всі десять.

Десять місяців життя… Кого це могло заспокоїти? Мрії, плани на майбуття — все втрачало сенс. У грудях було гнітюче відчуття порожнечі. Мучила свідомість, що там, нагорі, твої рідні, товариші і мільйони незнайомих людей страждають, вдаються в розпач від неможливості подати допомогу.

Збігла шістнадцята доба, сімнадцята…

Скорюпіну не пощастило піймати жодну наземну станцію. Траплялося, що в симфонію звуків підземного світу впліталися людські голоси, але то були відбиті десь хвилі, безладні обривки імпульсів.

На вісімнадцяту добу Дектярьов не витримав.

— Досить займатися демагогією, — сказав він. — Розмови нам не допоможуть.

— Ви щось хочете запропонувати? — поцікавився Біронт.

— Так, хочу.

— Ну-с?

— Працювати.

— Працювати? А який у цьому сенс?

— Не знаю. Але я не можу, колего, нічого не робити. Не можу! З мене досить. Ми загинемо, проте підземохід залишиться. Наші дослідження, наші записи збережуться.

— Ви помиляєтесь, — Біронт зморщився. — Підземохід теж загине. Після того, як буде вичерпано енергію, припиниться дія захисного поля…

— З вашою безглуздою логікою… — буркнув Дектярьов і раптом упіймав на собі зосереджений погляд Паші Скорюпіна. В цьому погляді було сподівання, надія. — Ні, друзі, годі. — Микола Миколайович легко, по-юнацькому, зіскочив на підлогу. — Ми живі, здорові, отож повинні працювати. Це найгірше — лежати й чекати, доки прийде кульгава з косою. Нас послали, нам довірили велику справу, за нашою роботою стежать. Тим паче зв'язок дозволяє нам надсилати повідомлення, нас слухають.

Микола Миколайович пішов до люка. Мугикаючи під ніс якийсь мотив, він зник у нижній кабіні.

Вмостившись у кріслі, геолог прислухався. Невже ніхто не наслідує його прикладу? Та йому й самому не вдається зосередитись. Запитання Біронта: «Працювати? А який у цьому сенс?» — не виходить з голови.

«Дурниця! — Микола Миколайович підбадьорився, намагаючись позбутися сумнівів. — Ще десять місяців. Для вченого — ціла вічність. Працювати! Працювати!»

• 3

Андрій глянув на спустілий гамак Дектярьова, потім перевів погляд на сусідній. Там лежав Вадим, людина, яка ненавиділа бездіяльність.

Раптом упала на підлогу відкинута ковдра, і з вигуком, від якого радісно затремтіло Андрієве серце: «Вставайте, лежні! Продеріть очі!» — Вадим вистрибнув із гамака.

Андрій зачекав, поки Вадим, дрібно стукаючи черевиками по щаблях, зникне внизу. Не поспішаючи, зовсім як удома, Андрій поголився, вмився, одягнув чисту сорочку. Сів до столу і з апетитом спорожнив бляшанку соковитого м'ясного паштету…

Насамперед він пішов до своєї кабіни.

Мовчали прилади лічильно-обчислювальної установки. Мертвими зіницями дивилися згаслі сигнальні лампи. Потужна й складна машина, здавалось, приречена на бездіяльність. Механік почував себе так, ніби йому самому зв'язали мотузками руки й ноги і кинули в куток кабіни.

Андрій спустився до Дектярьова. Геолог підбадьорливо кивнув йому головою, всміхнувся самими очима. Зітхнувши з полегшенням, механік поспішив до Вадима.

Той сидів, низько зігнувшись, опустивши голову на пульт і затуливши її руками, ніби чекаючи удару. В кабіні тиша. Прилади не працюють, журнал для записів закритий. У Вадимовій постаті відчай.

Андрій завмер на драбинці.

— Вадиме! — гукнув він.

Вадим повільно підвів голову, глянув на механіка мутними очима.

— Що з тобою, Вадиме?

— Я не можу… — поскаржився командир підземохода. І раптом обома кулаками стукнув пульт. — Розумієш, нічого не можу з собою вдіяти… Примусити себе працювати, мислити, шукати.

Андрій підійшов ближче.

— Вадиме, а Лена? — прошепотів він.

— Лена… Мені зараз хіба до неї? Я занапастив підземохід. Коли б хто знав, як я себе зневажаю, як ненавиджу…

Ні жалкувати, ні співчувати вголос механік не вмів. Він переступав з ноги на ногу й не знав, що сказати. До того ж він розумів, які складні суперечливі почуття й думки мучать товариша. А в таких справах він не порадник, ні, як собі знаєте, не порадник. — Може, я допоможу тобі, — Андрій показав на пульт. — Ти ж досі не скінчив розрахунок нового профілю.

— Дякую. Не треба. — Вадимове обличчя поступово проясніло, він глибоко зітхнув, пригладив волосся. — І взагалі, не звертай па мене уваги. Вже відлягло. Працюватиму!

Він присунувся до пульта, повернув перемикачі. Ожили прилади, заморгали лампи, м'яким дзвоном зумера лічильно-обчислювальна установка повідомила про свою готовність.

Чураков ще трохи постояв за Вадимовою спиною. Тільки переконавшись, що Вадим справді працює, лишив його самого. Він підіймався драбиною з кабіни в кабіну, ніде не спиняючись, поминув усі п'ять поверхів підземохода й дістався до машинного відділення.

Щоб якось згаяти час, Андрій узявся порядкувати біля синтезаторів.

Проконтролював охолоджувальну систему, розкриваючи одну по одній коробочки реле. Оглядав усе так ретельно, наче готував машину до тривалого й важкого рейсу.

Зморившись, сів тут же на підлогу, обійняв коліна руками і поклав на них голову. Так сидів з годину, ні про що не думаючи. Механік належав до тієї виняткової категорії людей, котрі почувають страх тільки тоді, коли безпосередньо зіткнуться з небезпекою. Якщо ж до загибелі лишається бодай один день, то протягом цього дня вони зберігають цілковитий спокій і добрий апетит.

Єдине, що обтяжувало Андрія, це вимушена бездіяльність. Адже він завжди був чимось заклопотаний.

Андрієві роздуми порушив Скорюпін.

— Як ви гадаєте, Андрію Гавриловичу, надовго ми тут застряли? — тихо запитав Павло.

— Назавжди.

— Ви серйозно?

— Ти ж не вперше у підземному рейсі. Тут не до жартів.

— Я, звичайно, все розумію. Я тільки не розумію, як це могло скоїтись. Вадим Сергійович такий чудовий конструктор. І от…

— Конструктор він справді хороший, — погодився Чураков.

Скорюпін зазирнув у механікове обличчя.

— Ви хотіли щось додати?

— Та ні…

Не ділитися ж йому з Павлом тим, яка неприємна згадка лишилася в Андрієвій душі після недавньої сцени в кабіні керування. Його начебто ошукали чи відібрали найдорожче, потаємне.

— У вас хто-небудь лишився там, нагорі?

— Авжеж, батько, мати, дві сестрички.

— І дівчина?

Запитання шпигнуло Андрія в саме серце. Тут, у кабіні підземохода, він усе частіше згадував Лену, не Вадимову дружину, а ту дівчину в скромній сіренькій сукні, яка контролювала зібрані ним вузли машини. Майже всю робочу зміну вони були в цеху поруч. І не помічали один одного. Він і тепер для Лени нічого не значить. Але Лена для нього…

— Ні, — Андрій заперечливо похитав головою, — дівчини нема.

— Коли мене зарахували на ПВ-313, — розповів Паша, — хлопців брали завидки. І такий вони прощальний банкет організували, якого я ще ніколи в своєму житті не бачив. Справжнісінький бал. Хлопці в нас хороші, надійні. Шкода, їм не дозволили глянути на старт підземохода. Поговорити б з ними зараз. Або лист переслати — одразу б на душі посвітлішало, правильно?

Паша говорив, перестрибуючи з однієї теми на іншу. Навіть Чураков, попри свою життєву недосвідченість, відчував у ньому ще хлопчачу наївність. Світло-карі Пашнні очі дивились довірливо. Довгов'язий, худорлявий і взагалі якийсь незграбний. Паша приваблював простотою і відвертістю. За півгодини Андрій вислухав Пашину біографію зі всіма її нехитрими подробицями. Довідався, і де той учився, і з ким товаришував, і коли познайомився з чудовою дівчиною Танею, і як захоплюється ультразвуковою технікою.

Порівнюючи себе з Пашею, Андрій здивувався: яка між ними різниця в сприйманні навколишнього! «Начебто і я колись був такий самий, — подумав Чураков. — І ось уже не такий. Змінився, значить».

— Все ж я вірю у Вадима Сергійовича, — несподівано закінчив Скорюпін, повертаючись, мабуть, до питання, яке мучило його. — У нього світла голова. Ось побачите, він знайде вихід із становища. Вигадає щось таке, ми тільки охнемо. А що біда з нами скоїлася, так це навіть цікаво. Буде про що хлопцям розповісти.

Удвох вони повернулися в свою кабіну до пульта. Скорюпін зітхнув: «О-хо-хо!» — і почав поратися коло приймача. Чураков ловив себе на тому, що прислухається, ніби зможе вгадати звідси, чим зайнятий Вадим.

• 4

Миколі Миколайовичу раптом; пригадалося дитинство. Безмірно далеке, але яскраве й щасливе. Він любив туристські мандрівки. З тринадцяти років ходив по п'ятнадцять-двадцять кілометрів лісовими нетрями в товаристві таких, як і він, підлітків — любителів провести ніч біля вогнища. Микола Дектярьов об'їздив усе Підмосков'я, двічі перетнув Кіровську область, а п'ятнадцятирічним брав участь у тривалому й важкому поході по Південному Уралу.

Тут і сталася одна дуже важлива подія.

Під час переходу з Карабаша в Киштим, побившись об заклад із товаришами й бажаючи довести свою сміливість, Микола відокремився од групи, щоб самому перейти через гори. Місця були глухі. В тайзі він заночував. Спочатку не спалося. Темрява навколо вогнища здавалась особливо густою, в ній причаїлася небезпека.

І от, коли сон і втома почали склепляти повіки юному мандрівнику, в світлі вогнища несподівано з'явилася дівчинка, маленька, худенька. Микола завмер. Хоч був певен, що на світі нема чарівників, однак знітився, боячись поворушитися. На нього війнуло бажовськими казками, якими він зачитувався. Дівчинка постала так несподівано, що Микола не здивувався б, якби вона раптом щезла, а на її місці лишилася чудова кам'яна квітка чи золотий розсип.

Проте дівчинка стояла на тому ж місці, притиснувши до грудей брудні рученята. Їй було років шість, не більше.

— Хто ти? — трохи заспокоївшись, гукнув Микола.

— Я — Катя, — відповіла дівчинка ледве чутно, і в голосі її бриніли сльози.

— Звідки ти взялася?

— Я заблукала. Хочу їсти.

І вона заплакала, майже беззвучно, безпорадно. Микола підійшов до неї ближче..; Відповідаючи на його запитання, дівчинка ввесь час схлипувала. Він ледве зрозумів її плутані пояснення. Катя жила в якомусь новому селищі лісорубів і не пам'ятала, як воно зветься. Вранці батьки пішли на роботу, а їй закортіло назбирати ягід.

— І цілий день ти нічого не їла? — вжахнувся Микола.

— Тільки ягідки…

Він нагодував Катю, загорнув у свою ковдру, заколисував, заспокоював, поки дівчинка не заснула. Вона так ослабла, що наступного дня довелося нести її на руках. Селища поблизу не було. Тільки опівдні?» страшенно змучений своєю ношею (рюкзак теж важив чимало), хлопчик дістався до лісництва. Подзвонили в район. Звідти відповіли: дівчинка з селища Ар'яр, отже, забилася від дому майже на двадцять кілометрів.

.. Минуло дванадцять років. Дектярьов, молодий геолог-дослідник прибув із розвідувальною партією в район Карабаша. І йому пригадалася дівчинка, котру він підібрав колись у лісі. Яка вона тепер? Чи пам'ятає той випадок?

Йому допомогли розшукати її. Катя працювала на Міаському автомобільному заводі. Дектярьов побачив справжню красуню.

Через рік вони одружилися.

Тепер Катюша залишилася сама. Звичайно, їй, дружині дослідника, дуже часто доводилося бути на самоті й подовгу чекати чоловіка з експедиції. Але тоді ні він, ні вона не думали про небезпеку і тим паче про те, що він взагалі може не повернутися.

Далекі славні походи крізь хащі лісів… Микола Миколайович втягує носом повітря. Йому здалося, що в кабіні запахло димом від вогнища. Ох, скільки він побачив на своєму віку! Памір, Урал, Камчатка, спільні з індійськими геологами пошуки на Гімалаях, робота в Єгипті, Китаї, Тунісі…

Проте йому завжди хотілося незвичайних, неповторних досліджень. Він перший з геологів брав участь у випробуванні підземних човнів. Настав час, коли дослідники вже не в думці, а самі, озброєні найскладнішою апаратурою, рушили в недосяжні до того надра.

Дектярьов був піонером підземних експедицій.

І ось, здається, домандрувався. Замість того, щоб стримати юнацький запал Суркова, зрадив власній витримці й послідовності. Не витерпів… Ох! І вскочив у таку халепу, з якої, певно, не виплутаєшся. Допомоги ждати нізвідкіль.

Безперечно одне: треба діяти. Він зобов'язаний щось робити. Та легко сказати: «треба». Одне змусити працювати руки, а ось як присилувати себе зосередитися, думати, аналізувати, коли в голову лізуть настирливі думки про загибель.

— Гаразд, ти можеш байдикувати, — сказав собі Микола Миколайович, — у тебе є змога зустріти смерть в гамаці. Тільки що ж ти робитимеш усі десять місяців чи триста діб, чи сім тисяч двісті годин, чи чотириста двадцять… ні, чотириста тридцять дві тисячі… авжеж, чотириста тридцять дві тисячі хвилин?

Микола Миколайович презирливо випнув губи. Що б там не було, але відлежуватися, коли в тілі нема ознак хвороби, а голова сповнена ідей… Ні-і, дзузьки! Такої розкоші він собі не дозволить. Що й казати, при самій лише думці про смерть йому стає якось зимно. Та ось він сідає в крісло, і вже трохи легшає. Ніби опинився поруч тих, із ким не один рік працював у лабораторіях дослідницького інституту Академії.

— Друзі мої, — звернувся Микола Миколайович до своїх уявних колег, — добиймо звіра. У нас велика здобич: третя геосфера, світ дійсно пластичної речовини плюс Біронтове випромінювання.

Його ніхто не спиняв. Геолог міг говорити на самоті скільки завгодно. В розмові находили вихід вагання, що мучили його. Зараз просто очей було таке, до чого пориваються вчені, котрі, як і він, присвятили себе дослідженню земних надр. Бути єдиним свідком перетворення речовини, провести найцінніші спостереження і зупинитися на півдорозі — це рівнозначно зраді, дезертирству, злочину перед наукою.

• 5

Час тягнувся нестерпно довго. Микола Миколайович занеміг. Попрацювавши близько чотирнадцяти годин без перепочинку, геолог заснув так несподівано, наче знепритомнів. Прокинувшись, він побачив напроти в кріслі Біронта. Атоміст часто кліпав очима, й обличчя його було винувате, змучене.

— Я не можу, — пробелькотів Валентин Макарович, — я не можу нічого не робити. І працювати також не здатний.

— Ми систематично передаватимемо нагору результати наших спостережень, — сказав Микола Миколайович.

— Ви гадаєте, їх почують?

— Можливо, не всі, але почують. Докази того у нас є, хоча б остання вісточка згори.

Кінчиками пальців Біронт несміливо торкнувся перемикачів, почекав і зажурено похитав головою.

— Я зовсім не підготовлений до цього, — він благально глянув на Дектярьова, — я тільки вчений, теоретик. Коли б ви знали, який у мене письмовий стіл, м'яке крісло. І вікно в моєму кабінеті величезне. Я люблю працювати на світанку. Тоді сонце не дуже яскраве, але так багато світла. Всі ще сплять. Тільки голуби злітаються до вікна. Біля нашого будинку стільки голубів!

— Усі ми тут звичайні люди, Валентине Макаровичу, — як можна м'якше заперечив Дектярьов. — Нам властиво захоплюватися і… робити помилки. Але ніхто не дав нам права зраджувати обов'язку. На вашій совісті — природа випромінювання. Нагорі чекають од вас повних і точних даних.

— Так, так, авжеж.

— Ту-ту, ра-ра, ру-ру, та-та, — замугикав Дектярьов, хоч Біронтів вигляд наганяв на нього тугу.

Обидва вчених мали дуже мирну вдачу і не мріяли про героїчні вчинки. Вони звикли до своїх родин, до постійного, певного кола друзів. Навіть Микола Миколайович, який, повернувшись з однієї експедиції, вже починав готуватися до другої, нудьгував за домівкою. З роками він не тільки не звик до частих розлук, а, навпаки, переносив їх усе важче. Це було пов'язано спочатку з появою дітей, потім онуків.

— Адже у вас теж є діти, — звернувся Микола Миколайович до Біронта.

— Два сини. Дочка.

— У мене більше. І сила онуків. І знаєте, що я подумав? Діти — найсуворіші судді наших вчинків. Дітям завжди кортить мати видатних батьків. Ну, гаразд, ми не виберемося звідси…

Біронт здригнувся. Геолог удав, що не помітив.

— Припустимо. Наша загибель виправдовує всі наші похибки. А якщо виберемося? Чи зможемо приховати, що тремтіли від страху, як зайці?

— Мені здається… ви дуже… маєте рацію.

— Ще б пак! Як можна нічого не робити, коли сама доля привела нас у найпотаємніші схованки природи. Ви тільки гляньте, який багатющий матеріал для обробки. Хіба не знайшлося б дослідників, які, не вагаючись, погодилися б опинитися на нашому місці, щоб побачити все це?

— Так, так, ви, певна річ, маєте рацію, — згоджувався Біронт, і руки його мимохіть потягнулися до перемикачів. — Ви маєте рацію. І все ж таки те, що скоїлося з нами, жахливо. У мене голова йде обертом. Я ж зовсім не хоробра людина. Я не переношу фізичних страждань. Я просто збожеволію.

