Лем Станислав

Соларис

Лем Станислав

СОЛАРИС

Оригинал: Lem Stanisław

SOLARIS

1. ДОШЉАК

У деветнаест часова бродског времена сишао сам, пролазећи поред оних што су стајали покрај бункера, металним лествама у унутрашњост капсуле. У њој је било управо толико места да се могу дићи лактови. Након прикључења спојнице с водом који је вирио из зида скафандер се надувао и отад нисам могао да начиним ни најмањи покрет. Стајао сам — или, тачније, висио — у ваздушној постељи, потпуно сједињен с металном кором.

Дигавши очи, угледах кроз обло стакло зидове бункера и, нешто више, нагнуто над њим Модарово лице. Одмах је нестало и изгубило се у мраку, јер је одозго спуштен тешки заштитни затварач. Чуо сам осам пута поновљен фијук електричних мотора који су притезали завртње. Затим — шиштање ваздуха пуштаног у амортизаторе. Очи су ми се привикавале на мрак. Већ сам разазнавао бледозелену контуру једине казаљке.

«Спреман, Келвине?» разлеже се у слушалицама.

«Спреман, Модаре», одговорих.

«Ништа не брини. Станица ће те прихватити», рече. «Срећан пут!»

Пре но што стигох да одговорим, нешто шкрипну на врху и капсула се затресе. Нехотице напрегнух мишиће, али ништа се више не деси.

«Када је старт?» упитах, и зачух шум као да се зрнца најситнијег песка сипају на мембрану.

«Већ летиш, Келвине. У здрављу!» одговори ми изблиза Модаров глас. Пре но што могох да поверујем, пред лицем ми се отвори широка пукотина, кроз коју угледах звезде. Узалуд сам се трудио да пронађем алфу Водолије, према којој је летео Прометеј. Небо ове стране Галаксије ништа ми није говорило, нисам познавао ниједно сазвежђе, у уском прозорчићу стајала је само искричава прашина. Чекао сам када ће прва звезда почети да се издваја. Не дочеках то. Почеше само да слабе и да нестају, расплињавајући се у заруделој подлози. Схватих да сам већ у горњим слојевима атмосфере. Укрућен, омотан пнеуматичним јастуцима, могао сам да гледам само пред себе. Још није било хоризонта. Летео сам и летео, уопште то не осећајући, само је полако, подмукло, врућина почела да ми обавија тело. Напољу се пробудило тихо, продорно цврчање, као да метал прелази преко мокрог стакла. Да није бројки што су искакале у отвору маркера, не бих биосвестан наглости пада. Звезда више није било. Прозорчић је сада испуњавала риђа светлост. Чуо сам тешко ударање сопственог била, лице ми је горело, на врату сам осећао хладан дах климатизатора; жалио сам што нисам успео да видим Прометеја — мора да је био већ изван домета видљивости када је аутоматски уређај отворио прозорчић.

Бокс је задрхтао једном, други пут, несносно почео да вибрира, то тресење се пробило кроз све изолационе навлаке, кроз ваздушне јастуке и продрло у дубину мога тела светлозелена површина маркера се помутила. Гледао сам на то без страха. Нисам долетео из толике даљине да бих погинуо на циљу.

«Станица Соларис», повиках. «Станица Соларис, Станица Соларис! Учините нешто. Чини ми се да губим стабилизацију. Станица Соларис, овде долазник. Пријем.»

И опет пропустих важан тренутак појављивања планете. Распрострла се огромна, пљосната; по размерама праменова на њеној површини могао сам разабрати да сам још далеко». У ствари — високо, јер сам већ прошао кроз ону неухватљиву границу, на којој удаљеност од небеског тела постаје висина. Падао сам. Стално падао. Сада сам то осећао, чак и када бих затворио очи. Но отворих их одмах, јер сам хтео што више да видим.

Сачеках неколико десетина секунди тишине и понових позив. И овога пута не добих одговор. У слушалицама се понављало праскање атмосферских пражњења. Њихова позадина беше шум, тако дубок и низак, као да представљаше глас саме планете. Наранџасто небо у отвору превуче се белином. Стакло отвора потамне: нехотице се згрчих колико ми дозволише пнеуматични бандажи пре но што у следећем секунду схватих да су то облаци. Као одуван, њихов нанос одлете увис. Летео сам даље, једном на сунцу, други пут у сенци, моја капсула се окретала дуж окомите осе и огроман сунчани диск, који као да беше надувен, одмерено је пролазио пред мојим лицем, појављујући се слева и залазећи здесна. Одједном кроз шум и трескање право у ухо поче да ми говори далеки глас:

«Станица Соларис дошљаку, Станица Соларис дошљаку. Све је у реду. Налазите се под контролом Станице. Станица Соларис дошљаку, припремите се за пристајање у тренутку нула, понављам, припремите се за пристајање у тренутку нула, пажња, почињем. Двеста педесет, двеста четрдесет девет, двеста четрдесет осам…»

Поједине речи биле су пропраћене кратким мјаукањем, што је сведочило да не говори човек. То је било у најмању руку чудно. Нормално је да све живо трчи на аеродром кад стиже неко нов, а тим пре кад стиже право са Земље. Нисам ипак могао дуже о томе да размишљам, јер огромни круг који је око мене описивало сунце пропе се заједно с површином према којој сам летео, после тога нагиба наступи други, на супротну страну; љуљао сам се као терет огромног клатна и, борећи се против вртоглавице, на површини планете која се појављивала као зид угледах тамнољубичасте и мрке пруге које су сачињавале мајушну шаховницу са белим и зеленим тачкицама — оријентациони знак Станице. Истовремено се уз тресак откину нешто од врха капсуле — дуга огрлица прстенастог падобрана, који силно заклопота; у томе звуку било је нечег неизрециво земаљског — после толико месеци био је то први шум правога ветра.

Све се поче догађати веома брзо. До тада сам знао само да падам. Сада то угледах. Бело-зелена шаховница је нагло расла, већ сам видео да је насликана на издуженом, налик на кита, сребрнасто блештећем корпусу на чијим су боковима штрчале агле радарских пријемника, са шпалирима тамнијих прозорских отвора, да тај метални колос не лежи на површини планете, него виси над њом, вукући по њеној мастиљастоцрној подлози своју сенку, елиптичну мрљу још тамнију од подлоге. Истовремено опазих љубичасто обојене бразде океана, једва покретне. Одједном облаци одоше у висину, обухваћени на рубовима заслепљујућим скерлетним црвенилом, небо између њих поста далеко и равно, мрконаранџасте боје, и све се размаза: упадох у спиралу. Пре но што сам успео да проговорим, кратки удар врати мојој капсули окомит положај, у прозору се живиним блеском разискри усталасали океан који је допирао све до задимљеног хоризонта; уз зујање конопци и прстени падобрана нагло се откачише и полетеше изнад таласа, ношени ветром, а капсула се меко заљуља, оном нарочитом, успореном кретњом, као обично у вештачком пољу сила, и крете наниже. Последње што сам успео да опазим били су решеткасти летачки катапулти и два огледала ажурних радио-телескопа, која су била висока ваљда неколико спратова. Нешто заустави моју капсулу уз стравични звекет челика који пружинасто удари о челик, нешто се пода мном отвори, и уз отегнут, соптави удах метална љуштура, у којој сам усправно стајао, заврши своје путовање од сто осамдесет километара.

«Станица Соларис. Нула, нула. Пристајање завршено. Крај», чух мртви глас контролног уређаја. Обема рукама (осетих неизрециви притисак на груди, а утробу почех да осећам као немио терет) ухватих се за дршке наспрам рамена, и искључих контакте. Сину зелени натпис ЗЕМЉА и зид капсуле се отвори; пнеуматични лежај ме лако гурну с леђа, тако да морадох, да не бих пао, да ступим корак напред.

С тихим шиштањем, сличним резигнираном уздаху, ваздух истече из скафандра. Био сам слободан.

Стајао сам испод сребрнастог левка, високог као брод. По зидовима су силазили свежњеви обојених цеви које су нестајале у округлим кабловским шахтима. Окренух се. Вентилацијска окна су хучала, увлачећи остатке отровне планетарне атмосфере, који су овамо продрли за време приземљења. Празна, као распрсла кукуљица, цигара моје капсуле стајала је у куполи утиснутој у челичном удубљењу. Њен спољни омотач добио је прљавомрку боју. Спустих се низ мали трап. Даље је на метал био налепљен слој храпаве пластичне масе. Истрла се до голог челика на местима дуж којих су се обично кретале ракетне дизалице на точковима. Одједном компресори вентилатора заћуташе и настаде потпуна тишина. Осврнух се око себе мало беспомоћно, очекивао сам да се појави неки човек, али још нико не стизаше. Само је неонска стрелица показивала, светлећи, на покретну траку која се безгласно кретала. Ступих на њу. Строп хале је у лепој параболичној линији силазио наниже, прелазећи у окно ходника. У његовим удубинама дизале су се гомиле боца за компримиране гасове, цистерни, прстенастих падобрана, сандука, све набацано у нереду, немарно. Томе сам се такође зачудио. Покретна трака се завршавала крај кружног разгранавања ходника. Ту је владао још већи неред. Под гомилом лимених канти разлила се каљужа уљасте течности. Непријатан, јак задах испуњавао је ваздух. На разне стране гранали су се трагови ципела, јасно отиснути на овој лепљивој текућини. Измеду лименки, као ишчишћени из кабина, ваљали су се замотуљци телеграфских трака, исцепани папири и смеће. И опет засја зелена светлост, упућујући ме ка средњим вратима. Иза њих се протезао ходник тако узан да би се два човека у њему једва мимоишла. Светлост је падала из горњих прозора, управљених према небу, прозора са сочивастим стаклима. Још једна врата, обојена бело-зеленим шаховским квадратима. Била су одшкринута. Уђох унутра. Полулоптаста кабина имала је један велики панорамични прозор; иза њега се ширило небо прекривено маглом. Испод њега су безгласно пролазили црнкасти хумци таласа. У зидовима је било много поотвараних орманића. Испуњавали су их инструменти, књиге, чаше са осушеним талогом, прашњави термоси. На прљавом поду стајало је пет-шест механичких, ходајућих сточића, између њих неколико фотеља, спљоштених, јер је из њих испуштен ваздух. Само је једна била надувана, с наслоном одмакнутим унатраг. У тој фотељи седео је мали, кржљав човек, с лицем опаљеним од сунца. Кожа му се у великим комадима гулила с носа и јабучица. Познао сам га. Био је то Снаут, Гибаријанов заменик, кибернетичар. У своје време објавио је неколико сасвим оригиналних чланака у соларистичком алманаху. Никад га још нисам био видео. Имао је на себи мрежасту кошуљу, кроз чије су се рупице пробијале ретке длаке равних груди, и некад беле, на коленима умрљане и реактивима прогореле панталоне, с многобројним џеповима, као у монтера. У рукама је држао пластичну крушку, онакву из какве се пије на бродовима без вештачке гравитације. Гледао ме је као погођен заслепљујућом светлошћу. Из олабављених прстију испаде му крушка и одскочи неколико пута од пода као балон. Из ње се проли мало прозрачне течности. Полако му сва крв истече из лица. Био сам превише изненађен да бих проговорио, и ова ћутљива сцена трајала је све док се његов страх на неки несхватљив начин не пренесе и на мене. Ступих један корак напред. Он се згрчи у фотељи.

«Снауте…» шапнух. Уздрхта, као ударен. Гледајући ме с неописивом одвратношћу, прогрца:

«Не познајем те, не познајем те, шта хоћеш?…»

Просута течност брзо је испаравала. Осетих мирис алкохола. Пио је? Био је пијан? Али зашто се толико боји? Стајао сам и даље на средини кабине. Колена су ми била као од памука а уши као запушене ватом. Тврдоћу пода под ногама осећао сам као нешто још не сасвим поуздано. Иза лучног прозорског окна одмерено се померао океан. Страх се губио с његовог лица, али не и оно неизрециво гађење.

«Шта ти је?…» упитах полугласом. «Болестан си?»

«Бринеш се…» рече потмуло. «Аха. Бринућеш се, је ли? Али зашто због мене. Ја те не познајем.»

«Где је Гибаријан?» упитах. За секунд он изгуби дах, очи му поново посташе стакласте, нешто у њима севну и угаси се.

«Ги… гиба…» промуца, «не! не!» Стресе се од безгласног идиотског смеха, који нагло престаде.

«Дошао си Гибаријану?…» упита готово мирно. «Гибаријану? Шта хоћеш с њим да урадиш?»

Гледао ме је као да сам одједном престао за њега да будем опасан; у његовим речима, а још више у њиховом тону, осећало се нешто гнусно увредљиво.

«Шта ти говориш…» промуцах заглушено. «Где је он?»

Снаут се запањи.

«Не знаш?…»

Пијан је — помислих. — Мртав пијан. Обузимао ме је све већи гнев. У ствари, требало је да изиђем, али моје стрпљење се распрсну.

«Опамети се!» грмнух. «Откуда да знам где је, ако сам малочас долетео! Шта је с тобом, Снауте!»

Вилица му се отромбољи. Поново за тренутак изгуби дах, али некако другачије, у очима му се појави нагли блесак. Уздрхталим рукама ухвати се за приручје фотеље и с напором устаде, тако да му зглавци просто запуцкеташе.

«Шта?» упита готово отрежњен. «Долетео си? Откуда си долетео?»

«Са Земље», одговорих бесно. «Чуо си можда за њу? Изгледа као да ниси!»

«Са Зе… забога… значи, ти си — Келвин?!»

«Да. Шта гледаш тако? Шта је у томе чудно?»

«Ништа», рече, трепћући брзо капцима. «Ништа.»

Протрља чело.

«Келвине, извини, то није ништа, знаш, просто изненађење. Нисам се надао.»

«Како, ниси се надао? Па добили сте вест пре неколико месеци, а Модар је и данас послао телеграм с Прометеја…»

«Да, да… свакако, само видиш, овде влада известан… дармар.»

«Дабоме», рекох сухо. «Тешко је то не видети.»

Снаут обиђе унаоколо око мене, као да проверава изглед мога скафандра, најобичнијег на свету, са свежњем проводника и кабела на грудима. Закашља се неколико пута. Додирну коштуњави нос.

«Хоћеш ли можда да се окупаш?… Пријаће ти — плава врата на супротној страни.»

«Хвала. Знам распоред Станице.»

«Можда си гладан?…»

«Нисам. Где је Гибаријан?»

Он приђе прозору као да не чу моје питање. Окренут леђима изгледао је знатно старији. Кратко ошишана коса била му је седа, врат опаљен сунцем био је избраздан борама, дубоким као посекотине. Иза прозора су се беласали велики гребени таласа који су се дизали и спуштали тако полако као да се океан згушњава. Гледајући тамо, добијао се утисак да се Станица полако помера постранце, као да клизи с невидљиве подлоге. Потом се враћала у равнотежу и исто тако лењим нагибом померала се на другу страну. Али то је ваљда била варка. Скупине слузаве пене која је имала боју крви скупљале су се у котлинама између таласа. За тренутак осетих у стомаку мучан притисак. Сиромашни ред који је владао на Прометеју учини ми се са да као нешто драгоцено, занавек изгубљено.