— Дурниця! — відрізав Микола Миколайович. — Наші голови мають особливий гарт і якщо вистояли п'ятдесят років з гаком у боротьбі з матінкою природою, тепер з ними нічого не станеться.

Він знову замугикав і поринув в обчислення. Біронт зосереджено стежив за ним, за його руками, за виразом обличчя. Спокій Дектярьова здавався йому незбагненним.

• 6

Повільно рухалися стрічки на барабанах самописців і лічильно-обчислювальних установок, сухо клацали перемикачі. Кожен прилад, як розгорнута книжка, розповідав дивні речі. Стиск речовини досяг фантастичних цифр, але хімічний склад у навколишньому середовищі залишився без змін. У вільному стані був тільки кремній. Інші елементи міцно трималися за кисень, утворюючи з ним найпростіші безводневі окиси.

А куди ж поділася вода? Вода, що являла собою невід'ємну складову частину сульфатів, бурого залізняку, карбонатів? Водню й кисню у вільному стані Дектярьов не знайшов.

Тоді він узявся за пошуки води.

Йому пощастило знайти її за допомогою променевих електронних аналізаторів. Навколо було вщерть води. Значно більше, ніж у всіх земних океанах разом узятих. Але в якому фізичному стані? Спостереження принесли цікаві результати.

Вода під впливом тиску набувала питомої ваги, близької до питомої ваги цинку. Дектярьов дістав змогу спостерігати тверду розпечену до трьох тисяч градусів породу, котру він не міг назвати інакше як вода.

З розрахунковим бланком, на якому обчислювальна установка видрукувала колонки чисел, Дектярьов квапливо піднявся нагору.

Скорюпін, Чураков і Сурков сиділи за столом, вони тільки що відкрили підігріті бляшанки з концентратами. Був це сніданок, обід чи вечеря, ніхто не знав. Вони їли з виглядом хворої людини, яка вживає необхідні, але страшенно гіркі на смак ліки.

Дектярьов простягнув бланк Суркову і, приховуючи остаточні розрахунки, запитав:

— Що це по-вашому?

— Цинк, звичайно, — відповів Вадим, неуважно пробігши очима колонки цифр.

— Вода! — розкриваючи остаточні результати обчислень, урочисто оголосив Микола Миколайович.

Вадим, не зводячи зачарованих очей з бланка, підвівся. Машинально пригладив волосся, сів, потім знову встав.

— А ми рухалися з постійною швидкістю, — розмірковував він. — Як же відбувалося розпилення речовини? Та й уся механіка взаємозв'язку бура й середовища стає незрозуміла.

В його уяві повільно вимальовувалися обриси нового термоядерного бура. Оскільки швидкість руху підземохода, попри збільшення щільності базальту, залишалася незмінною, можна з певністю сказати, що бур не використовує всю енергію, яка подається.

Щоб перевірити своє припущення, Вадим спустився до пульта керування й натиснув кнопку. Бур запрацював, автомати ввімкнули двигун. Корабель рушив.

Дектярьов, що почав було диктувати Скорюпіну нове повідомлення, закам'янів на місці. Завмерли Біронт і Чураков. Та Вадим уже простягнув руку до іншої кнопки і спинив машину. Паша ковтнув клубок, що стояв у горлі. Микола Миколайович дивився поверх голови зв'язківця, а коли очі його зустрілися з поглядом юнака, Павло зрозумів, що геолога вразила якась нова незвичайна ідея.

— Зажди-но хвилину, — Дектярьов потер чоло долонею, — зажди…

Кілька робочих секунд було досить, щоб підтвердити Вадимове припущення. Електронна лічильно-обчислювальна установка викинула йому бланк з результатами розрахунку: силу струму, що надходив на розпилення, можна зменшити на вісім процентів!

«Ну то й що ж? — сказав про себе Вадим. — Чи не все одно тепер?» Але лишився за пультом і розгорнув журнал.

«Приречений на смерть шукає нову конструкцію бура, — гірко посміхнувся Вадим. — Самообман…»

• 7

Дектярьов і Біронт були цілком захоплені спостереженнями. Бодай на хвилину не могли вони забути про свою приреченість, але працювали з якоюсь особливою наполегливістю, що межувала з несамовитістю. Кожна година приносила нові, несподівані відкриття.

Електронний хронометр відлічував двадцяту добу від початку старту.

Микола Миколайович піднявся до кабіни зв'язківця. Той, не чекаючи наказу, ввімкнув передавач. Паша звик до частих відвідувань геолога. За вимогою Дектярьова передача йшла за передачею. Нагору надсилали найдокладнішу інформацію про стан машини, про нові дослідження, повідомляли припущення, висновки, розрахунки, поради на майбутнє.

Закінчивши диктувати, Дектярьов з'єднався з Вадимом.

— Вадиме Сергійовичу, ти дуже зайнятий?

— Якщо є потреба, влаштую перепочинок.

— Так, велика. Мені б хотілося скликати нараду. Ми зараз усі до тебе спустимося.

Останнім часом якось само собою виходило, що керівництво екіпажем перейшло до геолога. Він, за мовчазною загальною згодою, встановив години сну і приймання їжі, двічі на добу збирав екіпаж, щоб «побазікати про дурниці», за його власним виразом. Геологів оптимізм заражав і його супутників.

Микола Миколайович говорив не вмовкаючи, перший починав реготати над найневиннішим жартом, хто б його не сказав. І дивна річ: трагізм становища під час його просторікуватих міркувань якось непомітно набував відтінку комізму. Всі обличчя світлішали, на годину, дві майбутнє вже не здавалося таким страшним.

Бесіда закінчувалася, і всі поверталися до роботи.

Дектярьов розумів: нерухомість і життя без мети — найстрашніше. Потрібно мати величезну силу волі, щоб вистояти у боротьбі з ними. Тут легко впасти у відчай, збожеволіти.

Необхідно щось придумати, чимось розворушити всіх і себе також, якщо вже добровільно взяв на себе відповідальність за долю кожного члена екіпажу.

І, лишаючись наодинці з Валентином Макаровичем, Микола Миколайович нема-нема, та й починав дивні розмови, під час яких обличчя атоміста робилося мертвотно-блідим, а розширені очі — нерухомими. Після кожної такої бесіди Біронт уже не міг займатися спостереженнями. Він сидів розгублений, млявий і приголомшений, то запитливо, то з жахом поглядаючи на Дектярьова. І думав, думав про геологові слова…

Одного разу, промучившись без сну майже добу, він сказав:

— Нехай буде по-вашому. Я згоден.

В кабіну Суркова спустилися спочатку геолог і атоміст, потім прийшли Скорюпін та Андрій Чураков.

Дектярьов сів у крісло водія, решта розмістилася на підлозі.

— Що ви збираєтесь нам розповісти? — запитав Вадим.

— Розповісти? Нічого. — Дектярьов завагався. Кілька хвилин мовчав, збираючи думки, скоса поглядаючи на товаришів. Біронт уже сказав своє «так». Як сприймуть інші? — Та в мене є пропозиція щодо наших наступних дій. Ми з Валентином Макаровичем уже обговорили її і дійшли висновку…

Дектярьов знову зробив паузу, кашлянув, у кулак.

Вадим з цікавістю оглянувся на атоміста. Якого висновку могли дійти вчені?

Біронтове обличчя закам'яніло, він дивився у простір невидющими очима. Андрій перехопив Вадимів погляд і усміхнувся — Валентин Макарович сьогодні як ніколи ретельно поголився, мав вигляд надзвичайно підтягнутий і рішучий. Що вони задумали з Дектярьовим? Невже знайшли спосіб пробратися на поверхню?

— Давайте міркувати так, — Микола Миколайович поклав кулаки на стіл. — Ми зробили чимало, зібрали силу-силенну цінного матеріалу. І наші суто наукові відомості, і твої, Вадиме Сергійовичу, конструктивні зміни підземохода допоможуть тим, хто рушить слідом за ПВ-313.

Вадим нахилив голову.

— А якщо без ліричних відступів, Миколо Миколайовичу? — запропонував він.

— Ну, якщо стисло, то я скажу так: ми не використовуємо всіх можливостей. Перед нами справжній океан непізнаного. І ми дамо країні значно більше цінних відомостей, якщо…

— Якщо?

— … Якщо позбудемося нашої мертвої нерухомості.

— Ви маєте на увазі ПВ-313?

— Так, ти вгадав, Вадиме Сергійовичу.

— І пропонуєте… — Вадимів голос тремтів. Він відкинувся в кріслі, він не хотів повірити Дектярьову.

Геолог ствердно хитнув головою.

— Вниз? — видихнув Андрій.

— Вниз, — сказав Микола Миколайович.

— Це… це несерйозно, Миколо Миколайовичу! — Вадим ззирнувся з Андрієм, зупинив свій погляд на Біронтові. — Ви ж пропонуєте божевілля.

— Божевілля вже зроблено, — зітхнув Біронт. — У всіх випадках нас чекає одне й те ж. Справа тепер тільки в тому, щоб принести людству якомога більшу користь.

— І цим сказано все, — підтакнув Дектярьов. — Залишається тільки натиснути ось це, — він простяг руку до маленької червоної кнопки.

— Стривайте! — закричав Вадим. — Що ви робите?

— Пробач… Це вже, звичайно, не входить у мої функції. Отож, може, ти сам, Вадиме Сергійовичу… теє… натиснеш?

— Як ви приголомшили… — Чураков підвівся на ноги. — Знову вниз. Та-а-к… Ловко ж ви! Ох, як ловко!

Він дивився на пульт і вже чув гуркіт працюючого двигуна, бачив бігаючі риски приладів, радісне переморгування сигнальних лампочок.

Страшно, звичайно. Адже одне — чекати смерті, яка невідомо ще коли завітає, і зовсім інше — йти їй назустріч.

Андрій розправив плечі — сила в нього неабияка. Назустріч загибелі… з боями! Це буде справжня боротьба.

— Вадиме, — прошепотів він, — давай, га! Вадим зблід.

— Я не можу, — промовив тихо. — Ви маєте рацію: треба, так. Але, слово честі, я не можу.

Тоді Микола Миколайович кивком голови вказав Чуракову на місце водія. Андрій повільно наблизився до крісла. Він усе ще дивився на Вадима, а той, не відриваючись, стежив за кожним рухом товариша.

Андрій сів. Уперше відчув він у собі таку внутрішню силу, якій було тісно в грудях. Зараз він поведе підземохід, але не просто поведе, а розпочне справжню битву з природою.

Дектярьов обійняв за плечі Павла.

— Пробач, Павлушо, адже ми ще не запитали твоєї згоди.

Скорюпін соромливо усміхнувся, переступив з ноги на ногу.

— Якщо треба, я, певна річ, буду з вами.

— Старт!

Команда пролунала сухо, як постріл.

Геологові очі були суворі, холодні й невблаганні.

Механік натиснув кнопку. Високо над головою зарокотав двигун і зовсім близько під ногами завив термоядерний бур.

• 8

Рейс проходив спокійно, набагато спокійніше, ніж у перші години після старту. Але як напружено й насторожено вдивлялись у прилади! Чи не містить глибина нової несподіваної небезпеки, боротьба з якою буде не під силу екіпажеві ПВ-313?

На екранах локатора начебто густішали сутінки. Темно-синє поле змережили фіолетові тіні.

Пройшли шістсот кілометрів, шістсот п'ятдесят, сімсот. Тиск перевищив чотирнадцять мільйонів атмосфер. Зате температура лишалася майже постійна.

Біронт квапився, дуже квапився, і це нервувало його. Раніше він рішуче повставав проти поспішності, бо вважав її неминучою причиною помилок і хибних висновків. Та тепер його підганяла все зростаюча кількість об'єктів для спостереження: випромінювання, перетворення атомних часток, деформація електронних оболонок, співвідношення температур і тиску.

Потужність випромінювання досягла такої сили, що атоміст раз у раз скоса поглядав на дозиметри: чи не проникне радіація крізь захисні прокладки корпусу? Досі все було гаразд, оболонка надійно оберігала екіпаж від згубного променевого впливу. До того ж випромінювання дещо послаблювала взаємодія з магнітоплазмовим полем.

Життя на кораблі набувало нової суворішої розміреності. Люди працювали, рухалися, ні на мить не забуваючи про те, що йдуть назустріч грізній невідомості. Спали, чутливо прислухаючись, їли, втративши смак. Але тепер у них була велика мета. Навіть думки про небезпеку якось притупилися. Роботу двигуна відчували, як биття власного серця. Кожен ніби злився з підземоходом, беручи на свої плечі тиск надр, щулячись від дотику розпеченої речовини до обшивки корпусу.

Людина звикає до всього!

Коли минуло ще чотири довгих доби, а з підземоходом нічого не скоїлося, тоді схаменулися, думали про майбутнє спокійніше. Тільки глянувши на глибиномір, потай один від одного зітхали. Корабель усе віддаляв їх од сімей, од рідного дому, од вируючого земного життя. Болісно нило в грудях, уява вже не справлялася з тим невимірним масивом вогняної речовини, що простяглася над підземоходом.

Дектярьов бажав тільки одного: почути, що надіслані повідомлення було прийнято. Скорюпін не відходив од приймально-передавальної апаратури. Але в репродукторі ввімкнутого приймача чутно було лише монотонний шелест. Як Паша не вслухався, йому не щастило вловити навіть далекий відгомін людського голосу.

Найкраще почував себе Андрій. Він ожив, увесь час був заклопотаний чимось — оглядав автомати, звіряв показання приладів з розрахунками. Часто йому кортіло знайти серйозне пошкодження, таке, для усунення якого знадобилися б усі його сили.

Стомившись, Андрій спускався до кабіни вчених, сідав на підлогу поблизу Дектярьового крісла й прислухався до його розмов з атомістом. За кілька минулих діб він довідався про будову землі й будову атома більше, ніж за всі роки навчання в інституті.

Молодий механік відкрив для себе такі здавна відомі науці істини, як можливість перетворення протона в нейтрон і навпаки. Зі щирим здивуванням довідався він од Валентина Макаровича про те, що ні електронів, ні позитронів, ні мезонів у ядрі нема і що при руйнуванні ядра вони утворюються, так би мовити, на льоту.

— З чого?

— З того, що в підручниках називають енергією розпаду.

Але найбільш зацікавили його теорія переохолодження і теорія існування антиречовини, тобто речовини з негативно зарядженими ядрами і позитивно зарядженими електронами.

— Невже й ви вважаєте, що така речовина можлива? — допитувався атоміста Андрій, пригадуючи нескінченні диспути вчених на цю тему.

— Невдовзі ми одержимо її в лабораторіях, — упевнено відповів Біронт. — А поки що її цілком досить у всіх кутках Всесвіту; можливо, навіть під нашими ногами, — після хвилинного роздуму додав він.

— З нами станеться аннігіляція?[1]

— Але це процес швидкий, миттєвий…

— І отож безболісний, — підказав Дектярьов.

Микола Миколайович у присутності Чуракова починав мріяти про той час, коли до центра землі рушать одразу сотні підземоходів. Одночасний замір дозволить тоді точно з'ясувати напрямок і силу вертикальних течій у базальті. Люди до кінця розкриють таємницю будови земної кулі, а це допоможе розв'язати проблему виникнення Сонячної системи. Ох, скільки ще роботи!

— На мою долю в цьому рейсі випала лише крихітна частка всіх нерозв'язаних проблем, — признався Дектярьов. — Хіба під силу нам удвох із Валентином Макаровичем охопити поглядом таку кількість явищ?

— Неможливо! Абсолютно неможливо! — погодився Біронт.

Механік стримав зітхання. Чи варт заради зернятка істини, заради незначного відкриття жертвувати життям? Але придивився до геолога, глянув на зосередженого атоміста й зрозумів: варт!

Кінчався четвертий тиждень, як вони в дорозі. Четвертий тиждень! А на випробування підземохода планували всього дві доби.

Нагорі настав вересень. Що зараз на вулиці: чи накрапає затяжний осінній дощик, чи ясно й повітря насичене запахом зів'ялого листя?

Кожен з п'яти до нестями, до розпачу мріяв про сонячний простір під високим небом, про дощик, про зорі. Доля ж невблаганно штовхала їх униз… униз… униз… в міцні обійми розпеченої, стиснутої до металічного стану речовини.

І на шосту, й на сьому добу по зупинці нічого не скоїлося. Надра, здавалося, змилувалися над людьми і розступилися, відкриваючи шлях.

Якось під час обіду Микола Миколайович на мить завмер з піднесеною до рота ложкою, відтак спересердя кинув її на стіл і обома руками вхопився за лисину.

— Ах, зангезур-занзібар! — радісно вихопилося в нього. — І як же ми цього одразу не зметикували, Валентине Макаровичу!

— Що саме?

— А те, що ми насправді дістанемося до центра землі?

— Нехай так, а далі?

Геолог плеснув себе по колінах і зареготав. Сміявся він голосно, заразливо. Зиркаючи на зосереджені обличчя співтрапезників, які також припинили обід, хапався за живіт.

— Та Земля ж кругла, матері його ковінька! — зарепетував він. — Нам же не доведеться розвертати підземохід — второпали, лобуряки ви нещасні, чи ні? Катай уперед — та й годі!

Пожильці підземного корабля очманіло дивилися один на одного. Біронт похлинувся й закашлявся, Чураков плеснув його долонею по спині. Відкриті бляшанки з концентратами фруктів — улюблена страва екіпажу — стояли непочаті. Іскорка надії спалахнула яскравим полум'ям. Вадимові губи затряслися. Скорюпін усміхався щасливо, по-дитячому. Тепер рейс у невідомість обіцяв життя.

— Уся справа в часі, — надихав Микола Миколайович себе і своїх товаришів. — Якщо швидкість підземохода збережеться, нам потрібно буде менше року, щоб опинитися на протилежному боці земної кулі.

— Рік — дурниця! — закричав Андрій. — Зате який рік!

— Я згоден на два, — Біронт одчайдушно жестикулював. — Протягом цього часу я закінчу теорію переохолодження. Я подам Академії методику практичного використання переохолодження.

— Ой, як смішно буває в житті, — Скорюпін ніяк не міг погасити усмішку, — до найпростішого ніколи одразу не додумаєшся. Чого б це?

Вадимове обличчя проясніло. Він знову став тим колишнім Вадимом, яким Андрій звик бачити його в конструкторському бюро — із жвавими очима, поривчастий, нетерплячий.

• 9

Миколі Миколайовичу снилося, що він іде рідною Москвою, Садовим кільцем, іде вже давно, навіть трохи стомився. Вечір. Спалахують електричні вогні й барвисті реклами. Вулицею снує багато машин, на тротуарах тісно від люду.

Вітер повіяв в обличчя. Вітер! Як хороше дихати, легко. А скільки знайомих пахощів: запах вологого асфальту, димок цигарки, аромат жіночих духів…

На нього оглядаються, з ним вітаються знайомі й незнайомі. Тепер його вшановує все місто, він щойно повернувся із рейсу до центра землі. Що не кажи, а людина славнозвісна.

І він ішов, ішов, не зупиняючись, радіючи, що нарешті може йти скільки завгодно. Навколо простір, вулиця широченна, їй нема кінця-краю. Як гарно тут після тісних кабін підземохода! Тільки… тільки чому ж він іде без Каті?

Микола Миколайович повертає назад, він майже біжить, наштовхується на подорожніх. Хтось хапає його за плече, тримає. Микола Миколайович намагається вислизнути і… прокидається.

Шепіт у саме вухо.

— Прокиньтеся, Миколо Миколайовичу!

— Га? Що таке?

— Тихше, тихше.

Геолог неохоче звільняється від сновидінь. Хай йому грець, як реально він бачив Садове кільце. Ще трохи — і він би опинився біля свого будинку, зустрівся б із Катею.

За плече його тряс Біронт.

— Що скоїлося?

— Ходімо мерщій до пульта.

Микола Миколайович уже звик, що кожна дурниця збуджує атоміста. Але, придивившись до Біронтового обличчя, до його рудої скуйовдженої чуприни, він зрозумів, що зараз є підстави для хвилювання. Дектярьов стрибнув на підлогу, мерзлякувато повів плечима.

— Щось ніби зимно?

— Ходімо!

Біронт потягнув його за собою. Сівши в крісло, Микола Миколайович примружив одне око.

— Ба… згадав, — він урочисто підняв палець, — ви зараз викапаний Паганіні. Тільки ви рудий, а той, здається, був чорнявий.

— Дайте спокій своєму Паганіні! Прошу глянути на прилади.

— Звідки ж усе-таки дме?

Тепер геолог виразно відчував на своїй потилиці дотик холоднуватого струменя. Отже, це було не тільки сновидіння.

— Ми ввійшли у зону К-захвату електронів.

— Що? У четверту геосферу?

Риска глибиноміра поминула вражаюче число «1200». Тиск наблизився до вісімдесяти мільйонів атмосфер.

— Ах, зангезур-занзібар, — наспівував Дектярьов, — таки справді можна проспати все на світі. А ви, значить, не дрімали?

— Ні, мене розбуркав холод. Я змерз під своєю ковдрою.

— Напевно, щось скоїлося з охолоджувальною системою.

— Не думаю.

— Чому?

— Тому, що моя теорія переохолодження дає найпростішу і ясну відповідь. Дивіться… Підземохід рухається серед особливо щільного потоку мезонів і позитронів. Тиск давно впорався з молекулами, як до того знищив ваші ультракристали.

— Чому саме мої?

— Не заважайте, будь ласка! Саме ваші кристали. А тепер він деформує електронні оболонки, перетворює речовину в її п'ятий стан. Хімічні елементи втрачають свої валентності, стають інертними.

— Так, так, розумію, дорогий Валентине Макаровичу. Електрони змушені перестрибувати з зовнішніх орбіт на внутрішні, і деякі з них опиняються на К-орбіті, найближчій до ядра. І тоді можливий захват електрона ядром.

— Ви здогадливі.

— Але, дозвольте, цей захват має супроводжуватися виділенням енергії.

— Авжеж. Та якої енергії?

— Передусім теплової.

— Зважте, за певних умов, коли атом має можливість розлетітися вщент. А тут усі явища К-захвату проходять у потужному панцирі.

Прилади підтверджували Біронтові слова. Найпростіші хімічні сполуки розпалися. Навколо підземохода була речовина, що складалася з хімічно вільних елементів у їх атомарному стані.

Зовнішня температура не змінилася. Микола Миколайович зосереджено звів брови. Температура повинна зростати — так вимагала логіка явищ, що відбувалися. Як було відомо Дектярьову, К-захват електронів викликав розпад ядра з одночасним виділенням тепла. У що ж обертається енергія розпаду, якщо не в тепло?

— Я нічого не розумію, Валентине Макаровичу, — відверто признався геолог.

— Ну, якби все було зрозуміло, не довелося б вигадувати теорію переохолодження, — Біронт з гідністю випростався, і Дектярьов зрозумів, що атоміст має пояснення. — Справа ось у чому: люди звикли всі види енергії зводити до позитивного еквівалента тепла. Зручна відчутна міра. Але що таке тепло? Це рух матеріальних часток. А яких? Існуючі термометри, навіть наші напівпровідникові, реагують на рух молекул, атомів, електронів. Яку ж температуру виміряє термометр, якщо припиниться молекулярний та атомний рух?

— Абсолютний нуль. Мінус двісті сімдесят три градуси.

— А якщо спинити й електрони?

Дектярьов знизав плечима. Над цим він не замислювався.

— Одно з двох, — відповів на своє запитання Біронт, — або відбудеться термоядерний вибух з виділенням тепла, або, якщо речовина неспроможна розширитися, температура її впаде значно нижче абсолютного нуля, а енергія виділиться в якійсь невідомій нам формі.

— У якій все ж таки?

— Я гадаю, у формі того самого випромінювання, яке ми спостерігаємо.

Валентин Макарович поблажливо дивився на замисленого геолога. Він почував себе переможцем. Факти все рішучіше підтверджували теорію переохолодження.

— Яка ж природа вашого випромінювання?

— Не знаю. Ще не знаю. У всякому разі, це щось середнє між магнітним полем і полем гравітації. Понад усе мене турбує спрямованість.

— Чи не спричинить К-захват зниження позитивної температури? — занепокоївся Микола Миколайович.

— Все може статися, все може статися. Відчуваєте, похолоднішало? О. то ж то й воно.

Біронт урочисто потирав руки.

— Справді, — геолог оглянувся, ніби сподівався побачити, звідки йде холод. — Містика виходить: з одного боку речовина залишається гарячою, а з іншого — вона вже холодна. Так можна швидше з глузду з'їхати, ніж од вібрації.

Інших членів екіпажу вирішили не будити. Вчені зручно влаштувалися в кріслах і розпочали спостереження.

• 10

Про всяк випадок Вадим і Андрій перевірили охолоджувальну систему і ще раз переконалися, що вона справна. Тим сильніше було їхнє здивування.

Для охолодження оболонки корпусу використовували властивості напівпровідникового спаю, що охолоджувався з одного краю і нагрівався з другого, коли через нього пропускали електричний струм. Зовнішня оболонка відігравала роль того кінця спаю, який має охолоджуватися.

Система реле дозволяла захистити корпус від теплового впливу будь-якої інтенсивності і забезпечувала всередині підземохода задану температуру повітря.

Вадим почав було насміхатися над Біронтом і над його горезвісною теорією переохолодження. Те, що Валентин Макарович вважав істиною, здавалося, суперечило всякому глузду. Термовимірники ясно показували, щоправда, постійну, але досить високу температуру в надрах землі. Звідки ж тут узявся холод?

Але в міру того, як у кабінах холоднішало, конструктор втрачав бажання сміятися. Все ж таки щось тут не те. Спад температури міг бути тільки з двох причин: або через несправність охолоджувальної системи (це вже відпало), або через мінусову температуру порядку сімдесятиградусного морозу і нижче за стінами підземохода.

Так, факти підтверджували Біронтові слова.

— Хай буде переохолодження, — здався Вадим. — Для нас це не являє небезпеки. Доведеться тільки змінити настройку реле-автоматів. І подумав: «Треба негайно розробляти універсальну систему охолодження. Щоразу робити перенастройку — кустарщина».

Зміна регулювання забрала шість годин. Трохи потеплішало, і в Дектярьова відлягло од серця. Він-бо вже чекав нової небезпеки.

Та через одинадцять годин після перенастройки рожева смужка термовимірника знову почала рухатися і, залишивши відведену їй поділку «25», змістилася в бік поділки «24», змістилася трішечки, на волосину, проте цього було досить, щоб прикути до себе пильні погляди екіпажу.

Рожева смужка посувалася повільно, але невпинно. Через тиждень пожильці ПВ-313 почали щулитися від холоду, хоч температура знизилася всього до плюс двадцяти градусів.

Вадим і Андрій зробили повторну перенастройку охолоджувальної системи.

І ще добу в кабінах трималася нормальна кімнатна температура. Та коли до реле-автоматів довелося братися і втретє, і вчетверте, Вадимове серце занило від передчуття нової близької біди.

— Зупиніть підземохід, — порадив він Дектярьову. — Біс його знає, як упаде температура.

— Якщо не знаємо, — байдуже відповів Дектярьов, — то заради чого ми маємо стирчати на місці?

— Відчайдушна ви людина, Миколо Миколайовичу.

— На жаль, ні, Вадиме Сергійовичу. Моя душа давно в п'яти сховалася.

— А ви все ж таки не втрачаєте бадьорості?

— Коли треба — ні!

• 11

Хронометр відлічував добу за добою. З екрана остаточно зникла синява. Поле його нагадувало тепер фіолетовий оксамит.

На сорокову добу глибина досягла тисячі семисот кілометрів. Розпечене до трьох тисяч градусів середовище загрожувало шдземоходові холодом. Лише Біронт сприймав це як належне. Якщо брехали термовимірники, то екран точно відтворював видимий спектр теплового випромінювання, і це був спектр зоряних температур.

— Ну, а якби зараз вийти з підземохода, — розпитував Біронта Андрій, — я б замерз чи згорів?

— Ви б не встигли зробити ні того, ні іншого.

— Розумію. Мене б стерло на пил тиском. Добре, знехтуємо тиском.

— Тоді б ви перетворилися на хмару пари.

— Отже, все-таки згорів би?

— Не в тому розумінні, в якому ви звикли уявляти собі процес пароутворення. Просто речовина, з якої ви складаєтесь, була б миттю розпилена дією випромінювання.

— І не відчув би ні тепла, ні холоду?

— Навпаки, відчули б повною мірою і те, й інше.

— Гм, гм…

Андрій дивився на вченого зачарованими очима. Його вигляд був такий розгублений, що Валентин Макарович зареготав, вдоволено потираючи руки.

— За законами фізики, — запротестував Чураков, — з підвищенням тиску температура має зростати.

— А ось тепер вона спадатиме, — Біронт заплющив одне око, а друге страхітливо вирячив на механіка. Дектярьов, спостерігаючи цю сцену, давно заходився сміхом. — Чи так ви застосовуєте діалектику, молодий чоловіче? — атоміст журно похитав головою. — Про які тиски ви зволите казати? Сотні, тисячі атмосфер? А навколо нас уже мільйони. Хе-хе, — Валентин Макарович розплющив око і заговорив тихо, благодушно — : Тиск від тиску різниться. Кількість на певному рівні переходить у нову якість. Ану, пригадаймо: на космічному кораблі, що летить із швидкістю близькою до швидкості світла, скільки часу мине за один земний рік? День? Так? Сподіваюся, з цим ви не сперечатиметеся. А чи давно не тільки прості смертні, такі самі як ви, але й поважні вчені, — Біронт підморгнув у бік Дектярьова, — кричали: «Нісенітниця! Схоластика!»? Тепер це пояснюється просто: за великих швидкостей фізичні та біологічні процеси різко уповільнюються. Оце й усе. Ми ж замість великих швидкостей зіткнулися з високими тисками.

— І все ж незрозуміло, — упирався Андрій. — Нехай би був самісінький холод. Але ж поруч і те й інше.

— Поряд речовина, матерія в її новому стані, можете ви збагнути це? — розгнівався Валентин Макарович. — Зовнішній вплив на нашу охолоджувальну систему і на приймальне обладнання термовимірників зовсім інший. Який саме — потрібно ще розібратися.

Андрій звернувся до Дектярьова, сподіваючись, що той підтримає його. Та Дектярьов дивився на атоміста з любов'ю й повагою. Геолог захоплювався сміливістю Біронтових думок, хоробрістю, з якою той заглядав у глибінь природних явищ.

Але його власна теорія про незмінність середнього хімічного складу речовини із глибиною не справджувалася. Вміст важких елементів зменшувався. Ядра металів розпадалися, утворюючи ядра вуглецю, водню, кисню та гелію. Цей розпад не супроводжувався термоядерним вибухом. Три геосфери загальною товщиною близько двох тисяч кілометрів були надійною бронею, що міцно протистояла внутрішньому тискові, породженому тією ж бронею.

Таким чином, підземний корабель рухався серед неметалів, частина з яких за звичайних умов являє собою газоподібні речовини. Тут же вони не поступалися за своєю твердістю гартованій сталі. Навколо лежала товща металу кисню, металу водню і металу гелію.

Андрій з цікавістю позирав на прилади. Підземохід прокладав шлях з попередньою швидкістю, навіть трохи хутчіш. Але ж незвичайна щільність середовища, на думку механіка, мала б учинити більший опір, аніж кристалічні граніт чи базальт, і дещо уповільнити рух.

Біронт не міг до кінця пояснити механікові справжню картину взаємодії між буром підземохода й середовищем. Він і сам не знав багато чого.

— Я думаю так, — сказав він Андрію, — металоподібний стан речовини надзвичайно нестійкий. Бур знімає з нього тиск, відбувається миттєве випаровування, місцевий вибух. Але як розвивається випаровування… Це треба дослідити. У мене всього дві руки й одна голова… Я гадаю, швидкість руху з часом зросте помітніше.

Біронт давно став незамінним консультантом Дектярьова. Вчені об'єднали свої зусилля, їм треба було вирішити головне питання: як змінюються властивості речовини на внутрішній межі четвертої геосфери, там, де вона вже стикається з ядром, і якими явищами супроводжуються зміни цих властивостей?

• 12

Біронт і Дектярьов мерзли. В кабіні було плюс сімнадцять градусів. Вирушаючи в рейс, вони не захопили теплої білизни. Хто міг передбачити, що в ній буде потреба? А тонкий комбінезон грів погано.

Вадим уже не пропонував зупинити підземохід. Він (котрий раз!) сів за пульт, щоб вести далі розробку універсального варіанта системи охолодження. Примушував себе креслити один варіант схеми за другим, розмірковувати, вести розрахунки. З-під його рук виходили наївні рішення, які він тут же бракував. Вирвані й зім'яті аркуші поліпаперу летіли на підлогу.

Марні зусилля… Даремна й непотрібна праця. І все-таки Вадим не хотів повірити у свою слабкість. Бували моменти, коли він ненавидів себе або здивовано дивився на себе збоку й не впізнавав. У нього стільки сил, стільки енергії, чому ж він не може привести все це в дію?

Працюючи, Вадим не помічав холоду. Боротьба з самим собою — що може бути виснажливіше? Прокидаючись уранці, він ніби тягнув себе за комір до пульта, в ньому все стогнало від незвичного душевного напруження. «Але ти не посмієш здатися! — умовляв він себе. — Не посмієш!»

У кабінах тим часом спадала температура. Вона падала дуже повільно, але з невблаганною закономірністю: на градус із чвертю за добу.

«Може й справді зупинити підземохід, поки не пізно? — вагався Микола Миколайович. Дивився на Біронта, на Чуракова, на Суркова й міцніше стискав губи. — Ні, в боротьбі веселіше».

— Нічого особливого, — вголос підбадьорював він своїх супутників, коли температура знизилася до п'ятнадцяти градусів. — Цілком нормальні квартирні умови. У мене взимку ніколи не буває тепліше.

— Який одяг тоді на вас? — посміхався Вадим.

— Не пригадую.

Найбільше страждав від холоду Валентин Макарович.

— Накиньте ковдру, — порадив йому Микола Миколайович.

Атоміст скористався порадою, і незабаром його приклад наслідувала решта членів екіпажу.

… Температура спала до дванадцяти градусів. У Біронта почався нежить. Учений нестримно чхав. Йому бракувало носовичків, і, за порадою того ж Дектярьова, він скористався рушником. Микола Миколайович не міг без усмішки дивитися на свого напарника, взаємини з яким ставали все тепліші. З розпухлим носом, червоними очима, з рушником у руках атоміст справді мав жалюгідний вигляд.

Долаючи кілометр за кілометром, ПВ-313 наближався до центра землі. Бурхливо наростав К-захват електронів, зменшувався вміст вуглецю, кисню та гелію. Зате водню ставало все більше. Металічно твердий, темно-фіолетовий, він спричинював невідоме випромінювання й досі залишався самим собою.

— Послухайте, Валентине Макаровичу, — висловив міркування Дектярьов, — що ж це у нас виходить: якщо рухатися не до центра землі, а навпаки, то замість К-захвату можна буде спостерігати синтез легких ядер у важкі з одночасним народженням електронів.

— Авжеж! — підхопив Біронт. — Інакше й бути не може. Всередині землі міститься кухня, на якій готують усі відомі в природі елементи. Мені тільки незрозуміло, як ці елементи потрапляють до земної кори.

— А течії, Валентине Макаровичу! А течії!

— Течії в такому щільному середовищі… Не йму віри.

— І не тільки ви не вірите. Інакше мені нічого було б робити на ПВ-313. Течії дуже повільні. Одного людського життя замало, щоб їх помітити. Але вони існують. І горизонтальні, і вертикальні. Інше питання, що їх викликає. Навіть горизонтальні течії в літосфері — загадка для нас.

— Пригадую: Скандінавія підіймається на один і три десятих метра за століття.

— Еге, та хіба тільки Скандінавія? Ось вийду цілісінький з цієї халепи, — Дектярьов мрійно глянув на атоміста, — і все своє подальше життя присвячу рейсам до центра землі. У мене є припущення… А втім, не поспішаймо. Тепер можна буде дещо побачити на власні очі.

— Знаєте, це питання з вертикальними течіями в четвертій геосфері надзвичайно цікаве…

Яку насолоду знаходили тепер учені в бесідах один з одним, якими найзаповітнішими планами ділилися! Взаємна допомога з обов'язку чемності стала необхідністю. Всі геологічні зміни всередині землі й на її поверхні залежали від атомних процесів у центральних зонах і, зокрема, в четвертій геосфері. Але й атомні процеси, в свою чергу, не можна було витлумачувати, не знаючи геологічних особливостей планети. Тут геофізика й геохімія тісно перепліталися з атомною механікою. Праця обох учених ставала органічно неподільна.