«Слушај…» огласи се изненада Снаут, «тренутно само ја…» Окрену се. Нервозно протрља руке. «Мораћеш да се задовољиш мојим друштвом. За сада. Зови ме Пацов. Знаш ме само с фотографије, али не смета, сви ме тако зову. Бојим се да нема друге. Уосталом, кад је неко имао родитеље с таквим космичким аспирацијама као што сам их ја имао, тек Пацов почиње да звучи како-тако…»

«Где је Гибаријан?» упорно упитах још једном. Он устрепта очима.

«Извини што сам те овако дочекао. То… није само моја кривица. Потпуно сам био смео с ума, овде се свашта догађало, знаш…»

«Та добро, у реду», одговорих. «Оставимо то. Него, шта је са Гибаријаном? Није на Станици? Одлетео некуд?»

«Не», одговори. Гледао је у угао испуњен навојима кабела. «Никуд није одлетео. Нити ће одлетети. Баш зато… између осталог…»

«Шта?» упитах. Још су ми уши биле запушене ватом и чинило ми се да лоше чујем. «Шта то треба да значи? Где је?»

«Па знаш», рече Снаут сасвим другим тоном. Гледао ми је у очи хладно, да ме просто прођоше трнци. Можда је и био пијан, али је знао шта говори.

«Није се догодило?…»

«Јесте.»

«Несрећан случај?»

Он климну главом. Не само да климну, него истовремено прими моју реакцију.

«Када?»

«Јутрос пред зору.»

Чудно, нисам осетио потрес. Сва ова кратка измена једносложних питања и одговора као да ме је пре умирила својом пословношћу. Учинило ми се да већ разумем његово раније несхватљиво понашање.

«На који начин?»

«Пресвуци се, среди ствари и врати се овамо… за… рецимо за један сат.»

Мало се поколебах.

«Добро.»

«Чекај», рече кад сам већ био пред вратима. Гледао ме је некако нарочито. Видео сам да оно што жели да ми каже неће да му пређе преко усана. «Било нас је тројица и сада нас је, с тобом, опет тројица. Познајеш Сарторијуса?»

«Као и тебе, с фотографије.»

«Он је горе у лабораторији и не верујем да ће оданде изићи пре но што падне ноћ, али… у сваком случају препознаћеш га. Ако би угледао кога другог, разумеш, не мене или Сарторајуса, разумеш, онда…»

«Онда шта?»

Нисам знао да ли сањам. На позадини коју су представљали црни таласи, који су се крваво пресијавали на ниском сунцу, седео је у фотељи оборивши главу као оно кад сам ушао и гледао је у страну, на навојке кабела.

«Онда… не ради ништа.»

«Кога могу да угледам? Духа?!» плану из мене.

«Разумем. Мислиш да сам полудео. Нисам. Нисам полудео. Не могу то другачије да ти кажем… за сада. Уосталом, можда се… ништа неће догодити. У сваком случају упамти. Упозорио сам те.»

«О чему?! О чему ти говориш?»

«Владај собом», терао је упорно своје. «Понашај се као да… буди припремљен на све. То је немогуће, знам. Па ипак, покушај. То је једини излаз. Другога нема.»

«Али ШТА ћу угледати!» готово викнух. Једва се уздржах да га не шчепам за рамена и ваљано продрмам, док је тако седео, загледан у угао, са уморним, опаљеним лицем и док је с напором цедио из себе појединачне речи.

«Не знам. У сваком случају то зависи од тебе.»

«Халуцинацаје?»

«Не. То је — реално — Не… нападај. Упамти.»

«Шта ти говориш?!» повиках изобличеним гласом.

«Нисмо на Земљи.»

«Политерија? Али оне нису уопште сличне људима!» повиках. Нисам знао шта да учиним да бих га отргнуо од ове загледаности, из које, изгледало је, као да је извлачио неку бесмислицу од које ми се крв ледила у жилама.

«Баш зато је то тако страшно», рече тихо. «Упамти: буди на опрезу!»

«Шта се десило с Гибаријаном?»

Он ништа не рече.

«Шта ради Сарторијус?»

«Дођи за један час.»

Окренух се и изиђох. Отварајући врата, погледах га још једном. Седео је с лицем у рукама, ситан, згрчен, у исфлеканим панталонама. Тек сад приметих да на зглавцима обе руке има скорелу крв.

2. СОЛАРИСТИ

Цевасти ходник био је празан. Стајао сам тренутак пред затвореним вратима ослушкујући. Зидови мора да су били танки, споља је допирало завијање ветра. На вратима је бјо немарно налепљен, мало укосо, комадић фластера на коме је било оловком написано: «Човек». Гледао сам ту нејасно нажврљану реч. У један мах помислио сам да се вратим Снауту, али онда схватих да је то немогуће.

Безумна опомена још ми је одзвањала у ушима. Померих се и рамена ми притиште несносни терет скафандра. Тихо, као да се несвесно кријем од невидљивог посматрача, вратих се у кружну просторију са петоро врата. На њима беху таблице: Др Гибаријан, Др Снаут, Др Сарторијус. На четвртим није било ниједне. Поколебах се, затим лако притиснух кваку и полако отворих врата. Док се одмицаху, испуњаваше ме готово сигурност да тамо неког има. Уђох унутра.

Није било никога. Као и у Снаутовој соби био је и овде исти избочен прозор, управљен према океану, који је — обасјан сунцем — блештао маслинасто, као да се из таласа сливало црвено уље. Скерлетни одблесак испуњавао је целу собу, сличну бродској кабини. С једне стране стајале су полице с књигама, међу њима, усправно подигнут уза зид, кревет причвршћен уз механички зглоб, а на другој страни било је мноштво орманића, између којих су висиле, у никленим рамовима, у низовима налепљене летачке фотографије, у металним држачима реторте и епрувете позапушаване ватом, под прозором су у два реда биле смештене беле емајлиране кутије, тако да се између њих једва могло проћи. Покривачи неких од ових кутија били су одшкринути — испуњавало их је мноштво оруђа, пластичних црева, у оба угла налазиле су се славине, одвод за дим, фризери, а на поду је стајао микроскоп, јер за њега није било места на великом столу поред прозора. Кад се окренух, угледах одмах крај улазних врата, висок до таванице, одшкринут орман пун комбинезона, радних и заштитних кецеља, а на полицама — рубље, између сара противзрачних чизама блештале су алуминијумске боце за преносне кисеоничке апарате. Два апарата, заједно с маскама, висила су окачена о наслон дигнутог кревета. Свуда је владао исти неред, који је тек овлаш, немарно уклоњен. Увукох ваздух и осетих слаб мирис хемијских реагенса и траг оштрог запаха — да ли је то хлор? Инстинктивно потражих погледом решеткасте отворе за вентилацију у угловима на таваници. Папирни листићи прилепљени на њихове оквире благо су се таласали — знак да компресори раде, одржавајући нормалну циркулацију ваздуха. Преместих књиге, апарате и оруђа са двеју столица у углове, одгурнух их, колико се дало, тако да се око кревета између ормана и полица направило мало празног простора. Привукох сталак да бих на њега обесио скафандер, узех у прсте копче патент-затварача, али их одмах пустих. Некако нисам могао да се решим да збацим скафандер, као да би ме то учинило беспомоћним. Још једном обухватих погледом целу собу, проверих да ли су врата добро затворена, а пошто на њима није било браве, гурнух до њих два најтежа сандука. Тако провизорно забарикадиран, у три трзаја ослободих се свога тешког, шкрипавог оклопа. Уско огледало на унутрашњој површини ормана одсликавало је део собе. Углом ока запазих тамо неки покрет, скочих, али то беше моја властита слика. Трико испод скафандра био је влажан од зноја. Збацих га и одгурнух орман. Одмаче се, а у удубини иза њега блеснуше зидови минијатурног купатила. На поду испод туша лежала је велика, пљосната касета. Унесох је, не без напора, у собу. Кад сам је спуштао на под, поклопац одскочи као на опрузи и угледах преграде испуњене необичним експонатима: пуно искарикираних или само скицираних у тамном металу оруђа, делом аналогних с оним оруђима што су се налазила у орманима. Сва су била неупотребљива, недорађена, заокругљена, оштећена таљењем, као изнесена из пожара. Најчудније је што су исти такав вид оштећења имале на себи чак и керамичке, што значи практички нетопљиве, дршке. Ни у једној лабораторијској пећи не би се могла постићи температура неопходна за њихово таљење — сем ваљда унутар атомског удара. Из џепа свога обешеног скафандра извадих мали зрачни индикатор, али црна њушкица је ћутала кад је примакох овим остацима.

Имао сам на себи само кратке гаћице и мрежасту поткошуљу. Једно и друго бацих на под, као прње, и наг скочих под туш. Удар воде осетих као олакшање. Увијао сам се под пљуском тврдих, врелих млазова, трљао сам тело, фрктао, све некако претерано, као у жељи да истресем, да избацим из себе сву ову мутну несигурност, пуну заражљивих сумњи, несигурност која је испуњавала Станицу.

Пронађох у орману лако тренинг-одело, које може да се носи такође и под скафандром, преместих у џепове своју оскудну имовину; између листова бележнице осетих нешто тврдо, био је то кључ од мога земаљског стана, ко зна како запао тамо међу листове, и сада сам га неко време обртао у прстима, не знајући шта с њим да учиним. Најзад га оставих на сто. Паде ми на ум да ће ми, можда, затребати какво оружје. Универзални ножић свакако се није могао сматрати неким оружјем, али нисам имао ништа друго, а нисам се још налазио у таквом стању духа да почнем тражење каквог бацача зрака или нечега сличног. Седох на металну столичицу насред празног простора, подаље од свих ствари. Пожелех да будем сам. Са задовољством утврдих да имам још више од пола часа времена; шта могу, савесност у поштовању свих, није важно да ли важних или неважних обавеза — била је у мојој природи. Казаљке на бројчанику двадесетчетворочасовног часовника показивале су седам часова. Сунце је залазило. Седам по локалном времену било је двадесет на броду Прометеј. Соларис се морао већ смањити на Модаровим екранима до размера варнице и ничим се није могао разликовати од звезда. Шта је могао ипак да ме се тиче Прометеј? Затворих очи. Владала је потпуна тишина, ако се не рачуна мјаукање цеви које се понављало у правилним временским размацима. Вода је тихо цинкала у купатилу, капљући на порцулан.

Габријан је био мртав. Акосам добро разумео што је говорио Снаут, од те смрти је прошло једва десетак часова. Шта су учинили с телом? Да ли су га сахранили? Истина, на овој планети није се то могло учинити. Дуже време сам о томе озбиљно размишљао, као да је судбина умрлога била нешто најважније, док не дођох до закључка да је бесмислено мозгати о томе. Устадох и почех да ступам по дијагонали собе, додирујући врхом стопала у нереду разбацане књиге, неку малу, празну пољску торбу; сагох се и дигох је. Није била празна. У њој је била флашица од тамног стакла, тако лака као да је била од надуваног папира. Погледах кроз њу према прозору, на суморну црвену, прљавим маглама задимљену последњу светлост запада. Шта се то догађало са мном? Зашто сам се бавио свим могућим глупостима, којекаквим неважним ситницама што ми падаху у руке?

Задрхтах, јер се упали светлост. Наравно, деловала је фотоћелија, осетљива према сумраку који се спуштао. Био сам пун ишчекивања, напетост је расла до те мере да најзад нисам желео да имам иза себе празан простор. Одлучих да се против тога борим. Примакох столицу полицама. Извукох другу књигу старе монографије Хјуа и Ојгла «лсторија Солариса», коју сам чак и превише добро познавао, и почех да је прелиставам, наслонивши дебели, крути хрбат на колено.

Соларис је откривен готово сто година пре мога рођења. Планета кружи око двају сунаца — црвеног и плавог. Пуних четрдесет година није јој се приближио ниједан брод. У оно време Гамов-Шеплејева теорија о немогућности настанка живота на планетама двојних звезда била је сматрана за аксиом. Орбите таквих планета непрестано се мењају услед гравитационе игре каква настаје за време међусобног кружења двају сунаца једног око другог.

Настајуће пертурбације на смену грче и протежу орбиту планете, а клице живота, чак и ако настану, подлежу уништењу било услед превелике жеге, било услед ледене хладноће. Те промене настају у периодима од неколико милиона година, што значи — по астрономској или биолошкој скали (јер еволуција захтева стотине милиона, ако не и милијарду година) — у врло кратким временским раздобљима.

Соларис је, према првобитним рачунањима, требало да се у току петсто хиљада година приближи на раздаљину половине астрономске јединице своме црвеном сунцу, а после даљих милион година — да падне у његов ужарени понор.

Али већ после двадесетак година дошло се до уверења да стаза Солариса уопште не показује очекиване промене, баш као да је потпуно постојана, толико постојана као путање планета нашег сунчаног система.

Поновљена су, сада већ с највећом прецизношћу, посматрања и израчунавања која су потврдила само оно што је било познато: да Соларис има несталну орбиту.

Од једне од неколико стотина планета — које се откривају из године у годину и које, белешкама од неколико редака о елементима њихова кретања, бивају увучене у велике статистике — Соларис је тада аванзовао у ранг тела достојног нарочите пажње.

Неке четири године после овог открића облетела га је експедиција Отенскјолда који је истраживао планету из Лаокона и двају помоћних бродова који су га пратили. Та експедиција је имала карактер провизорног, импровизованог извиђања, тим пре што није била кадра да атерира. Увела је на полутарске и поларне орбите већи број аутоматских сателита-опсерватора, чији су главни задатак била мерења гравитационих потенцијала. Сем тога, истражена је површина планете, готово у целини покривена океаном и малобројним висоравнима што су се издизале изнад нивоа океана. Укупна њихова површина мања је од површине Европе, иако Соларис има пречник за двадесет процената већи од Земљиног пречника. Ти комадићи стеновитог и пустињског копна, распоређени неправилно, налазе се углавном на јужној полулопти. Упознат је такође састав атмосфере, лишене кисеоника, и извршена су крајње прецизна мерења густине планете, као и албеда и других астрономских елемената. Као што се очекивало, нису пронађени никакви трагови живота ни на копну, нити су запажени у океану.

Током даљих десет година Соларис, који се сада већ налазио у средишту пажње свих опсерваторија овог региона, показивао је зачуђујућу тенденцију ка очувању своје иначе ван сваке сумње непостојане орбите. Кроз извесно време изгледало је да ће избити скандал, јер је било покушаја да се кривица због добијеног резултата посматрања баци (у бризи за добро науке) било на неке људе, било на рачунске машине којима су се служили.

Недостатак средставаодложио је слање праве соларске експедиције за даље три године, све до тренутка када је Шанаан, комплетиравши екипу, добио од Института три јединице с тонажом Ц, космодромске класе. Годину и по пре стизања експедиције, која је стартовала из области алфе Водолије, друга експлорациона флота је по наредби Института увела аутоматски сателоид — Луну 247, на соларску орбиту. Тај сателоид, након три узастопне реконструкције, обављене десетак година једна након друге, ради до дана данашњег. Подаци које је прикупио коначно су потврдили опажај Отенскјолдове експедиције о активном карактеру кретања океана.