Якби не заважав холод… За останні дві доби температура знизилася до десяти градусів. Андрій запропонував відкрити глухий люк до порожнини бура, де вздовж корпусу віялом розходилися розжарені всмоктуючі труби. Нагріте трубами повітря ринуло догори. З однієї кабіни в іншу.

— Тепер нам море по коліна, — радів Дектярьов. — Андрію Чуракову присвоєно звання героя першого надглибинного підземохода ПВ-313. З таким обігріванням ми пройдемо крізь будь-яке переохолодження.

• 13

Четверта геосфера, як і передбачав Микола Миколайович, мала значну протяжність. Глибиномір відмітив уже дві тисячі кілометрів, хронометр відлічив сорок сім діб із дня старту. Щільність речовини дедалі збільшувалася, а її температура повільно спадала. Ще вісімсот, дев'ятсот кілометрів, і відбудеться нова стрибкоподібна зміна в мікроструктурі речовини.

Але яка?

П'ять чоловік занепокоєно чекали виходу корабля до земного ядра. Доба тягнулася за добою нестерпно повільно. На відпочинок тепер збиралися в кабіну водія. Перенесли туди постелі й влаштувалися навколо люка, що вів до порожнини бура. Пульт висів досить високо над підлогою, але затуляв собою світло.

— Наше становище буде по-справжньому похідне, — сказав Микола Миколайович. — Якби замість люка нас гріло вогнище, ми б у цих ковдрах нагадували доісторичних печерних людей. Може, заспіваємо, га?

— Ось чого справді нам бракує — музики! — підхопив Вадим, розгинаючи затерплу спину. Вже кілька годин він сидів над новим варіантом охолоджувальної системи. — Одразу б на душі полегшало. Ракетоплани завжди чують голос Землі, космонавтам навіть передають симфонічні концерти. Ми ж фактично відрізані од світу.

— Відрізані? Ну, ні! — розгнівався Дектярьов. — Особисто я ніякої відрізаності не почуваю. Ми на одній планеті з нашими друзями, з рідними. Що ж до музики, так! Я, голубе, теж не байдужий до неї. Та, щиро кажучи, мені змалку слон на вухо наступив. Валентине Макаровичу, може, ви заспіваєте?

— А, облиште ці жарти!

— Вам дуже кортить почути пісню? — запитав Скорюпін.

— Ось де, виявляється, приховується талант! — Дектярьов запустив п'ятірню в чуприну зв'язківця й безцеремонно повернув його до себе обличчям. — Ліричне сопрано?

— Та ні, ні, що ви! — засоромився Паша. — Я теж не співаю. — Щоки його порожевіли. — Я гадав, може, вам до вподоби, якщо заспіває дівчина.

— Дівчина?

— Чи, бува, не в кишені ти її сховав?

Скорюпін замість відповіді справді поліз до кишені комбінезона й обережно вийняв звідти невелику кругленьку коробочку. Там лежала магнітофонна стрічка.

— Що ж ти мовчав досі? — обурився Вадим. — Хто виконує? Які речі?

— Та ні, тут зовсім не те, що ви гадаєте, — Скорюпін потрапив у скрутне становище. — Тут записано голос моєї знайомої. Спочатку лист, а потім пісня. У неї дуже гарний голос.

— Хай буде твоя знайома. — Вадим втомлено махнув рукою. — В степу і хрущ м'ясо.

— Казна-що ти верзеш, Вадиме Сергійовичу, — спинив Суркова Дектярьов, — каже Павло, що дівчина гарно співає, значить, так воно і є. Давай, Павлушо!

Скорюпін кинувся до звукознімача. Він квапився, вставляючи стрічку, і пальці погано слухалися його. Навіть довідавшись про безвихідь, у яку потрапив ПВ-313, він не хвилювався так сильно, як зараз. Йому б давно скористатися апаратом, щодня він виймав з кишені заповітну коробочку, та все якось соромився.

Пропустивши кінець стрічки, на якому було записано лист, Павло ввімкнув звукознімач.

«Павлушо! — пролунав у кабінах дзвінкий дівочий голос, і Павло усміхнувся. — А тепер я заспіваю тобі пісеньку, яку ти примушував мене співати в Орлівці. Пам'ятаєш?»

Прозвучали перші акорди, виконані на електронно-музичному інструменті. Пожильці ПВ-313 підвели голови, завмерли. Здавалося, вони цілу вічність не чули ні музики, ні жіночого голосу. Разом із дівочою піснею до кабіни влетіли звуки рідного сонячного світу. Ці звуки, наче камінці, що падають у воду, сколихнули притуплені було почуття. Раптовий приступ туги змінився невимовною радістю. Хотілося плакати й сміятись водночас.

Це була популярна пісенька про місяць, що раптово виплив із-за хмар і перешкодив освідчитися в коханні астронавту, який має вирушати в перший політ… на Місяць!

Не дуже сильний, але чистий, приємний голос з великим почуттям виводив кожне слово, вкладаючи в нього особливе значення.

— Ще! Ще! — дружно закричав увесь екіпаж, коли голос змовк.

Пісню прослухали тричі.

— Де ж вона, ця співачка? — запитав Дектярьов Пашу.

— На Місяці.

— Ну, ну, адже я не хотів образити тебе, Павлушо.

— А я цілком серйозно, Миколо Миколайовичу, її призначили туди лаборанткою дослідної оранжереї. Таня — ботанік.

— Скажи, будь ласка! Ти майже в центрі Землі. Вона — на Місяці. І чого тільки не трапляється. Таня… гарне ім'я. Вона не приходила проводжати тебе?

— Ні. Я чекав її. Але вона, певно, затрималася у своїй місячній оранжереї. Ми цілий рік не бачилися. Ось перед самим стартом стрічку від неї одержав.

Пісня справила благотворне враження на екіпаж. Вперше, лягаючи спати, ніхто не глянув на глибиномір.

• 14

Вадим спав крайній від люка. Прокинувшись, він вистромив голову, щоб відчути тепло, яке йшло від труб.

Він усміхався — в пам'яті ще трималися картини сновидінь: Лена, пляж, яскраве сонце, теплий подих вітру…

Але що це? Від Вадимової безтурботності не лишилося й сліду. Не вірячи собі, він ривком перегнувся через край люка. Прислухався. Ні, слух не підводив його — бур працював. Він кинувся до приладів: ніяких змін у режимі дії апаратури не сталося. Тоді Вадим розштовхав Андрія.

— Ну, чого тобі? — невдоволено буркнув Чураков і повернувся на другий бік.

Вадим шарпнув його сильніше.

— Посунься до люка. Нічого не помічаєш?

Андрій відчув одразу, але не хотів робити квапливих висновків. Посидів кілька хвилин віддалік, потім знову присунувся до люка. Почали прокидатись інші члени екіпажу.

Всмоктувальні труби ставали холодніші, хоч двигун працював на тій самій потужності. Електричний смерч, як і раніше, розпиляв речовину і подавав її до камери підігрівання.

Механік переконався, що справджуються атомістові пророкування: підземохід рухається швидше, роблячи вже не півметра, а вісім десятих метра на секунду.

Ні Біронт, ні Дектярьов не могли дати вичерпне пояснення того, що відбувалося. Вчені тільки здогадувалися: в камерах іде бурхливий термоядерний процес, і негативна температура різко, стрибком переходить у позитивну.

Вадим поспішив до пульта, щоб перевірити цей здогад розрахунком. Якщо він підтвердиться, в майбутньому можна створити двигун фантастичної конструкції! Та ввімкнувши лічильно-обчислювальну установку, Вадим опустив руки. Він хотів зробити розрахунок, він примушував себе, але… щось сильніше притупляло думки, ставило його в становище безпорадного новачка-конструктора.

В кабінах спадала температура. Риска на шкалі термовимірника наблизилася спочатку до цифри вісім, затрималася біля неї на три чверті доби й загрозливо посунулась далі.

Холод примусив екіпаж зробити з матраців щось схоже на тілогрійки. Люди мали тепер недоладний вигляд, особливо Дектярьов. У такій вдяганці йому ледве пощастило просунутися в отвір люка, і він чортихався на весь підземохід.

Нарешті геолог підсів до Вадима й почав таку розмову.

— Вадиме Сергійовичу, голубе, а чи не можна все ж таки перетворити охолоджувальну систему на опалювальну? Природа капризує, отож нам треба утяти щось таке, — він покрутив пальцем у повітрі, — отаке…

— Будь ласка.

— Невже? Придумав-таки?

— І придумувати нічого не треба, Миколо Миколайовичу, — Вадим кусав губи. — Переробити систему просто, але для цього її треба буде вимкнути на кілька діб. Скажіть-но мені: ті дванадцять з половиною тисяч градусів тепла, які розвиває магнітоплазмове поле, як і раніше діють на корпус підземо-хода чи їх компенсує переохолодження речовини?

Дектярьов запитально зиркнув на Біронта.

— Ні про яку компенсацію не може бути й мови, — відповів Валентин Макарович. — Переохолодження породжує новий вид енергії, але не знищує тепла. Ваша охолоджувальна система реагує і на тепло, і на холод. Та холод, що передається у вигляді випромінювання, викликав у напівпровідникових спаях якісь інші співвідношення.

— Тоді й говорити нема про що. Ми не зможемо навіть на секунду вимкнути охолодження. Відбудеться самознищення підземохода. Влаштовує вас така перспектива?

Дектярьов глянув на Андрія.

— Еге ж, певно, так, — підтвердив механік. — Термоелементи охолоджувальної системи з'єднані в одне ціле. Поодинці їх теж не переобладнаєш.

— Треба зупинитися! — вихопилось у Вадим а.

Геолог заперечливо похитав головою.

— Ні! — приєднався до нього й Біронт.

— Я не хочу миритися з тим, що нема ніякої можливості переобладнати охолоджувальну систему, — наполягав Микола Миколайович. — Я дещо тямлю в напівпровідниках. Треба подумати, Вадиме Сергійовичу… Розумієте: думати, шукати, не здаватися. І тільки в цьому наш порятунок. Все залежить од вашої конструкторської майстерності. Ви ж самі знаєте — справжнє рішення може прийти в голову несподівано.

Чи цього було не знати Вадимові! Та хіба він уже не намагався переробити? Рішення може прийти. І його взагалі може не бути.

Андрій брався допомогти Вадимові. Удвох вони пішли до агрегатної. Там, знявши кришки реле-автоматів, вдивлялися в чорні виблискуючі глянцем невеликі щити. Кожен щит являв собою реле. Врівень з його поверхнею перепліталися золоті лінії — вони з'єднували поміж себе напівпровідникові чутливі вузли, невеликі сіро-матові диски. Виготовлена як одне ціле, схема чимось нагадувала канали Марса, що їх видно в оптичний телескоп. У ній не було жодної рухомої деталі, жодного стикового або різального з'єднання. Гранично просту й компактну, її неможливо переобладнати в дорозі. Набагато простіше було б замінити реле зовсім. Абсолютна надійність обладнання і була тепер трагедією для екіпажу ПВ-313.

Порадившись, Андрій з Вадимом дійшли висновку: нічого не вигадаєш. Потрібна капітальна переробка, виконати яку можна лише в заводських умовах.

Проте за кілька годин Андрій знову з'явився в агрегатній, цього разу сам. Там він лишався досить довго, метикуючи, як би все-таки переобладнати автомати, не вимикаючи їх і не піддаючи корабель небезпеці.

На жаль, його знань інженера-механіка виявилося не досить.

Дивлячись на лінії, вштампованої у щит схеми, Андрій переконувався в своєму безсиллі. Усунути будь-яку несправність він може так швидко, що його не випередить жоден механік на світі, та придумати інше сполучення ліній і вузлів… ні, тут треба бути конструктором. І якщо вже у Вадима не виходить, то нічого сюди потикатися Андрію Чуракову.

• 15

Підземохід ПВ-313 рухався далі до ядра. В кабінах холоднішало. Температура спала до нуля. Від людського дихання запітніли шкали приладів, полірована поверхня пульта, металеві ободи люків. Саморобний одяг з матраців зігрівав тіло до пояса, а ноги лишалися неприкриті й мерзли. Доводилося їх обгортати простирадлами й ковдрами, класти зверху подушки. Але після цього не можна було встати з крісла.

У Миколи Миколайовича мерзла лисина, він зробив з рушників «чалму» і став схожий на купця стародавньої Бухари.

Не витримавши, піднімалися по черзі до агрегатної. Там було порівняно тепло, але в маленькому приміщенні могло вміститися одночасно тільки двоє.

Мріяли про теплий одяг: про валянки, про кожухи, про шапки. Добре б усе це сюди! Тільки хто ж міг передбачити, що екіпаж ПВ-313, заглиблюючись у розпечені надра, опиниться в зимових умовах.

Температура спадала тепер уже на два з половиною градуси за добу, і, коли хронометр відлічив п'ятдесяту добу, в кабінах було мінус вісім градусів. На металевих частинах рами й пульта осідав іній. Особливо рясно він покривав обід люка, що вів до порожнини бура: звідти струменіло порівняно тепле повітря.

Страшенно мерзли руки. Найсутужніше доводилося худорлявому Біронтові. Атоміст щохвилини зігрівав диханням свої кістляві негнучкі пальці, ховав під пахви, частіше за інших бігав грітися до агрегатної.

Температура знизилася до мінус дванадцяти… до мінус п'ятнадцяти… вісімнадцяти… Та підземохід діловито й уперто прокладав собі шлях до ядра.

Члени екіпажу жили однією думкою — швидше б! Як їх зустріне ядро? Чи не буде його початок їхньою згубою? Вадим облишив спроби займатися удосконаленням машини. Скорчившись у гамаці, накрившись з головою матрацом, він намагався зігріти себе власним диханням.

На п'ятдесят шосту добу мороз у кабінах досягнув двадцяти одного градуса…

Валентин Макарович торкнувся очей холодними пальцями, торкнувся обережно й тут же відсмикнув руку. Очі горіли чи то від нежиті, чи то від перевтоми, в голові з'явилася незвична важкість, вуха позакладало, у них не вщухав набридливий шурхіт, ніби десь поблизу гребли солому.

— Вам не здається, що в кабіні потеплішало? — дуже обережно запитав Біронт.

Микола Миколайович скоса глянув на термовимірник: двадцять шість градусів морозу. При диханні з рота вихоплюється пара. Іній покрив усе, навіть найлоповстяну обшивку. Ні про вмивання, ні про гоління не могло бути й мови. На кого вони тепер схожі, оброслі та змучені?

— Ви нездужаєте?

— Хто це сказав? Я вам нічого не говорив. Я себе чудово почуваю. Ось тільки з головою трохи не гаразд. Певно, від перевтоми. Спробую дати їй відпочинок.

Забравшись з ногами в крісло, Валентин Макарович тісніше закутується в матрац, підтикає довкола ковдру, простирадло і пробує дрімати.

Дектярьов журливо позирає на свого товариша. Що робити, коли з Валентином Макаровичем скоїться біда? На кораблі нема ніяких засобів від важких простудних захворювань.

Не минуло й чверті години, як Біронт розворушився. Ні, йому не спалося. До ядра вже зовсім близько. Хворіти нема як, тепер треба працювати, вести спостереження. Нездужати можна вдома, хто ж ледарює в лабораторії?

Біронтові думки випереджають корабель на тисячі кілометрів. Переохолодження речовини породжує випромінювання, природу якого з'ясувати все ще не вдається. І атомістові спадає на думку смілива догадка: чи не є випромінювання потік нейтрино-елементарних часток, з котрих, як будинок з цеглин, складено протони, нейтрони, електрони, позитрони, тобто Всесвіт? Щоб довести це, треба передусім проникнути до земного ядра, а головне — ні на мить не припиняти спостереження.

Схилившись до приладів, Валентин Макарович непомітно для себе задрімав. Дектярьов чув його хрипле, поривчасте дихання. З глибоким почуттям любові та жалю дивився він на гострі лікті, на вузькі, згорблені атомістові плечі. В ньому закипала злість. Працювати, хай йому чорт! Перед ними ще стільки незайманого матеріалу для досліджень. Вони, Дектярьов і Біронт, в даний момент очі й руки всього наукового світу. Їх спонукає воля славного покоління підкорювачів природи.

Ввімкнувши внутрішній зв'язок, Микола Миколайович викликав Чуракова.

— Андрюшо! — затуливши мікрофон долонею і понизивши голос, сказав він, — час нам розшукати тепленьке містечко, Валентин Макарович занедужав.

— Я вже дещо придумав, Миколо Миколайовичу. Можна скористатися колодязем машинного відділення. Там тільки дуже тісно.

— Ходім глянемо.

В колодязі було так незвично тепло, що паморочилася голова!

— Ох ти, благодать яка! — вигукнув геолог, — виявляється, я промерз до кісток.

Діаметр колодязя був замалий. Там міг уміститися тільки один чоловік.

— Ми ось що зробимо, — запропонував Дектярьов, — до щаблів причепимо гамаки й сидітимемо, як пташки в кубельці. Доведеться на певний час забути про лежання.

• 16

Переселення в тунель дозволило звільнитися від матраців, від рушників, від намотаних на ноги ковдр. Люк закрили, постелили на ньому матрац для Біронта. Інші розташувалися в гамаках.

І зразу ж поснули. Спали довгим і важким сном, не звертаючи уваги на незручність. Коли треба було виходити з колодязя, Біронта піднімали в гамак. По їжу, по воду спускалися по черзі. Повертаючись, повідомляли невтішні вісті: температура мінус тридцять вісім… сорок один… сорок п'ять… Вона тепер спадала все швидше, спочатку на чотири градуси за добу, потім на шість, на вісім…

А зовні навколо підземохода, як і раніше, змикалася розпечена пластична маса. Якщо вірити термовимірникам (а як же їм не вірити?), температура її з того моменту, коли ввійшли у четверту геосферу, тобто за тридцять два дні, знизилася всього на чотирнадцять градусів і становила дві тисячі дев'ятсот вісімдесят шість градусів вище нуля. Тепла більш ніж достатньо! Якби хоч незначну його частку в кабіни!

Бути серед вогню й гинути від холоду — чи є що безглуздіше?