Шанаанов брод је ипак остао на високој орбити, а два брода су пак, након уводних припрема, атерирала на стеновити крајичак копна, који заузима око шестсто квадратних миља Соларисовог јужног пола. Радови експедиције завршени су након осамнаест месеци, протекавши успешно, изузев једног несрећног случаја изазваног погрешним деловањем апарата. У једном крилу научне екипе ипак је дошло до расцепа у два зараћена табора. Предмет спора постао је океан. На основу анализа закључено је да је он органска творевина (у оно време нико се још није усуђивао да га назове живим). Али док су биолози видели у њему примитивно створење — неку врсту гигантског једињења, дакле нешто попут једне, наказне у свом расту, течне ћелије (али називали су је «предбиолошком формацијом»), која је цео глобус окружила пихтијастим омотачем чија је дубина местимично достизала и неколико миља — астрономи и физичари су тврдили да то мора бити необично високо организована структура која по компликованости грађе превазилази земаљске организме, чим је кадра да на активни начин утиче на обликовање планетарне орбите. Наиме, на Соларису није откривен никакав други узрок који би објашњавао понашање Солариса, а осим тога планетофизичари су открилли везу између извесних процеса плазматичког океана и локално мереног гравитационог потенцијала, који се мењао у зависности од океанске «промене материје».

Тако су, дакле, физичари а не биолози изнели парадоксалну формулацију «плазматична машина», подразумевајући под тим називом творевину, по нашем значењу можда и неорганску, али способну да предузима сврховита дејства — додајмо одмах — у астрономским размерама.

У овом спору који је као вир увукао у себе током неколико недеља све најистакнутије ауторитете, Гамов-Шеплејева доктрина је пољуљана први пут након осамдесет година.

Извесно време још је било покушаја да се она одбрани тврђењем да океан нема ничег заједничког са животом, да чак није «парабиолошка» или «предбиолошка» творевина, него да је геолошка формација, свакако необична, али способна једино за учвршћење Соларисове орбите путем промене силе теже; при томе су се позивали на Ла Шатељеово правило.

Упркос овом конзервативизму настајале су хипотезе које су гласиле, као, рецимо, Чивита-Витина хипотеза, једна од боље разрађених, да је океан резултат дијалектичког развитка: од свога првобитног вида, од праокеана, раствора хемијских тела која лењо реагују, овај океан је, ето, успео под притиском услова (то значи, због промена орбите које су угрожавале његов опстанак), без посредства свих земаљских степена развоја, дакле, заобишавши настанак једноћелијских и вишећелијских творевина, заобишавши биљну и животињску еволуцију, без рађања нервног система, мозга, да одмах прескочи у стадијум «хомеостатског океана». Другим речима, није се током стотина милиона година прилагођавао околини, да би тек након тако огромног временског распона дао почетак разумне расе, него је својом околином овладао одмах.

Било је то веома оригинално, само што у даљем току нико није знао како сирупаста пихтија може да стабилизује орбиту небеског тела. Јер скоро сто година били су познати уређаји који стварају вештачка поља сила и гравитациона поља — гравитори — али нико није могао чак ни да замисли како такав резултат, који је — у гравиторима — производ компликованих нуклеарних реакција и огромних температура, може да постигне безоблична смола. У новинама, које су у то време, на радозналост читалаца и на згражање научника, врвиле најнемогућнијим измишљањима о «тајни Солариса», није недостајало и таквих тврђења да је планетарни океан… далеки рођак земаљских електричних јегуља.

Када је успело да се проблем, барем у извесној мери, реши, показало се да је објашњење, као што је касније често бивало са Соларисом, уместо једне загонетке подметнуло другу, можда још више зачуђујућу од претходне.

Истраживања су показала да океан уопште не делује по принципу наших гравитора (што би, уосталом, било немогуће), али да је кадар да непосредно моделује метрику простора-времена, што води између осталог до одступања у мерењу времена на једном истом Соларисовом подневку. Тако дакле океан не само што је у извесном смислу знао, него је чак био кадар (што се о нама не може рећи) да искористи закључке Ајнштајн-Бевијеве теорије.

Када је то изречено, избила је у научном свету једна од најстрашнијих бура нашег столећа. Најуваженије теорије, опште признате за истините, потпуно су се срушиле, у научној литератури појавили су се најјеретичкији чланци, а алтернатива «генијални океан», или «гравитациона пихтија» распалила је све духове.

Све се то догађало добрих неколико десетина година пре мог рођења. Кад сам ишао у школу, Соларис је, захваљујући касније откривеним чињеницама, био већ од свих признат за планету обдарену животом — једино што има само једног становника…

Други том Хјуза и Ојгла, према коме сам се још односио неодређено, почињао је од систематике исто толико оригинално замишљене колико и забавне. Класификациона таблица је приказивала редом: Тип — Политерија, Ред — Синкитиалија, Класа — Метаморфа.

Потпуно као да познајемо богзна колико примерака врсте, док је у ствари још био само овај један примерак, додуше тежак седамсто билиона тона.

Под прстима су ми се низали шарени дијаграми, шарени графикони, анализе и спектрални прикази, који су демонстрирали тип и темпо основног преображаја и његове хемијске реакције. Сто сам се више удубљивао у обимну књигу, тим више је на белим листовима било математике; могло се судити да је наше знање о овом представнику класе Метаморфа, који је лежао, обавијен мраком четворонедељне ноћи, неколико стотина метара испод челичног дна Станице, потпуно.

У ствари, још сви нису били сагласни ни у погледу тога да ли је у питању «биће», а да и не говоримо о томе може ли он да буде назван разумним океаном. Убацих с треском дебелу књигу на њено место и узех следећу. Делила се на два дела. Први део био је посвећен резимеу експерименталних протокола свих оних безбројних подухвата чији је циљ био успостављање контакта с океаном. То успостављање контакта било је, као што сам се добро сећао, извор безбројних анегдота, шала и вицева за време мојих студија; средњевековна сколастика изгледала је као блиставо јасно излагање очевидности у поређењу са џунглом какву је изродио овај проблем. Други део књиге од готово хиљаду триста страна, заузимала је искључиво библиографија предмета. Оригинална литература сигурно се не би сместила у соби у којој сам седео.

Први покушаји контакта чињени су посредством специјалних електронских апарата, који су трансформисали импулсе што су упућивани на обе стране. Океан је при том активно учествовао у обликовању ових апарата. Али, све се то догађало у потпуном мраку. Шта је значило да је «учествовао»? Модификовао је извесне елементе уређаја који су урањани у њега, услед чега су се записивани ритмови пражњења мењали, региструјући апарати су бележили мноштво сигнала, као да су се добијали делићи неких огромних деловања више анализе, али шта је све то значило? Можда су то били подаци о тренутном стању раздраживања океана? Можда импулси који узрокују настајање његових огромних творевина, негде на хиљаде миља далеко од истраживача? Можда, преведене на неухватљиве електронске конструкте — одразе вечитих истина тога океана? Можда његова уметничка дела? Ко је то могао знати, чим се није могла добити два пута иста реакција на исти импулс? Чим је једном приликом у одговор стизала читава експлозија импулса, а други пут — глухо ћутање. Још се чинило да стојимо само корак пред дешифровањем тога, непрестано повећаваног, мора записа; специјално у ту сврху грађени су електронски мозгови са прерађивачком информационом снагом какву није захтевао ниједан проблем до тада. И заиста, добијени су извесни резултати. Океан — извор електричних, магнетских, гравитационих импулса — као да је говорио језиком математике; извесне секвенције његових струјних пражњења било је могуће класификовати служећи се најапстрактнијим гранама земаљске анализе, теорије скупова и појављвале су се тамо хомологије структура, познатих из оне области физике која се бави разматрањем узајамног односа материје и енергије, ограничених и неограничених величина, честица и поља — и све је то научнике наводило да поверују како имају пред собом мисаону наказу, да је то нека врста милионократно разраслог, плазматичног мора-мозга које опасује целу планету, које троши време у невиђеним по свом распону теоретским размишљањима о суштини свих ствари, а све оно што хватају наши апарати представља сићушне, случајно ухваћене делиће овога гигантског монолога који се води вечито у дубинама и који прераста сваку могућност нашег поимања.

Толико математичари. Такве хипотезе једни су одређивали као израз омаловажавања људских могућности, као падање на лице пред нечим што још не разумемо, али што се да разумети као вађење из гроба старе доктрине ignoramus et ignorabimus[1]; други су опет сматрали да су то штетна и јалова наклапања, да се у тим хипотезама математичара испољава митологија нашег доба, која у огромном мозгу — електронском али плазматичном, свеједно — види највиши циљ постојања — суму бића.

А други опет… али истраживача и гледишта било је на легионе. Шта је, уосталом, представљала целокупна мрежа покушаја «успостављања контакта» у поређењу са другим гранама соларистике, у којима је специјализација толико отишла напред, нарочито у току последњих двадесет и пет година, да соларист-кибернетичар готово да није могао да се споразуме са соларистом-симетријадологом. «Како можете да се споразумете с океаном, ако нисте више кадри да се споразумете између себе?» упитао је једном у шали Фојбеке, који је тада, у време мојих студија, био директор Института; у тој шали било је много истине.

Јер није случајно што је океан уврштен у класу Метаморфа. Његова таласава површина могла је да даје почетак међусобно најразноликијим формама које нису личиле ни на шта земаљско, при чему је сврховност — адаптацијска, сазнајна или било каква друга — ових често силовитих плазматичних ерупција «твораштва» била потпуна загонетка.

Враћајући на полицу и овај други том, тако тежак да сам морао да га придржавам обема рукама, помислио сам да је наше знање о Соларису, које испуњава целе библиотеке, бескорисни баласт и тресетиште факата, и да се налазимо на истом месту на коме смо почели да га гомиламо пре седамдесет осам година, а у ствари је ситуација била далеко гора, пошто се цео труд тих година показао као узалудан. Оно што смо знали тачно, обухватало је искључиво и само негације. Океан се није служио машанама, није их градио, иако је према неким обрачунима изгледао способан за то, јер је умножавао делове неких апарата уроњених у њега, али је то чинио само у првој и другој години експлорационих радова; после је игнорисао све пробе, понављане са бенедиктинским стрпљењем, као да је за наше уређаје и производе (а, произлазило би, такође и за нас…) изгубио свако интересовање. Није поседовао — настављам набрајање наших «негативних података» — никакав нервни систем нити ћелије, ни структуру која би подсећала на беланчевинасту; није увек реаговао на импулсе, чак ни најснажније (тако је нпр. потпуно «игнорисао» катастрофу помоћног ракетног брода друге Гизеове експедиције, који се свалио с висине од триста километара на површину планете, уништавајући нуклеарном експлозијом својих атомских пражњења плазму у распону од једне и по миље).

Полако је у научним круговима «проблем Солариса» почињао да звучи као «изгубљени проблем», нарочито у сферама научне администрације Института, где су се последњих година почели дизати гласови који су захтевали престанак давања дотација за даља истраживања. О потпуној ликвидацији Станице још се нико до сада није усудио да говори; било би то превише јавно признање пораза. Уосталом, неки су у приватним разговорима говорили да све што нам је потребно јесте стратегија што је могуће «часнијег» повлачења из «афере Соларис».

За многе је ипак, а нарочито за младе, ова «афера» полако постајала нешто попут пробног камена сопствене вредности. «У основи ствари», говорили су, «реч је о улогу већем но што је проучавање соларијске цивилизације, јер се игра води за нас саме, за границе људског сазнања.»

Извесно време популарно је било (ватрено проширивано путем дневне штампе) гледиште да је мисаони океан који обавија цео Соларис гигантски мозак који превазилази нашу цивилизацију за више милиона година развитка, да је то нека «космичка јога», мудрац, оваплоћено свезнање које је већ одавно схватило узалудност сваке акције и које зато у односу према нама задржава категорично ћутање. Била је то напросто неистина, јер живи океан дејствује, и још како — једино што дејствује на основу представа другачијих од људских, значи, не гради градове ни мостове, не прави летеће машине; такође не покушава да савладава простор ни да га прекорачи (у чему су неки браниоци човекове предности по сваку цену видели адут неоцењив у нашу корист), али зато се бави хиљадама преображаја — «онтолошком метаморфозом»; учених термина заиста не недостаје на страницама соларистичких дела! Пошто, с друге стране, човека који се упорно удубљује у читање свих могућих соларијана обузима неотклоњив утисак да има пред собом одломке интелектуалних конструкција, можда и генијалних, али измешаних без главе и репа с плодовима неке комплетне глупарије која граничи с лудилом, настала је као антитеза концепције «океана-јоге» мисао о «океану-дебилу».

Те хипотезе извукле су из гроба и оживеле један од најстаријих филозофских проблема — однос материје и духа, свести. Била је потребна не мала храброст да се први пут — као у Ди Харта — океану припише поседовање свести. Тај проблем, који су методолози хитно прогласили метафизичким, тињао је на дну готово свих дискусија и спорова. Да ли је могуће мишљење без свести? Али да ли се процеси који настају у океану могу назвати мишљењем? Да ли је планина веома велики камен? Да ли је планета веома велика планина? Могуће је употребљавати те називе, али нова скала величине уводи на сцену нове правилноси и нове појаве.

Тај проблем је постао квадратура круга нашег времена. Сваки самостални мислилац трудио се да унесе у ризницу соларистике свој прилог; множиле су се теорије које су проглашавале да имамо пред собом производ дегенерације, регреса, који је наступио после минуле фазе «интелектуалног сјаја» океана, или да је океан у самој ствари неоплазма-глиом, који је, родивши се у оквиру тела некадашњих становника планете, прождрао све њих и прогутао их, стапајући остатке у облик вечито трајућег, самоподмлађујућег, натчеличног елемента.

На белој светлости неонских сијалица, сличној земаљској, скинух са стола апарате и књиге што беху на њему и, раширивши на плочи од пластике карту Солариса, загледах се у њу, ослањајући се рукама о металне обрубе на ивицама. Живи океан имао је своје плићаке и дубине, а његова острва, прекривена наносом минерала који изветравају, сведочила су о томе да су некада представљала његово дно — или да је океан регулисао такође и ово израњање и поновно пропадање на дно стеновитих формација које се налазе у његовој утроби? Било је то потпуно нејасно. Гледао сам на огромне полукугле на мапи, обојене разним тоновима љубичастог и плавог, доживљавајући не знам по који већ пут у животу чуђење исто онако потресно као и оно прво, које сам доживео кад сам као дечак сазнао у школи за постојање Солариса.

Не знам како се десило да ми се околина заједно са тајном о Гибаријановој смрти коју је желела да прикрије, да ми се чак и моја неизвесна будућност одједном учинила неважном, и нисам мислио ни о чему, утонувши у изучавање ове мапе која плаши сваког човека.

Поједини појасеви животворине носили су називе по истраживачима који су се посветили њиховој експлорацији. Загледао сам се у глиничасти масив Тексала који је пловио око екваторијалних архипелага, кад осетих нечији поглед.