Ходити по воду й продукти ставало все важче. По той бік люка чигав шістдесятиградусний мороз. Його опіки переносили тільки двоє — Чураков і Микола Миколайович. Ідучи до складського відсіку, вони закутувалися в матраци. Обличчя, руки, ноги обгортали ковдрами. Люк відчиняли навстіж, Дектярьов або Андрій прудко збігали драбиною вниз, хапали найближчий ящик із концентратами й поверталися назад.

Спершу Микола Миколайович минав складський відсік і дві кабіни, щоб дістатися до свого пульта. Зиркнувши на прилади, він чимдуж поспішав нагору. Віддихавшись, переказував Валентину Макаровичу суть роздобутих відомостей і тим дещо заспокоював атоміста.

— Добре б запастися водою, — непокоївся Андрій, — та посуду бракує. Боюсь, підведе синтезатор, вже й так кригою плюєгься.

Дектярьов побоювався іншого. Він розумів, що настане час, коли вони взагалі не зможуть вийти з колодязя.

Як їм було тісно! Вузьке приміщення дозволяло лише сидіти в гамаці або стояти на щаблях. Верхній бачив потилицю нижнього, а нижній споглядав підошви черевиків горішнього.

Огрядний і неповороткий Дектярьов страждав від тісноти вдвоє більше. Повертаючись, він зачіпав плечима стіни, а сидячи, упирався в них коліньми. Та головне — його мучила бездіяльність. Годинами лаяв він «бісів базальт», «кляту температуру», «безталання»… До його бурчання зосереджено прислухалися Вадим, Андрій і Павло. Голос ученого діяв на них заспокійливо. І взагалі навіть вигляд Миколи Миколайовича сповнював молодих людей бадьорістю. Щезни зараз Дектярьов, і вони одразу б розгубилися, злякались.

Найбільше непокоїв усіх Біронт. Дектярьов за своє життя чимало надивився на простудні захворювання і тепер поставив діагноз точно: запалення легенів.

Тіло Валентина Макаровича палало немов у вогні. Його безперервно мучила спрага, часом морозило. Хотілося випростатися, розкинути руки. Та навіть коли його матрац стелили на люк, Валентин Макарович міг тільки сидіти, притулившись спиною до стіни і зігнувши ноги.

Іншим у гамаках було ще незручніше.

В запаленому мозку плуталися думки. Варт було Валентину Макаровичу заплющити очі, як він опинявся за пультом. Сила-силенна приладів, кнопок, перемикачів доводили його до розпачу. Він ніяк не міг розібратися, для чого вони. І не міг розгледіти, що показують риски на шкалах. А треба було поспішати, поспішати, поспішати… Підземохід провалювався кудись; пульт, як увімкнута електрична плитка, нестерпно пашів. Кабіна похитувалася, над ним нахилялися якісь незнайомі обличчя. Валентин Макарович вдивлявся в них, але нікого не пізнавав.

Він злякано кликав Миколу Миколайовича. Дектярьов щоразу вибирався з гамака і, кректячи, спускався до атоміста. Приклавши долоню до його гарячого чола, приголомшений, він подовгу стояв біля хворого в дуже незручній позі.

Валентин Макарович вимагав:

— Перерахуйте, будь ласка, показання приладів. І головне — інтенсивність і жорсткість випромінювання.

Микола Миколайович вигадував числа.

— Стільки перенести, — скаржився атоміст, — і не побачити найголовнішого.

— Тобто, як це не побачити? — заперечував на весь колодязь геолог. — Що за розмови, колего? Хто ж по-вашому має тоді бачити? Я? Андрюшка з Павлушкою? Та ми ж ні бельмеса не розуміємо у вашому нейтрино-балерино. Будь ласка, одужуйте і ведіть далі спостереження.

— Я постараюсь, — Біронт вдячно усміхався і тут же знову марив. Він кликав дружину, просив відчинити вікна, дивувався, як багато голубів злетілося до будинку. Андрій запитував Дектярьова:

— Кепсько?

— Дуже.

Якби він міг якось допомогти Біронтові! Навіть на шкоду своєму здоров'ю. Дектярьов зробив би це не вагаючись.

Вадим до ломоти у вилицях зціплював зуби. Розпач насувався на нього величезною морською хвилею, такою високою, що не видно її білого гребеня. Ще трохи, і вона накриє його з головою.

Вадимове серце завмирало. Голову стискало сталевим обручем, бракувало повітря.

Вадим мовчав, але з жахом чекав наближення хвилі. Куди вона кине його?

А час минав.

Якось Дектярьова розбудив глухий стукіт. Ніби впало щось, а може, йому причулося. Перехилившись з гамака, Микола Миколайович довго вдивлявся в темряву запаленими очима.

Раптом його неначе голкою шпигнуло в серце: на кришці люка він побачив порожній матрац. Біронт зник.

Не пам'ятаючи себе, Дектярьов стрибнув на кришку люка. Гострий біль пройняв ноги, але він не звернув на це уваги. Не роздумуючи, відчинив люк і подався вниз. Та руки його одразу задубіли від холоду, і він мусив повернутися назад. Передчуття непоправної біди позбавило його всякого самовладання. Йому пощастило абияк начепити на себе матрац, обгорнути руки ковдрами. Він сердився на свою незграбність, підганяв себе. Треба було поспішати. За опіками на обличчі Дектярьов догадувався, що температура в кабінах така низька, якої не буває на землі в найжорстокіші полярні морози. Не відповідаючи на Андрієві запитання, Дектярьов знову метнувся до люка.

Тепер він досить хутко перебіг складський відсік, але в секції синтезаторів холоднеча звела пальці на руках і ногах, проникла під матрац і поповзла вздовж спини. Сили катастрофічно танули, а їх і так було обмаль. В кабіні відпочинку довелося зупинитися — перехопило дихання, груди здушили спазми. В легені разом із повітрям вливався вогонь.

З одчайдушною рішучістю геолог пропхнув своє тіло в люк механікової кабіни. Руки вже не слухалися його. Випустивши щаблі, він полетів униз. Залишався останній прогін. Другий люк вів до кабіни вчених. Запаморочений, він побачив Біронта. Атоміст сидів у кріслі за. пультом. Руки його були простягнуті до перемикачів, але, мабуть, так і не дотяглися до них. Волосся припорошив іній…

На пульті біля приладів зібрався сніг. Безперервно циркулююче повітря приносило вологу, і вона осідала щільними сніговими карнизами на краях пульта, на ободі люка, в кутках кабіни.

Микола Миколайович зрозумів: Валентин Макарович не потребує його допомоги… Сили остаточно залишили і самого геолога. Піти до Біронта — значить поділити його долю. Вороття не буде.

Тільки на секунду з'явилася спокуса: а що, коли так і вчинити? Легко й швидко звести рахунки з долею. Лишитися поруч із Біронтом, вмерти на своєму посту.

Та негайно все в ньому повстало проти такого зрадницького бажання. Він почав дертися нагору по щаблях, руки й ноги вже нічого не відчували. Йому здавалося, що він хапає щаблі не пальцями, а дерев'яними гаками. Дихання ставало коротше, в горлі свистіло. З рота, замість клубів пари, сипався тонкий кристалічний пил.

Тіло мертвіло, він втрачав свідомість. Зціпивши зуби, геолог ліз із щабля на щабель. Він не хотів здаватися. І все ж гаки йому довелося спинитися. У вухах дзвеніло, перед очима розпливалося веселкове сяйво.

Раптом чиїсь дужі руки схопили його попід пахви. Наступної миті він відчув, що летить, і політ здавався нескінченним. Грюкнула кришка люка. Одразу вмовкли дзвони, звідкілясь долинула ніжна колискова.

• 17

Удвох вони гепнулися на кришку люка й застигли нерухомо, наче два клини, забиті в одну щілину.

Андрієві пекло в грудях, ніби він ошпарився окропом. Нестерпно нили пальці, шкіра й голова були немов попечені.

— Ми обліземо з тобою не згірш евкаліптів, — похмуро пожартував Дектярьов. — А я й не знав, голубе, що ти такий дужий. Добру тушу на собі приволік.

— Валентин Макарович… там? Дектярьов закліпав очима й одвернувся.

— Він у маренні це чи сам… Навмисно?

— Хто нам тепер відповість, Андрюшо?

А машини працювали далі й створювали ту силу, яка проштовхувала підземний корабель крізь речовину в її таємничому п'ятому стані.

Ніхто з чотирьох не міг сказати, скільки часу вони перебувають у колодязі: добу, тиждень чи місяці. Скінчилися запаси води, концентратів могло вистачити на кілька днів. Відкривати люк більше не наважувалися. Вода була поряд, але піти по неї — значить не повернутися. На ободі люка з'явився іній. Сумно поглядав Микола Миколайович на зловісну пухнасту смужку. Якщо холод проник крізь подвійні стінки, проміжок між якими заповнено теплоізоляційною сумішшю, отже, в кабінах причаїлася смерть.

— Чи можна покладатися на герметичність люка? — запитав Дектярьов Вадима.

— Безперечно. Перед рейсом я сам перевіряв його. А що?

Дектярьов шепнув на вухо механікові:

— В кабінах градусів сто п'ятдесят, а то й двісті. Розумієш, у чому справа? Повітря там починає стискатися або вже стало рідке, тиск падає, утворюється пустота. Якщо люк має бодай найменшу негерметичність, ми задихнемось.

— За люк я ручаюсь, Миколо Миколайовичу. На своїй шкірі випробував, що таке негерметичність. Якось у колодязь просочилися гази від двигуна. І як ми тоді живі лишилися?! А тепер через цей люк жодна молекула не проскочить.

Незабаром вони відчули, що таке спрага. Теплі стінки колодязя здавались розпеченими. В роті пересихало. Язик прилипав до горлянки.

«Схоже, цього разу нам справді не вискочити, — признався собі Дектярьов. — Може, час прощатися, Катюшо? Чи ще зачекаємо, рідна?»

Притулившись спиною до стіни, він відчував розмірену вібрацію працюючого двигуна і в ній причувалися йому голоси тих, хто створював ПВ-313. Попри все, машина рухалася далі. Природа нічого не може з нею зробити і зганяє свою злість на тих, хто знаходиться всередині підземохода. Що ж, нехай скаженіє. Нехай! Дектярьов, і вмираючи, схилятиметься перед гідною подиву майстерністю творців підземних кораблів.

ПВ-313 — згусток людської праці — живе, рухається, бореться.

Ні спрага, ні біль у тілі від виснажливого стояння в тісному колодязі, ні втрата союзника у почесній справі не могли зломити Дектярьова. Він думав про чудову теорію переохолодження, про її величезне значення у пізнанні земної кулі. Тепер тільки з'явилася реальна можливість пояснити послідовний ланцюг виникнення хімічних елементів та їхніх сполук, народження кристалічних структур.

Та цього замало — пояснити, треба донести до людей, зробити надбанням науки. Ув'язнення в колодязі, неспромога випростувати затерплі кінцівки. Божевілля… А голова прагне роботи. Роботи! Чи не смішно? Зрештою, що тут смішного — адже пам'ять не відмовляє. Добре було б зрозуміти те, що відбувається, і дійти певних висновків. Що ж до їхньої передачі нагору, то чого на світі не буває, може й припиниться похолодання в кабінах, як свого часу закінчився льодовиковий період. Правда, він тривав мільйон років…

Роздуми Миколи Миколайовича обірвала непередбачена подія — підземохід дуже хитнуло, майже поклало на борт. Завили гіроскопічні водії. Колодязь на кілька секунд обернувся в горизонтальний тунель і знову набув вертикального положення. Все це сталося так раптово, що Скорюпін не втримався на щаблі і впав на плечі Чуракову. Він збив механіка з ніг, і вони покотилися на Дектярьова.

Микола Миколайович тільки крякнув, придушений вагою двох тіл. Проте він устиг відзначити дві обставини: великий і зовсім непередбачений нахил підземохода (такого нахилу, певно, не було навіть у зоні гіпоцентрів) і порівняно слабкий удар тіл, що впали на нього.

Чи не зумовлено нахил корабля переходом із четвертої геосфери в ядро землі? Ніякого іншого пояснення Дектярьов знайти не міг.

Щодо цілості своїх кісток, то це він пояснив одразу: підземохід так наблизився до центра землі, що сила ваги зменшилася більш, ніж удвічі. Цього досі не помічали, оскільки вага зменшувалася поступово, в міру того, як рухався корабель.

З'явився новий поживок для роздумів, і непомітно для себе Микола Миколайович знову заговорив уголос.

— Іноді мені здається, — зауважив згори Вадим, — що ви давно не сповна розуму. А ми, слухачі вашої балаканини, теж недалекі від цього.

— Можу й помовчати, — образився геолог. — Але це важче. Я про Валентина Макаровича думав. Якось надрукували його статтю, він висловлював чудову ідею: перетворювати космічні промені в атоми потрібних нам елементів. Штучне виготовлення атомів!

— Я б вітав зараз тільки одну ідею: перетворення повітря на воду.

Дектярьов закинув голову, намагаючись розгледіти Вадима. Та він побачив Андрієві коліна. А ще вище сидів Скорюпін. Вони заступили собою Суркова. Тим часом у Вадимовому голосі звучав дивний спокій, який так не в'язався з його станом. Те ж саме, певно, відчули і Андрій з Павлом. Вони змовкли, зиркаючи на Вадима.

— Як хочеться пити, — відокремлюючи слово від слова і наче прислухаючись до свого голосу, сказав Вадим. — А ми сидимо й чекаємо, поки закортить дужче…

— Мені б якогось ножа, — попросив Дектярьов Андрія.

Скорюпін подав складаний ніж. Геолог присів на кришку люка й лезом почав зчищати іній. Набралося чимало. Микола Миколайович обережно передав цю грудочку разом із ножем Чуракову, що стояв над ним, той простяг її Скорюпіну.

Вадим узяв ніж, довго дивився на нього, на сніговий горбик, що танув, перетворювався на краплю води.

— Це… мені? — запитав він.

Хвиля, наближення якої він передчував, впала на нього, зім'яла, понесла за собою в безодню.

Ніж вислизнув з його рук. Скорюпін перелякано скрикнув і відсахнувся. Ніж упав на Андрієве плече тупим кінцем, відскочив од стіни, брязнув об щабель і розрізав щоку Миколі Миколайовичу.

— У вас кров! — схопився Чураков.

— За Вадимом дивися! Швидше! За Вадимом!!!

Та було пізно — Вадим уже біг по щаблях нагору. Поки Андрій збагнув його намір, Сурков дістався до горішнього люка й почав відчиняти.

— Вадько, стій! — механік кинувся навздогін.

Дорогу йому перетнув розгублений Павло. У вузькому проході їм не одразу пощастило розминутися.

Все ж таки Андрій наздогнав Вадима, схопив за ногу. І відчув, як обм'якає тіло товариша. Випромінювання цього разу діяло блискавично і вбило Вадима, тільки-но він висунув голову в незахищений простір.

• 18

Микола Миколайович приклав рушник до щоки, зупиняючи кров, що текла з рани. Під ним, на кришці люка, прикрите простирадлом, лежало мертве тіло командира підземохода.

— Ідіотське становище, — лаявся геолог. — За що вчепитися? Який знайти вихід?

Втомившись стояти на щаблі, Микола Миколайович сів у гамак. Сподіватися справді ні на що. Коли припиниться катастрофічне спадання температури в кабінах, невідомо. Екіпаж намертво замуровано в сталевому склепі.

— Миколо Миколайовичу, — озвався Чураков, — спробую я зробити те, що не вдалося Вадимові.

— Ти про охолоджувальну систему?

— Так.

— Тобі спала на думку якась ідея?

— Перемикати наосліп.

— Тобто, як наосліп? — не зрозумів Дектярьов.

— Переобладнати схему кожного реле не можна. Зате є інший вихід, про який не подумали ми з Вадимом: це поміняти місцями щити. Розумієте, Миколо Миколайовичу? При цьому зміниться співвідношення струмів і їхній напрямок у контурах. Щитів вісім, не так вже й багато.

— Вісім! — вжахнувся учений. — Та це ж на місяць роботи!

— Так уже й на місяць. За тиждень упораюсь. А допоможе випадок — півгодини досить. Я ж таки механік першого класу, в автоматиці дещо тямлю.

Дектярьов замислився. Тиждень їм, певна річ, не протриматися. Спрага доконає значно раніше. Та й Андрій дуже ослаб, навряд чи задумана робота буде йому під силу.

І не тільки це збентежило Миколу Миколайовича. Щоб попасти до агрегатної, треба раніш спуститися до складського відсіку. Щоправда, люк до агрегатної міститься майже поряд з їхнім люком, але, можливо, в складі така низька температура, яка перетворить Андрія в лід, перш ніж він торкнеться підлоги.

Вгадавши геологові думки, Андрій сказав:

— Я закутаюся з ніг до голови. Тільки вам і Павлові доведеться розлучитися зі своїми матрацами й ковдрами. Це буде вдяганка на зразок скафандра. Хай там хоч яка холоднеча, я встигну проскочити. Мені досить секунди. Я перестрибну з люка в люк.

— Так, але що чекає тебе в агрегатній?

Андрій здригнувся, він про це не подумав. Коли в агрегатній така ж температура, як і в кабінах, значить смерть.

— Агрегатна примикає до двигуна, — заспокоїв він Дектярьова. — Якщо там і не дуже тепло, то, в усякому випадку, стерпіти можна. А який у нас ще вихід, Миколо Миколайовичу?

Він із сумом дивився на тіло, накрите простиралом. Вадим… Хто б міг подумати, що Вадим вибере собі таку безславну смерть.

— Ти маєш рацію, — погодився Дектярьов, — іншого виходу в нас все одно нема.

— Допоможіть мені одягнутися.

— Одразу? Зараз?

— А навіщо відкладати?

Микола Миколайович оперезав його матрацами, на руки й на ноги також накрутив по матрацу. Вірьовок на підземоході не було, довелося шматувати простирало на смуги й туго зв'язувати нову Андрієву одіж. Голову двічі обгорнули ковдрою, лишивши вузеньку шпарку для очей.

Тіснота заважала Скорюпіну взяти участь у підготовці. Павло дивився на Чуракова зляканими очима. А той усміхався стримано й сором'язливо.

— Мабуть, ще одну ковдру на руки, — попросив механік Миколу Миколайовича, — руки для мене найголовніше. Без ніг я доберусь якось і щити переставлю.

Це була остання ковдра. Її довелося розірвати навпіл. Обмотуючи Андрієві руки, Микола Миколайович запитав пошепки:

— Може, краще мені, га, Андрюшо? Моя справа така… стареча.

— Не вигадуйте, Миколо Миколайовичу! — відхилив механік пропозицію вченого. — Автоматика для вас темний ліс. І хіба ви зумієте стрибнути з люка в люк?

— Воно то так…

— Ви за мене не турбуйтесь. До агрегатної я доберусь. Що далі буде — не ручуся, а дістатися — дістанусь. Певен. Адже треба, — що ж тут роздумувати. Одне слово, я готовий. Перенесіть Вадима, Миколо Миколайовичу.

Дектярьов поривчасто притягнув до себе Андрія.

— Ну, нехай щастить.

— Ви відійдете.

— Так, так, я зараз піду, Андрюшо. Що я хотів сказати тобі… проклята пам'ять… Ага, ось що! Люк… він може не відчинитися. Зверху його притискає повітря.

— Відчиниться, Миколо Миколайовичу. Я вже прикинув. Арифметика проста. В замку така сила, що слона підійме разом з повітрям. Щоправда, вам спочатку буде важкувато, повітря за мною потече. Та ви не лякайтесь. Очевидно, відгалуження синтезатора з боку колодязя діє далі. Запас повітря хутко поповниться.

— Ми то що, нам байдуже. Ось ти… Я прошу тебе, коли щось затримає, — гукни.

— Сиреною завию!

Андрій стояв над люком, широко розставивши ноги. Він виждав трохи й запитав:

— Ви нагорі?

— Так! — чужим, хрипким голосом відповів Микола Миколайович.

Гупнула кришка люка. Через круглий отвір увірвався тугий клубок пари. Колодязь умить наповнила непроглядна морозяна мла, в якій потонули і постать Чуракова, і закоцюблі нагорі Скорюпін та Дектярьов.

Миколі Миколайовичу здалося, що його голого викинули на лютий мороз. Зуби цокотіли, він міцно притискався до теплої стінки колодязя.

Ні Дектярьов, ні Скорюпін не почули, як знову грюкнула кришка. Минула ціла вічність, перш ніж почав розсіюватися холодний туман. Чуракова внизу вже не було.

• 19

Година минала за годиною. Микола Миколайович спустився до люка. Він напружено вдивлявся в білу смужку на ободі кришки. У нього було нестерпне бажання припасти до інею губами — це все ж таки волога, але він стримував себе. За його спиною насторожено принишк Скорюпін. Він теж не зводив очей з інею.

Стомившись, Микола Миколайович затуляв очі долонею, і тоді йому ввижалося позбавлене життя, задубіле Андрієве тіло на підлозі складського відсіку… Могло, звичайно, скоїтись і таке. Дія низької температури за швидкістю тотожна дії високої. Тільки у першому випадку жива матерія обертається на попіл, а в другому — перетворюється на лід.

Відкинувши думку про можливість нового лиха, Дектярьов починав мучитися сумнівами: спроби механіка переобладнати охолоджувальну систему кінчаться нічим. День минатиме за днем, спрага їх замучить. Вже й зараз від неї забиває памороки.

— Тане!

Вигук Скорюпіна примусив Миколу Миколайовича здригнутися. Він нагнувся ближче до інею.

— Тане? — голос Паші тремтів від нетерпіння.

Ні, смужка залишалася без помітних змін. Павло помилився. Треба чекати. Але скільки? Досить глянути на загострений ніс Скорюпіна, його сіре обличчя, щоб зрозуміти: юнак тримається з останніх сил. Дектярьов також може впасти у відчай, щохвилини слабшає його воля. Люди гинуть один по одному, і це жахливіше, ніж будь-які фізичні страждання.

Змучені, знесилені до краю, вони заснули, а прокинувшись, не побачили білої смужки інею. На кришці стояла невеличка калюжа води. Тьмяний блиск вологи осліпив Дектярьова. Йому й Павлові бракувало сил, щоб кричати з радощів.

— Врятовані? — непевним голосом промовив Микола Миколайович. — Га, Пашо? Врятовані ж!

— Відчиняйте, — прошепотів Павло.

— Відчиняти?

— Там вода.

— Стривай!

Геолог барився. Тепер, коли життя знову усміхнулося їм, не варто ризикувати надаремно. Чи досить потеплішало внизу? Краще зачекати трішки.

Проте навмисно зволікати час вже не під силу й самому Миколі Миколайовичу. Він відчинив люк.

Із складського відсіку війнуло морозним повітрям, але Дектярьов відчув, що цей холод не несе смертельної небезпеки.

Микола Миколайович перший спустився драбиною. Він дуже страждав від спраги, але передусім кинувся в агрегатну. Ноги погано слухалися його. Хотілося впасти на підлогу, випростатися на весь зріст, розім'яти руки й ноги.

… Андрій лежав долілиць на купі матраців і ковдр, які правили йому за одяг. Круг нього валялися кришки від розкритих реле-автоматів.

— Андрюшо! Андрію, дорогий ти мій, опам'ятайся!

Дектярьову ледве пощастило влізти до низького приміщення агрегатної, де лежало нерухоме Андрієве тіло. Він схопив механіка за плечі й обернув до себе: Андрієве обличчя неначе ошпарило окропом. Шкіра на чолі й на щоках зморщилася, до неї страшно було торкнутися. З-під заплющених повік текла сукровиця.

— Андрюшо… Андрюшо… — шептав Дектярьов, задихаючись від горя, — як же це сталося?

Він метушився біля механіка, не знаючи, що робити і чим допомогти йому. Потім зрозумів: вода! Тільки вода приведе Андрія до пам'яті.

В бочці синтезатора знайшовся лід. Скорюпін, озброївшись викруткою (іншого інструмента поблизу не було), несамовито довбав його й жадібно ковтав малесенькі грудочки. Микола Миколайович, забачивши стільки води, відчув корчі в шлункові.

— Стривай-но. З Андрієм біда. Дектярьов набрав повну жменю льоду.

Від тепла його долоні грудочки повільно танули, і Микола Миколайович змочував спотворені опіком Андрієві губи.

Механік застогнав, повільно розплющив повіки.

— Андрюшо, це я. Чуєш мене, Андрію?

— Миколо Миколайовичу… Отже, все гаразд?

— Все гаразд, хай йому дідько, все гаразд. Вибралися-таки на волю. Тепер перемога за нами.

— Добре.

Механік корчився в приступі сухого гавкаючого кашлю, і в куточках його рота з'явилася кров.

— Обпекло мене… І всередині все обпекло… Так боляче… Та що я хочу сказати вам… Сказати..

— Потім, Андрюшо, потім. Ти ось пий спочатку.

Андрій хрипів і задихався, квапливо злизував з губ вологі краплі, що падали з долоні Миколи Миколайовича.

— Коли потім… — заговорив він знову… — Кінець мені, Миколо Миколайовичу.

— Не вигадуй!

— Та ви не думайте, я не боюся. Мені за Вадима прикро… Я от потерпав, що не встигну…

Лід розтанув. Дектярьов пішов за новою порцією. Він знайшов Скорюпіна біля синтезатора. Той спав на підлозі, певно, не знайшов у собі сили спуститися до кабіни відпочинку.

Андрій щохвилини непритомнів. Опам'ятовуючись, кидав короткі, квапливі фрази:

— Я б швидше… упорався. Очі приморозило. В дорозі зрозумів, що треба… робити. Як відкриття… вийшло. Руки не слухались.

В Андрієвих грудях булькало, він скреготав зубами від болю. Його обпечене тіло лишалося нерухоме, майже мертве.

— Ви… самі, Миколо Миколайовичу?

— Сам, Андрюшо. — Павло спить як убитий. Навіть напитися досхочу не встиг. Покликати його?

— Ні, ні, не треба! Я вам одному… хотів залишити підземоходи. З вами побував… з Валентином Макаровичем. Я б тепер… на все життя механіком.

Після нового затяжного приступу кашлю він помовчав, збираючись із силами.

— В кишені… вийміть… — попросив Андрій.

Дектярьов задерев'янілими пальцями розстебнув кишеню його комбінезона, знайшов фотокартку дівчини. Він не одразу впізнав у ній дружину Суркова. Дівчина була зовсім юна, років сімнадцять, в скромному сіренькому платтячку.

— Що з цим робити, Андрюшо?

— Ви не подумайте… поганого, Миколо Миколайовичу. Фотокартку я… на заводі… випадково… ви поверніть їй. А Вадимові… ви не розповідайте… про… Вадима… Працюйте! Пра… цюйте! Тепер… до самої поверхні. А якщо…

Андрій помер, не закінчивши речення. Микола Миколайович залишився сидіти в низькому приміщенні агрегатної, обхопивши коліна руками. Він нічого не помічав, навіть забув про виснажливу спрагу, обличчя його закам'яніло. В серці згасли останні іскри страху. Смерть механіка зробила Дектярьова жорстоким. Що тепер може зупинити його, ослабити волю?

Так почалася сімдесята доба.

• 20

Вони лишилися вдвох, і підземохід здавався їм величезним і порожнім. Чотири кабіни, як поверхи покинутого житлового будинку, гнітили німою тишею.

Дектярьов і Скорюпін не розлучалися ні на мить. Вони разом підіймалися до передавача, разом спускалися до робочого пульта.

Глибина — чотири тисячі кілометрів. Позаду межа четвертої геосфери. Підземохід увійшов у ядро землі. Повільно знижується температура за стінами корабля. Термовимірники показують дві тисячі сімсот два градуси. Зате бурхливо зростає інтенсивність Біронтового випромінювання. Прилади сигналізують про подальше переохолоджування речовини.

Але в кабінах усе лишається таким, як і в перші години рейсу. Спокійно світяться сузір'я різнобарвних сигнальних лампочок, матові віконця приладів. Самописці викреслюють на стрічках вигадливі криві — зашифровані відомості про все, що відбувається навколо підземохода.

І Дектярьов сидить у звичайній позі, злегка сутулячись і поставивши лікті на панель. Пальці його недбало крутять електроперо, на обмороженому чолі зібралися дрібні зморшки. Він міркує.

Навпроти влаштувався Скорюпін. Юнак облизує порепані губи, прислухається до буркотіння вченого і, позираючи на нього, не може втриматися від усмішки. З лисини Миколи Миколайовича клаптями злазить шкіра, вуха розпухли и стали величезні, а ніс схожий на стиглу сливу.

Микола Миколайович хоче збагнути причину недавнього нахилу підземохода. Нема сумніву, що корабель струсонуло саме в момент переходу із четвертої геосфери до ядра.

Але чому?

Течія?

Дектярьов недовірливо хитає головою. Прилади досить чутливі, щоб відмітити найменше переміщення речовини. Окрім того, якби всупереч глузду течія все ж таки існувала, корабель хитнуло б при виході з неї. Проте повторного крену не було.

Може, ПВ-313 ще не вийшов з течії? Коли так, то лишається тільки чекати.

Уже дев'ятнадцяту добу проводить учений спостереження за речовиною ядра. Електронна лічильно-обчислювальна установка не вимикається по десять-дванадцять годин. Павло в міру своїх сил і здібностей допомагає Дектярьову. Він працює не дуже швидко, та всі вказівки вченого виконує з дивною точністю. Одна біда — стомлюється хутко. До чого ж знесилив їх цей проклятий колодязь. Трапляється, Павло дрімає під час спостережень. Микола Миколайович не сердиться.

— Спи, спи! — махає він рукою на Павла. — Я поки що сам упораюсь.

Павло кидається на матрац, постелений тут же біля пульта. Воду, концентрати теж принесено до кабіни, щоб не ходити зайвий раз до складського відсіку. Сил обмаль. Піднімешся з однієї кабіни в другу, і враз сідаєш на підлогу — задишка, тремтять коліна.

Дектярьов майже не підводиться з крісла. Він працює наполегливо, не шкодуючи себе, працює без зайвої метушні, без ознак нервозності. За спиною геолог постійно відчуває незриму присутність Біронта й Чуракова. Разом з ним вони вдивляються в прилади, розмірковують над результатами розрахунків.

Павлові стає моторошно, коли, непритомніючи, Микола Миколайович розмовляє з Валентином Макаровичем і з Андрієм, ніби ті живі й сидять біля пульта.

Вчений не пам'ятав, щоб коли-небудь у своєму житті працював з таким піднесенням. Він з головою поринув у дослідження. Його не хвилювали вже ніякі нові небезпеки, а що вони з'являться, сумнівів не було. Він вивідає у природи найпотаємніше і зробить надбанням людства.

Звісно, якби поряд працював Валентин Макарович, було б набагато легше. Часто в своїх дослідженнях геолог ішов навпомацки, покладаючись лише на туманні здогади, — все ж таки він не був спеціалістом з атомної механіки, а все, що відбувалося тепер у ядрі, можна було пояснити тільки виходячи з теорії переохолодження.

Крапля за краплею накопичувалися підтвердження того, про що дуже несміливо думав Дектярьов ще до рейсу ПВ-313: підземо-хід опинився в своєрідній течії, яка захоплює все ядро. Коротше кажучи, ядро обертається з іншою швидкістю, ніж маса земної кулі.

Потрібен був певний час, щоб цей висновок уклався в свідомість. Тепер і на долю Дектярьова випало відкривати істини, які суперечили сталим уявленням.

Зростаючий дедалі тиск призвів до того, що на межі четвертої геосфери і ядра відбувся різкий стрибок у збільшенні щільності, такий різкий, що викликав порушення контакту, розмежування геосфер.

— Отже, дорогий Валентине Макаровичу, — звертався Дектярьов до уявного Біронта, — давайте зробимо висновок. Ядро, як ви колись твердили, справді являє собою переохолоджену речовину. Тепер у мене щодо цього нема жодних сумнівів, хоч я й не зможу вже додати нічого нового до ваших доказів. Поміркуйте самі, я не атоміст. І в дану мить мене цікавить не так причина, як наслідок. Між ядром і четвертою геосферою порушено контакт. Відчуваєте: кон-такт! А далі вимальовується така картина — прошу вас вислухати якнайуважніше! Пластична речовина, як води океану, підлягає припливам і відпливам — дія нашого природного супутника — Місяця. А припливи й відпливи, як вам відомо, уповільнюють обертання Землі. Тепер ми можемо уточнити: не всієї Землі, а тільки її оболонки, бо в оболонці зосереджена основна маса. І на ядрі позначається гальмівна дія Місяця, але не в такій мірі. В результаті виникла різниця в швидкості обертання. Ця різниця з'явилася не одразу, вона утворювалася мільярди років, поки не досягла величини дев'ятнадцять і сім десятих метра на добу. Ви вражені? Ще б пак! Проковзування йде по колу завдовжки двадцять дві тисячі кілометрів. Межі поділу до того ж притиснуті одна до одної величезним тиском у двісті мільйонів атмосфер і мають різні внутріатомні структури. Відчуваєте, куди я хилю? На поверхні поділу, там, де йде проковзування, мають виникати електричні заряди. І вони, безперечно, беруть участь у русі ядра. Таким чином, виходить, що земне ядро наче оперезане витком дроту, по якому тече струм неймовірної сили. Досі геологи були зайняті пошуками корисних копалин, а ваш покірний слуга відкрив поклади чистісінької самородної електрики. Настане час, коли люди побудують на внутрішній межі четвертої геосфери тисячі електростанцій, потужність кожної з них перевищуватиме потужність усіх сучасних електростанцій разом узятих. Тут варто попрацювати, колего, чи не так?

А ось вам другий бік справи. Проходження електричного струму через провідник відповідно законам фізики викликає появу магнітних силових ліній. А що має викликати цей єдиний виток навколо ядра? Я відповідаю: магнітне поле Землі.

Ті ж закони фізики підказують нам іще дещо. Струм, який іде дротом, може викликати, індуціювати струм в іншому провіднику. Для. нашого витка другою обмоткою є астеносфера. Саме там виникають струми Фуко, вони пересуваються слідом за ядром у вигляді вихорів і… У мене навіть голова паморочиться. Проте сумнівів уже нема: ці вторинні струми намагаються понести за собою речовину астеносфери, тобто створюють у ній вертикальні та горизонтальні течії, пересувають материки.

Розмірковуючи вголос, Микола Миколайович не припиняв спостережень і розрахунків. Скорюпін завмирав, чекаючи, що ось зараз учений зіб'ється, переплутає. Та все було гаразд. І Паша вдоволено усміхався, похитував головою, сам поринав в обчислення, доручені йому геологом. Час від часу він прислухався до голосу Миколи Миколайовича, розмірковуючи над його висновками. Як, скажімо, тиск може призвести до проковзування? Відомо, що дві металеві пластинки, покладені одна на одну, за високого тиску, спікаються в суцільний однорідний шмат металу. Та як уявити собі протилежне, коли тиск змушує металевий брус розпадатися на платівки?

Щодо самого Миколи Миколайовича, то його вже не бентежила ця суперечність. Головну увагу Дектярьов переніс на вивчення суміжного шару між ядром і четвертою геосферою.

• 21

Дектярьов спустився до кабіни керування й сів у крісло водія. Досить швидко розшукав маленьку зелену кнопку, не вагаючись, натиснув її. Підземохід зупинився.

Згори примчав переляканий Скорюпін.

— Що трапилося, Миколо Миколайовичу?

— Анічогісінько, Павле Дементійовичу. Ми трошечки постоїмо на місці. Мені треба зробити деякі заміри в зоні проковзування. Вона вже далеченько, а якщо рухатися, буде ще далі. Отож не хвилюйся, Пашо, все гаразд.

Чотири доби, поки вчений збирав матеріал, машина стояла нерухомо. Чотири доби Дектярьов удавав, що не помічає тужних Павлових очей.

Вчений працював. За чотири доби він змарнів. Він постійно, щохвилини відчував на собі Павлів докірливий погляд. Та почуття обов'язку було сильніше за почуття жалю. І хіба сам він не страждав від цієї вимушеної зупинки, яка ще на чотири дні затримала повернення на поверхню?

Коли підземохід знову рушив у дорогу, Микола Миколайович сказав Скорюпіну:

— Вмикай передавач.

Цілу годину тривала передача. Дектярьов докладно повідомляв результати останніх досліджень. Таємницю земного магнетизму розгадано. Характер сил, що пересувають материки, з'ясовано.

Щойно вони скінчили передачу, замиготіла стрілка індикатора.

— Станція на прийомі! — здивувався й не повірив своїм очам Павло.