Још сам стајао изнад карте, али је више нисам видео, био сам као парализован. Врата су се налазила испред мене; била су притиснута књигама и орманом прибијеним уз њих. То је неки аутомат — помислих — иако никаквог аутомата раније није било у соби, а није могао ући неопажено. Кожа на врату и плећима поче да ме пече, осећање тешког, непомичног погледа постајало је неподношљиво. Нисам био свестан да се, увлачећи главу у рамена, све јаче ослањам о сто, који је полако почео да се помера по поду; тај покрет као да ме ослободи. Нагло се окренух.

Соба беше празна. Преда мном је, само својим црнилом зјапио велики, полукружни прозор. Утисак није слабио. Мрак је гледао у мене, безобличан, огроман, без очију, лишен граница. Мрак иза окна није осветљавала ниједна звезда. Навукох непровидне завесе. Нисам био на Станици чак ни цео час, а већ сам почео да схватам због чега су се у њој дешавали случајеви маније гоњења. Повезах то нехотице са Гибаријановом смрћу. Пошто сам га познавао, раније сам мислио да ништа не би могло да помути његов дух. Престадох да будем уверен у то.

Стадох на средину собе поред стола. Дисање ми се умири, само осетих како зној, који ми је избио на челу, почиње да се хлади. О чему сам оно помислио малочас? Да — о аутоматима. Било је веома чудно што нисам наишао ни на један аутомат ни у ходнику, ни у собама. Где се денуше сви? Једини с којим сам дошао у додир — на раздаљини — спадао је у механичку послугу аеродрома. А други?

Погледах на сат. У ствари, требало је већ да пођем к Снауту.

Изиђох. Ходник су доста слабо осветљавала светла која су пролазила дуж таванице. Прођох двоја врата, док не стигох до оних на којима беше Гибаријаново име. Дуго сам стајао пред њима. Станицу је испуњавала тишина. Ухватих за кваку. У ствари, уопште нисам желео да тамо уђем. Квака се помери, врата се одмакоше за један цол, наста пукотина, за тренутак црна, а затим се у соби упали светлост. Сада би могао да ме угледа свако ко би пролазио ходником. Брзо коракнух преко прага и затворих врата за собом, бешумно и чврсто. Затим се окренух.

Стајао сам готово додирујући врата леђима. Била је то соба већа од моје, такође с панорамским прозором, који је за три четврти био заклоњен завесом са ситним плавим и руменим цветићима, завесом која није спадала у инвентар Станице, него је сигурно била довезена са Земље. Дуж зидова су биле поређане библиотечке полице и ормани, емајлирани веома светлозеленом бојом са сребрнастим блеском. Књиге из ових полица биле су у читавим гомилама избачене и разбацане по соби, нагомилане између столова и фотеља. Непосредно испред мене заграђивала су прозор два самоходна сточића, оборена и делимично заривена у гомиле часописа који су испали из напрслих корица. Отворене књиге, с листовима који су се таласали, биле су поливене течностима из поразбијаних реторти и флашица са истрошеним запушачима; ове реторте и флашице биле су добрим делом од тако дебелог стакла да од обичног пада на под, чак и са знатне висине, не би могле да се распрсну. Под прозором је лежао изваљен писаћи сто с разбијеном радном лампом, која је по потреби могла да се помера; хоклица је лежала испред стола, а две њене ноге зариле су се у полуотворене ладице. Права поплава листова, руком исписаних табака, папира — покривала је цео под. Познавао сам Гибаријанов рукопис и сагох се над ове папире. Дижући издвојене табаке запазих како моја рука не баца на њих појединачну сенку, као до сада, него двоструку.

Окренух се. Ружичаста завеса је горела, као да беше запаљена одозго, оштром линијом јаке плаве светлости, која се нагло ширила. Повукох тканину у страну — и очи ми засени ужасни пожар. Заузимао је трећину хоризонта. Маса дугих, аветињски развучених сенки јурила је по удубинама таласа према Станици. Било је то рађање сунца. У појасу на коме се налазила Станица, после једночасовне ноћи на небу се јављало друго, плаво сунце планете. Аутоматски прекидач угаси светла на таваници кад се вратих разбацаним папирима. Наиђох на опис огледа планираног пре три недеље — Гибаријан је намеравао да плазму подвргне дејству веома тврдих рендгенских зрака. Из написаног схватих да је текст био намењен Сарторијусу, који је требало да организује експеримент — у рукама сам држао копију. Бели листови папира почињаху да ме пеку. Дан који је освајао био је другачији од претходнога. Под наранџастим небом сунца што се хладило, океан мастиљасте боје, са крвавим одблесцима, био је скоро стално покривен прљаворуменом маглом, која је стапала у једно небески свод, облаке, таласе — а сада је све то нестало. Чак и профилтрирана ружичастом тканином светлост је буктала као горионик снажне кварцне лампе. Опаљена кожа мојих руку постала је на овој светлости готово сива. Цела соба се изменила, све што је имало црвену нијансу, постало је бронзано и побледело, добивши боју јетре, док су бели, зелени и жути предмети постали по боји оштри, тако да је изгледало као да зраче својом сопственом светлошћу. Жмиркајући, погледах кроз придигнуту завесу: небо се преобразило у бело море ватре, под којим као да је дрхтао и цептео течан метал. Стиснух очи, и у видном пољу ми заиграше црвени кругови. На конзоли умиваоника (чија је ивица била разбијена) открих тамна стакла која заклањају готово половину лица, и ставих их на очи. Прозорска завеса сада је горела као пламен натријума. Читао сам даље, дижући листове с пода и ређајући их на један од непреврнутих сточића. Део текста је недостајао.

Наиђох на записнике већ спроведених експеримената. Из њих сазнадох да је океан четири дана био подвргнут зрачењу, на тачки која се налазила на хиљаду и четири стотине миља североисточно од садашњег положаја. Све то заједно ме је изненадило, пошто је употреба рендгенских зрака била забрањена конвенцијом ОУН, с обзиром на њихово убиствено дејство, и ја сам био потпуно убеђен да се нико није обратио Земљи са захтевом да му се одобри дозвола за те експерименте. У једном тренутку, дижући главу, угледах у огледалу одшкринутих врата сопствени лик, мртвачки бело лице с црним стаклима. Невероватно је изгледала соба која је горела белином и плаветнилом, али неколико минута касније зачу се отегнута шкрипа и споља се навукоше на прозоре херметични капци; соба се замрачи и упали се вештачка светлост, сада необично бледа. Једино што је постајало све топлије, док одмерени тон који је долазио од водова за климатизацију не поче да личи на отегнуто скичање. Расхладни уређаји Станице радили су свом снагом. Но и поред тога, мртва жега стално се појачавала.

Зачух кораке. Неко је пролазио кроз ходник. У два бешумна скока нађох се крај врата. Кораци успорише и замреше. Онај што је ишао, стајао је пред вратима. Квака се мало покрете; без размишљања чврсто је задржах са своје стране и не дадох да се помери. Притисак се није појачавао, али није ни слабио. Онај на другој страни врата понашао се исто тако бешумно, као да беше изненађен. Држали смо кваку доста дуго. Затим ми одскочи у руци — пуштена полако, а слаб шум посведочи да онај одлази. Још неко време стајао сам ослушкујући, али је владала тишина.

3. ГОСТИ

Савих журно учетворо и ставих у џеп Гибаријанове белешке. Приђох полако орману и завирих унутра — комбинезони и одела беху згужвани и гурнути у један угао, као да неко тамо стајаше. Испод гомиле папира на поду вирио је угао коверта. Дигох га. Био је адресиран на моје име. Нагло стиснута грла поцепах коверат и морадох се савладати да бих отворио листић који беше у њему.