«… Майже три місяці від вас нема ніяких звісток, — почули вони Ленин голос. — Всі сейсмічні станції ультразвукового зв'язку розшукують промінь вашого передавача, а знайти не можуть. Невже ви йдете далі, в глибочінь?..»

«А зараз, — після короткої паузи попередив диктор, — слухайте нас, зв'язківцю підземохода ПВ-313 Павле Скорюпін. З вами розмовлятиме Таня Єгорова…»

— Таня! — Павло розгублено озирнувся на Дектярьова.

А далі сталося те, до чого давно можна було звикнути: змійка на шкалі індикатора перетворилася на пряму лінію. Промінь станції ковзнув убік, загубившись в безкраїх масивах. Даремно Павло кликав на допомогу все своє мистецтво. Йому не щастило піймати навіть вторинні поздовжні коливання — луну передавача. У відчаї обертав він лімби настройки, працював перемикачами.

— Нічого, Павлушо, — намагався заспокоїти його Микола Миколайович, — ти не чуєш Таню, але вона зараз звертається до тебе, і це вже дещо значить… Хіба у тебе бракує фантазії уявити її біля мікрофона? А що вона каже, навіть мені не важко здогадатися, слово честі.

Скорюпін вимучено усміхнувся. Миколі Миколайовичу теж зробилося так тоскно на душі, як ще ніколи не бувало. Що ж це виходить: нагорі не одержано жодного повідомлення відтоді, як ПВ-313 поминув зону гіпоцентрів. Все, що зроблено ним, Дектярьовим, і Біронтом, не вийшло за межі корабля, а лежить ось тут в котушках магнітофонного дроту.

Позаду лишилося чотири тисячі кілометрів, та до центра землі ще дві тисячі триста. А потім без кінця-краю далекий шлях до поверхні. Хтозна, які нові випробування спіткають корабель?

Що ж тепер робити? Жити!!!

Вибратися будь-що! Принести людям здобуті відомості, допомогти їм досягти центра землі без нових жертв.

• 22

За останні кілька діб різко впала сила ваги. Припинилося зростання щільності навколишнього середовища. Тиск, досягнувши 220 мільйонів атмосфер, залишався незмінним.

— Ти тільки глянь, Пашо, які чудеса бувають на білому світі, — звертався Дектярьов до зв'язківця, — що далі від Землі, то менше її притягання. І що глибше в Землю, то знову-таки менше її притягання. Де ж справедливість?

— Де? — усміхаючись очима, запитував Паша.

Микола Миколайович повчально підіймав палець:

— На її поверхні.

Отже, ядро обертається швидше, ніж оболонка. Пояснивши причину багатьох явищ, Дектярьов узявся тепер за вивчення фізичних властивостей самого ядра. Воно нагадувало величезну електрично заряджену кулю. Позитивна температура мала постійну величину — дві тисячі градусів. Негативна… не можна не вірити приладам, та й обчислювальна машина дає такий самий результат. По той бік підземохода холод досяг півтори тисячі градусів!

Але яка атомна структура речовини?

Всього вісімнадцять діб лишилося до центра землі. Підземохід і все, що в ньому було, важило менше, ніж воно важило б на Місяці.

Залишаючи крісло, щоб розім'ятися, Микола Миколайович невеликим зусиллям ніг підкидав своє незграбне тіло до стелі. Там, ухопившись за щабель, висів на одній руці, потім несподівано падав на Скорюпіна, починав з ним вовтузитися. Павло пручався в'яло й поблажливо, йому ставало весело. Особливо тішило юнака, коли Микола Миколайович з невластивою йому раніше мавпячою спритністю дерся вгору по щаблях і виконував на них, як на шведській драбинці, такі вправи, що під силу не кожному спортсменові.

— Ще й не те буде, — сміявся Дектярьов. — На Місяці астронавти значно важчі. Вони порівняно з нами бегемоти.

— Зате на шляху до Місяця вони зовсім не мають ваги, — заперечив Павло.

— Ми ще й це відчуємо. Попереду центр землі.

— Справді, я зовсім забув…

— Ото ж то й воно, молодий чоловіче.

Ядро, здавалося, нічим не загрожувало підземоходові. Але Микола Миколайович тримався насторожено. Він розумівся на керуванні підземоходом. Під час минулих рейсів йому доводилося заступати водія. І все ж таки він побоювався непередбачених пошкоджень автоматики. Тут вони обидва з Павлом безпорадні.

Окрім того, вчений розумів, що будь-якої хвилини надра можуть піднести їм сюрприз, як у зоні гіпоцентрів. Із зменшенням сили ваги припинилося зростання тиску. Чи не викличе це нову стрибкоподібну зміну властивостей речовини? Дектярьов припускав таку можливість. Навряд чи знову відродиться кристалічна структура — адже це означало б стрибок одразу через четверту й третю геосфери та літосферу. Ні, переохолоджена речовина, звільнена від сили тяжіння, здивує чимось таким, що й передбачити важко.

Вчений у думці то досягає центра землі, то повертається нагору, до межі ядра, і вище, туди, де плавали в базальті глиби материків. Тепер в уяві Дектярьова вимальовується картина народження планети. З математичною точністю міг він сформулювати характер і величину сил, що керують складним процесом горотворення, що спричинили, а потім знищили льодовиковий період, що змінюють місця географічних і магнітних полюсів…

Настав час підбивати підсумки. Микола Миколайович списував сторінку за сторінкою в своєму журналі спостережень. Інколи він підводив голову, дивився на Павла мрійними, трішки лукавими очима і, врочисто піднявши вістря електропера, казав:

— Материк нагадує айсберг, чи не так? Тепер уяви собі, що цей айсберг підняло кілометрів на п'ять. Що ми матимемо?

— Я не здогадуюсь, Миколо Миколайовичу.

— Ми матимемо льодовиковий період, Павле Дементійовичу.

Або:

— Уявіть, друже мій, що виток, який оперізує ядро, почав рухатися й обертатися немов котушка чи якір електромотора. До чого це призведе? — І, не дочекавшись Павлового припущення, резюмував: — До негайного переміщення географічних, а разом з ними і магнітних полюсів.

• 23

Універсальним ключем до математичних узагальнень залишалася теорія переохолодження. Вона допомогла геологові зрозуміти справжнє значення процесів у надрах землі.

Тут, як і взагалі в усій природі, йшла жорстока боротьба суперечностей.

У захованих, поки що невідомих науці тайниках атомного ядра спалахують промені гравітаційного поля. Ці промені примушують зближатися розсіяні в космічному просторі пилинки матерії. З космічного пилу виникають нові галактики, спалахують зірки, народжуються планети.

Повільно, протягом мільярдів і мільярдів віків відбувається злиття віддалених одна від одної, можливо, на тисячі кілометрів елементарних часток у суцільну масу речовини. Вірно й невтомно провадить свою роботу сила світового тяжіння.

Із зростанням щільності речовини збільшується тиск зовнішніх шарів на внутрішні. Всередині народженої зірки чи планети починається деформація молекул і атомів, електрони під дією зростаючого тиску переміщуються з далеких орбіт на внутрішні. Надходить мить, коли зближення електрона з ядром стає таке небезпечне, що призводить до вибуху атома. Вивільнена енергія перетворюється в тепло і намагається розкидати, розвіяти речовину в просторі.

Таким чином, сили взаємного притягання неминуче породжують сили взаємного відштовхування.

Боротьба суперечностей… Вибухи величезної сили потрясають наше сонце. Це вони роблять нас німими свідками катастроф, що відбуваються в космосі: на небі раптом з'являється нова зірка. Але це не зірка, а далекий спалах, перетворення чужого сонця на вогняну туманність.

Та в надрах планети, що охолоджується, боротьба суперечностей може набути іншої форми. Електрони, зіштовхуючись із ядром, як і раніше, призводять до розпаду ядра. Але вибух не відбувається, речовині нікуди розширитися — бракує сил, щоб розірвати зовнішню оболонку. Тоді та частина енергії, яка мала б за інших умов перейти в тепло, обертається на випромінювання.

Атомного руху нема, руху електронів теж нема — отже, з погляду звичайних уявлень, температура речовини дуже низька. Речовина переохолоджена.

Але, з іншого боку, є потужне випромінювання, і воно завжди може стати теплом, досить йому тільки зустріти на своєму шляху вцілілий атом.

Саме такий холод уживається поряд з теплом у четвертій геосфері та в земному ядрі.

Дектярьов переконався, що тепер підземохід рухається крізь середовище, в якому атоми остаточно припинили своє існування.

Не було більше ні електронів, її і ядер. Після численних замірів Миколі Миколайовичу пощастило з'ясувати: навколо корабля середовище з нейтрально заряджених часток. Такими частками могли бути тільки нейтрони. А випромінювання?

Що ж являє собою випромінювання? Невже і цього разу Валентин Макарович мав рацію, припускаючи в ньому потік нейтрино?

Якщо це правда, то процес утворення мінералів можна уявити так.

На межі ядра (під час руху від центра землі до поверхні) нейтрони перетворюються частково в протони. Одночасно з'являються електрони за рахунок поглинання енергії нейтрино.

Спадання тиску в четвертій геосфері прискорює утворення атомів. Спочатку це найпростіші атоми, що складаються з одного протона й одного електрона, тобто атоми водню. В міру віддалення од межі ядра частина з них поступово переходить в атоми гелію, кисню, вуглецю. Звичайно, це не той бурхливий синтез легких ядер у важкі, який астрономи спостерігають в атмосфері сонця, чи той, що вдалося в штучний спосіб одержати в термоядерних реакторах. Всередині планети він проходить у більйони разів повільніше.

Що далі від центра, то слабкіший тиск. З'являються умови для виникнення важчих елементів. Ланцюжок безперервно розгалужується. Випромінювання дедалі більше втрачає потужність. З нейтрино, як із цеглинок, складаються спочатку найпростіші будівлі — молекули хімічних сполук.

Хімічні сполуки зароджуються на зовнішній оболонці четвертої геосфери. Всередині третьої геосфери потужність випромінювання різко спадає, однак воно ще досить сильне, тому й не випустило зі своїх пазурів підземохід ПВ-313.

Тільки там, де хімічні сполуки починають складатися в кристалічні структури, випромінювання дуже зменшується, ось чому його досі не помітили з глибинних літосферних підземоходів.

• 24

Закінчивши уявну мандрівку від центра землі до її поверхні, Дектярьов знову схилився над журналом. Рука його несподівано здригнулась і вивела на сторінці закарлючку. — Ах, зангезур-занзібар! Він підняв руку. Пальці тремтіли, але так дрібно, що око майже не помічало цього.

Тремтіння то припинялося, то починалося знову. Поява його збентежила вченого…

«Нерви, — вирішив він. — Ось і мене, нарешті, пройняло…»

Він закрив журнал і потягнувся. Йому раптом забажалося прийняти ванну, зануритися в теплу прозору воду, випростатися і, розкошуючи, заплющити очі.

Дім, спокій, сім'я… Сісти б зараз поруч із Катею, пригорнути її до себе й викласти все, що зібралося на душі. А потім пройтися по кімнатах, викликати по відеофону дочку з Братська, побалакати з нею… проглянути нову пошту… І, головне, спокій. Позбутися цього постійного душевного напруження.

«Ех, роки, — зітхнув учений. — Скоро з дому виходити буде ліньки. Онуки… Я ж, власне, дідусь».

Лице його набрало ображеного виразу. Він вип'яв губи й насупився, ніби вислухав од когось неприємне зауваження. Досі він не думав про близьку старість. Роботи ще непочатий край. Зроблено так мало. Його відкриття схожі на етюди художника. Щоб намалювати справжню картину, треба працювати й працювати.

Микола Миколайович ніколи не замислювався над тим, скільки прожито й скільки ще лишилося. Раптове тремтіння пальців не налякало, а засмутило його.

— Що за нісенітниця лізе мені сьогодні в голову? — бурмотів він. — Треба виспатися хоч раз…

Його розбудив сміх. Геолог розплющив очі й побачив Скорюпіна, який сидів поруч на матраці. Розгойдуючись, зв'язківець заливався веселим невтримним сміхом.

— Павле, ти що?

Скорюпін замовк і здивовано глянув на Дектярьова.

— З чого ти смієшся? Приснилося що-небудь?

Павло зніяковів, квапливо ліг і натягнув на голову ковдру. У Миколи Миколайовича сон як рукою зняло. Він нашорошив вуха, прислухався. В кабінах було, як і раніше, тихо.

Інстинктивне передчуття близької небезпеки підняло Дектярьова з постелі. Вставши, він відчув нервовий дріж у колінах. Тут, поблизу центра землі, тіло зробилося надзвичайно легке, а ноги підломлюються, ніби їх притиснуло величезним тягарем.

Учений постояв, вдивляючись у простір і прислухаючись до тиші. Щось трапилося, але що? Відмовили нерви? Нічого дивного. Але в голові цілковита ясність, він почуває себе здоровим.

Тільки в кріслі за пультом Микола Миколайович заспокоївся. Перо слухняно бігло сторінками журналу. Нова цікава думка захопила Дектярьова. Він вирішив визначити середню щільність земної кулі, маючи в своїх руках не гадану, а справжню, тільки що замірену щільність ядра.

У розрахунках Дектярьову допомагав Скорюпін. Виспавшись, Павло як несамовитий допався до роботи.

Результат обчислення виявився несподіваний. Середня щільність земної кулі була якраз на третину більша тієї, що з давніх-давен відома науковому світові. Розрахунки, зроблені нагорі, не викликали сумнівів — вони підтверджувалися новітніми астрономічними спостереженнями, що провадилися з поверхні Місяця.

Отож, таємницю розбіжності слід шукати у власних обчисленнях.

Розрахували вдруге, це було не дуже складно. Електронна лічильно-обчислювальна установка забезпечувала необхідну точність. Результат залишався той самий, співпадали навіть восьмі знаки після коми.

Микола Миколайович замислився.

— Ах, зангезур-занзібар! — вихопилося в нього. — Невже нас чекає різкий спад щільності? Та до центра землі лишилося дуже мало, всього півтори тисячі кілометрів.

Геолог прикидав у думці, який може бути спад щільності. Тільки негайний перехід у рідину може врятувати становище. Проте сейсмічні аналізатори промацують ядро на три сотні кілометрів у глиб (що дорівнює трьом добам шляху) і не відмічають змін у фізичних властивостях речовини.

— Не порожнеча ж у центрі землі, як у гнилому горіхові?

— Гнилий горіх?

У Скорюпіна починається невтримний приступ сміху. Зв'язківець закидає голову, на його довгій шиї набрякають вени. Микола Миколайович зосереджено дивиться на Павла, і йому також робиться весело. Вчений заходиться оглушливим басистим реготом. Обидва сміються до сліз, до знемоги. Їхні голоси луною перекочуються порожніми кабінами, і здається, разом з ними починають сміятися й тремтіти стіни підземохода, пульти, прилади, їм учувається: двигун змінив робочий звук, газовий струмінь зайшовся хрипким старечим сміхом. Бур хихикає тонко і пронизливо.

Дектярьову вперше за весь час перебування в підземоході стає справді страшно. У нього з'являється бажання бігти геть, бігти не озираючись, нічого не бачачи і не чуючи. Збожеволіти йому набагато страшніше, ніж розлучитися з життям.

Божевілля знищить усе, усе зроблене.

Вченому вдається стримати сміх, та хворобливі спазми в животі ще довго потрясають тіло. Минає чверть години, поки Микола Миколайович може вимовити щось зрозуміле.

— Павле, досить!

Скорюпін повільно сповзає на підлогу, його шия робиться ще довша, обличчя блідне, весь він сіпається од гикавки. Микола Миколайович схоплюється, щоб прийти на допомогу зв'язківцеві і тут же падає назад у крісло.

Ноги!

Вони не тримають його… але ж тіло важить так мало! Що коїться з ногами?

До Павла він дістається рачки і перетягає його на матрац. Тепер вони лежать поруч і дихають так, ніби щойно перепливли широчезну ріку.

— Що це з нами, Миколо Миколайовичу? — не розплющуючи очей, запитує Павло.

— Певно, нерви.

— А нам іще так далеко… Що, коли ми… — Павло розплющує очі. Зіниці розширені, нерухомі.

— Та ти не думай про це.

— Мене ж Таня чекає, Миколо Миколайовичу.

— Ну, ось про Таню й думай. Зціп зуби і думай. Уяви собі, як ми вийдемо з підземохода, як нас зустрінуть, як ми знову вирушимо в подорож до центра землі.

У Павла не припиняється гикавка, він сідає і тягнеться до бляшанки з водою. А Микола Миколайович розмірковує про свої ноги. Якщо він зараз підведеться, чи втримають вони його? Повітря в кабіні, здалося йому, насичене тонким сухим пилом. Але це неможливо, — апарати підтримують необхідну вологість і очищають повітря.

Звичка аналізувати події перемогла. Дектярьов не може не бачити прямого зв'язку між істеричним сміхом Скорюпіна і незрозумілим станом своїх ніг. Лишається з'ясувати, що спричинило це.

Раптом Дектярьов згадав про випромінювання. Як можна було забути про нього? В кріслі Валентина Макаровича тепер постійно сидить Скорюпін і за вимогою Миколи Миколайовича повідомляє показання того чи іншого приладу. Сам учений не бачить ні лічильників атомних часток, ні дозиметрів — їх повернуто до нього тильною стороною.

Бажаючи глянути на дозиметри, Дектярьов підвівся на ноги. Але тут же впав долілиць. І довго лежав нерухомо, приголомшений не так силою падіння — удар виявився майже безболісний, ледве відчутний, — як свідомістю нещастя, в якому вже не могло бути ніяких сумнівів.

Скорюпін сидів вражений.

— Що це… що з вами, Миколо Миколайовичу?

— Дурниці, — геолог повернувся на спину, сів, помацав коліна. — У мене змалку таке траплялося, — збрехав він. — Спадковість. Ось тут, з колінними чашечками. Поступово пройде. Ти, Пашо, не звертай уваги.

Звідти, де тепер сидів Микола Миколайович, було видно дозиметри і лічильники. Під кожним з восьми дозиметрів світилися зловісні рубінові зірочки, а риски на шкалах показували таку величину радіації всередині корабля, що геологова лисина спітніла.

Стіни більше не рятували від смертоносного променевого впливу. Смерть увійшла до приміщення корабля. Микола Миколайович рвонувся було до люка, щоб зупинити підземохід. І тут же засоромився своєї хвилинної слабкості.

Зупинити? Навіщо?.. Пізно…

• 25

Сам… Микола Миколайович закутався в ковдру. Його морозило. Він сидів у кріслі, низько нагнувшись до пульта, і з неймовірним зусиллям виводив рядок за рядком. Літери були кострубаті, завеликі, вони то налазили одна на одну, то між ними виникали чималі проміжки. Здавалося, вчений розучився писати.

«Я лишився сам, — говорили рядки. — Надії нема ніякої. Ноги відібрало, праву руку теж. Пишу лівою. Писати важко, в грудях пече, думки плутаються… Але я ще живий…»

Електроперо вислизнуло з задерев'янілих пальців. Рука повільно потягнулася за ним. Це було важке завдання — знову дістати тонкий металевий стрижень. Пальці майже цілком втратили чутливість.

«Підземохід увійшов у зону зниженої щільності. В ядрі виявилося ще одне ядро. Щільність речовини різко спала, вона надзвичайно низька і дорівнює густині атмосфери на рівні моря. Її склад…»

Дектярьов знепритомнів. Хронометр відлічив десять годин, перш ніж учений знову розплющив очі. Геологові здалося, що забуття тривало мить. Останнім часом такі раптові приступи почастішали.

«…її склад для мене загадка. Здається, Біронт і цього разу передбачив точно. Скоріше всього внутрішнє ядро складається з антиречовини. Навколо антипротонів обертаються позитивні електрони. Як вона виникає? Мабуть, внаслідок переходу в нову якість на внутрішній межі твердого ядра… Не знаю. Я переконався тільки, що саме тут виникає випромінювання, відкрите Біронтом. Підземохід скоро опиниться в його гіпоцентрі. Речовина розпадається, набуває якоїсь елементарної форми. Та процес украй сповільнений. Що гальмує його, теж не можу пояснити. Радий поки що одному — сповільненість процесу рятує підземохід від аннігіляції. Машина бореться… Вона серед холодного сонця…»

Холодне сонце! Дектярьов реготав майже беззвучно, широко роззявляючи рота. Тіло його корчилося. Минуло багато часу, раніше ніж йому пощастило побороти нервовий припадок. Писати він більше не міг і сидів, опустивши голову на груди, часто здригаючись.

Пальці знову зронили стрижень. Руку скорчило. Микола Миколайович, скривившись від болю, почав згинати й розгинати її в лікті. Він і цього разу впорався з паралічем. І хоча випромінювання робило своє,

Дектярьов несамовито відстоював кожну годину, кожну хвилину життя.

Що вони могли змінити, ці хвилини?

В таких випадках люди закликають смерть, як рятунок від непосильних страждань, і покірно її чекають. Проте було у Миколи Миколайовича щось сильніше, ніж природне бажання жити. Підземохід наближався до центра землі. Лишилося три доби. Дектярьов напружено ловив звуки машини, що працювала. Автомати діяли бездоганно, і тільки гіроскопічний водій поводився невпевнено. Перо на стрічці задавача курсу замість прямої лінії викреслювало хвилясту, позбавлену будь-якої закономірності.

Пояснити поведінку гіроводія було досить легко. Вага майже зникла. Прямовисної лінії більше не було. На такі умови роботи механізми ПВ-313 не розраховано.

А досягнувши центра ядра, підземохід зовсім втратить керування, почне кружляти на місці, описувати замкнуті траєкторії. Без втручання людини йому не вирватися з зони, де нема тяжіння.

Всупереч усьому він, Дектярьов, мусить витримати ще принаймні три доби, і він витримає, хай йому дідько!

Ще три доби…

Для життя дуже мало. Для наступної боротьби безмежно багато. Вже й зараз у голову ніби налили розплавленого свинцю, а тіло занурили в окріп. Нестерпно ниє ліва рука. Дихання утруднене, астматичне. Чим підтримувати себе в цій боротьбі? Три доби… Ціла вічність…

Погляд Миколи Миколайовича спинився на маленькій круглій коробочці — це все, що лишилося від Павла. Коробочка самітно лежала на пульті перед кріслом, у якому зовсім недавно сидів Павло…

— Таню, — звернувся Дектярьов до коробочки, — ми лишилися вдвох. Я ніколи не бачив тебе, але я тебе знаю. Ти чудова дівчина, у тебе, певно, добре серце. Допоможи мені, Таню.

Він уперся ліктем лівої руки в бильце крісла. Невеликого зусилля виявилося досить, щоб тіло, яке колись важило вісімдесят дев'ять кілограмів, пушинкою піднялося над пультом. Геолога перекинуло, і він став падати боком. Це тривало хвилини півтори. Падіння було майже невідчутне. Відштовхнувшись плечем від пульта, він присунувся ближче до коробочки.

Затерплі пальці довго ловили гладенький пластмасовий футляр. Від напруження на чолі виступили великі краплі поту. Здавалося, ще одне зусилля — і він знепритомніє. Та він не дозволив собі цього.

Заштовхнувши коробочку до бічної кишені комбінезона, перепочивши, Микола Миколайович зсунувся на підлогу. Тепер лишилося піднятися драбиною. Коли б вага тіла була трохи більша, геологові не пощастило б зробити це. Але тіло його важило всього кілограм. Нечутливими зігнутими пальцями він чіплявся за металеві щаблі, поштовхами пересуваючи себе до відкритого люка.

Нарешті Дектярьов опинився в кріслі зв'язківця. Чимало зусиль і часу треба було, щоб вкласти стрічку до звукознімача.

«Здрастуй, Павлушо!»

Микола Миколайович застогнав: дівочий голос приніс до кабіни звуки підмісячного світу — гомін вулиці, шелест листя, скрип відчинених дверей. Це був дотик дорогих рук, забута ласка, блиск очей.

«Ось я й на Місяці. Уявляєш, як хвилювалася, виходячи з ракетоплана? Більше, ніж під час старту. І досі не збагнути, що я вже покинула Землю, що нас з тобою роз'єднує така величезна відстань…»

Заплющивши очі й опустивши голову на груди, вчений слухає Танин голос. Та чує він голос іншої дівчини, не дзвінкий, а тихий і такий рідний. Катя трохи, зовсім трішечки заїкалася, тому кожне її речення ніби мало якийсь потаємний, хвилюючий зміст, було сповнене невисловлених почуттів і бажань.

Таня заспівала, і Микола Миколайович знову застогнав. Здалеку прийшла пісня. Десь у космічному просторі, якому нема кінця-краю, мчить по вічній орбіті осяяний сонячним світлом Місяць. І там співає Таня. А Дектярьов бачить дівчину з довгою русою косою, перекинутою через плече. Вона йде мокрою від роси травою, у неї босі запорошені ноги. Катя, що зросла серед уральських лісів, була вірним і постійним супутником Миколи Миколайовича в його далеких мандрах, поки у них не з'явилися діти. Тоді їй лишилось одне — чекати його повернень.

І ось зараз вона чекає його…

Підземохід наближався до центра землі. Машина рухалася все швидше. Ось вона вже мчить із швидкістю електромобіля. Бур не працює — в цьому нема потреби, і автомати вимкнули його. Зате безперервно зростає навантаження на термоядерну установку, що створює захисне поле.

Занепокоєний Микола Миколайович сидить у кріслі водія і стежить за приладами, як до випромінювачів магнітоплазмового поля ринуть вже не мільйони, а сотні мільйонів, мільярди амперів. Таке зростання сили струму може призвести до того, що підземохід вибухне, як кульова блискавка…

Вимкнути поле не можна, хоч зовнішній тиск уже не загрожує корпусу. Небезпека тепер інша. Антиречовина (схоже, що це справді вона) поглинає електрони й протони з захисного поля дуже зажерливо. Безпосереднє зіткнення з оболонкою корпусу призведе до того, що підземохід негайно розчиниться у навколишньому середовищі, зникне безслідно.

Другу добу Дектярьов не залишає крісла. Параліч охопив не лише кінцівки. Він підкрадається до легенів, до серця. При кожному вдиху біль пронизує легені. Серце, що стало важкою відчутною грудочкою, працює з перебоями. Він усе частіше й частіше непритомніє. Паралізований шлунок не приймає ні їжі, ні води.

Вага майже зникла, пересування з кабіни в кабіну ускладнюється. Незначне зусилля піднімає тіло, як вітер підхоплює мильну бульбашку.

Миготять цифри-секунди у віконці хронометра, змінюють один одного хвилинні знаки, нерухомим здається тільки барабан з поділками годин. Гасає риска гравіметра. Електричні вихори в газовому ядрі намагаються понести за собою підземохід, і це турбує Дектярьова більше, ніж небезпека бути розчиненим в антиречовині або вибухнути, як кульова блискавка… Ще трохи — і відмовлять гіроскопічні водії, втратять орієнтування, а разом з ними втратить орієнтування і корабель.

Та поки що ПВ-313 наближається до центра землі, і вчений зберігає сили для вирішального моменту. Ще кілька годин, і корабель опиниться в зоні повної невагомості.

Треба витримати ці години.

Витримати будь-що!

• 26

Микола Миколайович з величезним зусиллям розімкнув обважнілі повіки і довго намагався щось розгледіти крізь темно-червоний туман. Зір слабшав. Лише після відчайдушного напруження вдалося йому розвіяти каламутну полуду. Вона не зникла повністю, а лише розімкнулася в центрі, відкривши клаптик простору.

Вчений зрозумів: з кораблем не все гаразд. Кабіна похитувалася, на пульті тривожно гули зумери. Двигун не працював. Підземохід рухався в газовому середовищі за інерцією, не зустрічаючи опору. Можливо, машина взагалі була нерухома або описувала в просторі безладні траєкторії.

В поле зору не потрапляли прилади. Дарма Микола Миколайович крутив головою, перед очима весь час було сріблясто-блакитне найлоповстяне покриття. Пульт зник.

Нарешті його сліпнучі очі, блукаючи по стінах, нагледіли люк, що вів у горішню кабіну. Тоді Дектярьов зрозумів, що бачить стелю. Коли він раптово знепритомнів, його викинуло з крісла, і невагоме безпорадне тіло повисло тепер, як кажуть, між небом і землею.

Сумніву бути не могло: ПВ-313 досягнув центра землі. Зникла сила тяжіння, і це порушило роботу автоматики. Гіроскопічний водій втратив орієнтування — він давав найбезладніші й суперечливі накази рульовим механізмам. Тільки втручання людини, здатної керувати підземоходом, може вивести машину з зони невагомості.

А там, як тільки з'явиться вага, запрацює гіроводій. Потім бур, відчувши тверду речовину, подасть сигнал автоматам, і підземохід упевнено рушить вгору, назустріч сонцю.

Та руки Дектярьова було вже паралізовано.

Випромінювання ніяк не могло доконати геолога.

Серце, підкоряючись палкому бажанню, все ще билося в грудях. І легені ще ловили повітря короткими гарячими порціями. Головне ж — йому підкорявся розум. А якщо очі бачать і голова працює, Дектярьов боротиметься за врятування підземохода.

Якби діяли руки!

Він почав рухати головою і плечима, за опору йому правило повітря, а яка це опора?

Синтезатори відновлюють повітря, і воно безперервно циркулює в кабінах. Повітря надходить через люки і відсмоктується через раковини на торцях рами. Якщо набратися терпіння, його, мабуть, наблизить до пульта.

Дектярьову пощастило повернутися. Тоді він побачив пульт унизу праворуч. Чорна зіниця екрана байдуже стежила за боротьбою вченого. Сяяло сузір'я зелених лампочок — апаратура могла служити людині, вона чекала наказу. Лише риска гравіметра стрибала на шкалі.

Микола Миколайович шалено запрацював плечима, — ждати було несила. Але одразу зупинився. Нервами справі не допоможеш. Відсапався, наказав собі заспокоїтися, заплющив очі. Йому здалося, що минуло багато годин, перш ніж він знову глянув на пульт. Та збігло всього вісім хвилин.

І все ж він переконався, що не лишається нерухомий: його дещо наблизило до стіни. Ще трохи — і він торкнеться її. Чекати… чекати… а сили залишають його… кров стукає в скронях, серце по-зрадницьки завмирає. Серце турбує його найбільше.

Тільки б устигнути! Журнали, списані ним і Біронтом, стрічки самописців, магнітофонний дріт із записом повідомлень, надісланих, але так і не почутих нагорі, — все це повинно попасти до людей, і в цьому сенс боротьби. Треба примусити підземохід лягти на курс до земної поверхні.

Нарешті стіна поруч. Микола Миколайович довго примірявся до крісла, врешті зважився й відштовхнувся од стіни головою.

Хоч яке незначне було це зусилля, проте біль у голові осліпив його. Геолог задихнувся, начебто ковтнув нерозбавленої оцтової кислоти. І все ж йому вдалося зберегти свідомість, щоправда, для цього довелося зібрати всю свою волю й зосередитися тільки на бажанні дістатися до пульта.

— Ще трішечки, старий, — підбадьорив він себе, — лишилося небагато.

Надія не справдилась. Дектярьова пронесло повз крісло до протилежної стіни. Він знову відштовхнувся головою, іншого виходу все одно не було. Як усе боліло в нього! Микола Миколайович здавався собі якоюсь літаючою посудиною. Він не відчував ні нутрощів, ні мозку, нічого — тільки біль.

І тут знову з'явилася спокуса припинити боротьбу. Він знав: одразу настане небуття, вічний спокій.

Ні, він не мав права здаватися. За його боротьбою стежили Біронт і Чураков, Скорюпін і Міхєєв. І ще десятки очей відчував на собі: Катюшині, Аркадія Семеновича, друзів із Академії… Його діти й онуки чекають від нього справжньої великої перемоги. А він стільки прожив і так мало зробив.

Отож треба терпіти.

І ще двічі довелося йому відштовхуватися головою. Не витримавши, вчений закричав, закричав голосно, гадаючи криком вгамувати фізичні страждання. Крик луною розлігся по кабінах.

Четверта спроба закінчилася успіхом. Микола Миколайович потрапив у крісло, як баскетбольний м'яч до сітки, і застряв у ньому.

Тепер треба було повернутися, сісти, а це не так просто. Один необережний рух — і його знову підніме в повітря.

Він повертався повільно, дуже повільно. Змертвілі руки тільки заважали йому. А параліч підкрадався до серця. Почала втрачати чутливість шкіра на голові. Холодна рідина обволікала мозок.

Треба було поспішати, поспішати!!!

— Катю, — сказав він уголос. — Катю, я, здається, не можу…

На очі його набігли сльози. Він затих на хвилину, а потім з нелюдською впертістю знову взявся до роботи. Голову його трохи звело над пультом, очі побачили ряди перемикачів. Усього тридцять сантиметрів дзеркальної поверхні… Плоскі лопатки перемикачів поряд.

Здавалося, минула ціла вічність, раніш ніж лице його опинилося біля перемикачів. Він повз до них дуже обережно. Підставивши ліве плече під корпус гравіметра і цим утримуючи себе на пульті, Микола Миколайович почав намацувати зубами потрібну лопатку. Вчепившись ними в холодну грудочку пластмаси, він дав трохи заспокоїтися серцю. Щелепи зсудомило, зуби ладні перегризти платівку.

Дектярьов повільно обертав важіль. Ніс і губи заважали йому. Ясна так щільно притиснулись до напрямного паза, вздовж якого рухалася планка, що з них потекла кров.

Нарешті почулося клацання.

— Все! — гукнув Дектярьов. — Все… Підземохід здригнувся, двигун спочатку зітхнув, відтак застугонів, набираючи потужність. Запрацювали автомати прямолінійного курсу.

Зуби Миколи Миколайовича зслизнули з лопатки перемикача, його скинуло з пульта. Та, падаючи, він уже не бачив, не відчував, що повільно опускається на стелю. Низ і верх помінялися місцями. Підземохід ПВ-313 ліг на курс до земної поверхні.

Темрява, густа й непрониклива, зімкнулася над геологом.

• 27

Якось на світанку жителі невеликого містечка Лайвертона, що лежало на краю пустелі Гібсона в Західній Австралії, прокинулись від раптових підземних поштовхів. В історії міста досі не було відомо жодного випадку землетрусу. Червона піщана пустеля, вкрита бідною, випаленою на сонці рослинністю, лежала непорушна і мертва.

Перші поштовхи жителі відчули о п'ятій ранку. Перелякані чоловіки, жінки, діти вискочили на вулиці. Кам'яниста земля гула під ногами.

Охоплений панікою натовп, який тільки з чуток знав про страхіття землетрусу, сунув геть із міста.

І тут перед очима людей постало незвичайне видовище. Поблизу з-під землі раптом бризнув сніп вогню. Оглушливий гуркіт розлігся над пустелею, над дахами будинків. Яскраве блакитне полум'я утворило чашу, яка збільшувалася в розмірах і оберталася спочатку повільно, потім з шаленою швидкістю. Каміння, пісок, вирвані з корінням кущі — все це розплавлене, спалене, обвуглене злетіло, на величезну висоту.

Жителі Лайвертона кинулися назад у місто, шукаючи захисту від сліпучого світла, від граду каміння та пилу, що осідав.

А ті, хто не зміг бігти, сховалися у вибалках, встромивши лице в пісок і затуливши голову руками. Коли ослабнув вогняний смерч, люди побачили, як піднялася земля в тому місці, де народилася підземна блискавка. Величезна циліндрична башта почала виповзати наверх. Зразу припинився кам'яний град, згас вогняний вихор. Але стугін посилювався в міру того, як башта підіймалась усе вище.

Досягнувши висоти двох десятків метрів, вона почала повільно падати на бік. Минуло ще кілька хвилин, і сталеве вогнедишне страховище виповзло на знівечену й обпалену землю.

Люди несміливо наблизилися до гігантського корабля. У світлі рожевого світанку вони побачили на корпусі великі літери «СРСР — ПВ-313».

1

Аннігіляція (від латинського слова nihil — ніщо) — перетворення в ніщо, знищення; точніше — перетворення однієї форми матерії в іншу.

Content

Фрадкин Борис Захарович Полонені вогняної безодні

Борис Фрадкін ПОЛОНЕНІ ВОГНЯНОЇ БЕЗОДНІ

У СВІТІ ВОГНЮ І КАМЕНЮ

У СВІТІ ВОГНЮ І ХОЛОДУ

1