Својим правилним, веома ситним, али читким рукописом Гибаријан је написао:

Анн. Солар. Вол. 1. Анекс, такође: Вот. Сепарат Месенџера. О пробл. Ф.; Равинцеров «Мали апокриф».

То је било све, ни речи више. Видело се да је белешка писана на брзину. Да ли је то била нека важна вест? Када ју је написао? Помислих да морам што пре поћи у библиотеку. Овај анекс уз први соларистички годишњак знао сам, то јест било ми је познато да постоји, али никад га нисам имао у руци, јер је представљао чисто историјску вредност. Међутим о неком Равинцеру и о његовом «Малом апокрифу» никад нисам био чак ни чуо.

Шта да радим? Задоцнио сам већ четврт часа. Још једном, већ код врата, обухватих погледом целу собу. Тек сада приметих, усправно причвршћен уз зид, кревет на расклапање, јер га је заклањала развијена карта Солариса. Иза карте је нешто висило. Био је то џепни магнетофон у футроли. Извадих апарат, футролу обесих на старо место, а магнетофон тутнух у џеп. Погледах на бројчаник — готово цела трака била је снимљена.

Поново застах секунд крај врата, затворених очију, пажљиво ослушкујући не нарушава ли нешто тишину напољу. Отворих врата, ходник ми се учини као црно ждрело; сетих се да скинем црна стакла и угледах слабу светлост дуж таванице. Затворих за собом врата и пођох лево, према радионици.

Приближавао сам се округлој просторији од које су се рачвали ходници, попут старих жбица на точковима, кад пролазећи поред неког тесног, споредног пролаза што је водио, чини ми се, у купатила, угледах велику, нејасну појаву која се готово стапала с полумраком.

Застадох као укопан. Из дубине овог огранка ишла је без журбе, паткастим ходом, огромна црнкиња. Угледах сјај њених беоњача и готово истовремено зачух меко, босо тапкање њених стопала. Није носила ништа на себи сем жуткасто-сјајне сукњице, која као да беше исплетена од сламе. Имала је огромне, отромбољене груди, а црне руке беху јој крупне као ноге нормалног човека; прошла је поред мене, чак и не погледавши на моју страну — на раздаљини од једног метра — и отишла даље, њишући слонастим бедрима, слична оним стереотипним статуама из епохе каменог доба какве се понекад виђају у антрополошким музејима. Тамо где је ходник скретао, окренула се постранце и нестала у вратима Гибаријанова кабинета. Кад их је отварала, застала је за трен у јачем снопу светлости која је горела у соби. Врата се тихо затворише и ја остах сам. Десном руком ухватих за шаку леве и стиснух је свом снагом, да ми кости просто запуцкеташе. Сав ван себе осврнух се по околини. Шта се десило? Ста је то било? Нагло, као да ме је неко ударио, сетих се Снаутова упозорења. Шта је то требало да значи? Ко је била ова дивовска Афродита? Откуда се створила? Учиних један, само један корак према Гибаријановој кабини и зауставих се. Знао сам чак и превише добро да нећу тамо ући. Удисао сам ваздух раширеним ноздрвама. Нешто није било у реду, нешто је било како не треба — ах! Нехотице сам очекивао изразит, одуран задах њеног зноја, али чак и кад је пролазила корак испред мене ништа нисам осетио.

Не знам колико сам дуго стајао ослоњен о хладни метал зида. Станицу је испуњавала тишина, а једини звук било је далеко, монотоно зујање климатизацијских компресора.

Отвореном руком ударих се лако по лицу и полако пођох у радио-станицу. Кад притиснух кваку, зачух оштар глас:

«Ко је?»

«Ја сам, Келвин.»

Седео је за сточићем међу гомилом алуминијумских кутија и сталка отпремника и јео месни концентрат непосредно из конзерве. Не знам зашто је за становање одабрао радио-станицу. Стајао сам глупо крај врата, загледан у његове вилице које су одмерено жвакале, и одједном осетих колико сам гладан. Приђох полицама, изабрах из гомиле тањира један најмање прашњав и седох наспрам њега. Неко време јели смо ћутке, затим Снаут устаде, извади из зидног ормана термос и нали свакоме по једну чашу врелог буљона. Стављајући термос на под, јер на столу није било места, упита:

«Видео си Сарторијуса?»

«Нисам. Где је он?»

«Горе.»

Горе је била лабораторија. Јели смо даље ћутке, све док лим не зазвеча у испражњеној конзерви. У радио-станици је владала ноћ. Прозор је био чврсто затворен споља, под таваницом су гореле четири округле луминисцентне жаруље. Њихове сенке трепериле су на пластичној површини отпремника.

Натегнута кожа на Снаутовим јабучним костима била је прошарана црвеним жилицама. Сада је имао на себи црн, простран, изношен џемпер.

«Шта ти је?» упита.

«Ништа. Шта би ми било?»

«Ознојио си се.»

Обрисах руком чело. Заиста био сам сав знојав; мора да је то била реакција после претходног потреса. Снаут ме је испитивачки посматрао. Да ли да му кажем? Више бих волео да он сам буде према мени поверљивији. Ко је овде играо против кога и на какав несхватљив начин?

«Вруће је», рекох. «Мислио сам да климатизација овде код вас боље ради.»

«Отприлике за један час ће се изједначити. А уверен си да је то само због врућине?» диже поглед на мене. Предано сам жвакао као да то не видим.

«Шта намераваш да радиш?» упита најзад, кад завршисмо с јелом. Убаци све посуђе и празне конзерве у умиваоник крај зида и врати се у своју фотељу.

«Равнаћу се по вама», одговорих хладнокрвно. «Имате ваљда неки план истраживања? Неки нови импулс, изгледа рендген или тако нешто, зар не?»

«Рендген?» диже он обрве. «Где си о томе чуо?»

«Не сећам се више. Неко ми је поменуо. Можда на Прометеју. А шта? Радите то већ?»

«Не знам појединости. То је била Гибаријанова идеја. Почео је да је спроводи са Сарторијусом. Али како можеш о томе да знаш?»

Слегох раменима.

«Не знаш појединости? Морао би да будеш упућен, јер то улази у твој домен…» не заврших. Ћутао је. Скичање које је допирало из климатизатора ућута, а и температура је остајала на подношљивој висини. Само је у ваздуху висио непрестан, висок тон, као зујање умируће мухе. Снаут устаде, приђе командном пулту и поче да пуцкета контактима без икаквог смисла, јер је главни прекидач стајао у мртвој позицији. Играо се тако неко време, док не примети не окрећући главу:

«Мораће да се допуне формалности у вези с тим… знаш…»

«Стварно?»

Он се окрете и погледа ме као да беше близак јарости. Не могу казати да сам се намерно трудио да га изведем из равнотеже, али не схватајући ништа од игре која се овде водила, више сам волео да будем уздржљив. Коштуњава јабучица играла му је изнад црне ролне џемпера.

«Био си код Гибаријана», рече одједном. То није било питање. Дигох обрве и загледах му се мирно у лице. «Био си у његовој соби», понови.

Учиних мали покрет главом, као када бих рекао «рецимо», «претпоставимо».

Хтео сам да настави да говори. «Ко је био тамо?» упита.

Знао је за њу!

«Нико. А ко би могао да буде?» упитах.

«Па зашто ме ниси пустио?»

Осмехнух се.

«Јер сам се уплашио. После твога упозорења, када се квака померила, нехотице сам је задржао. Зашто ми ниси рекао да си то ти? Пустио бих те.»

«Мислио сам да је унутра Сарторијус», рече несигурно.

«Па шта с тим?»

«Шта мислиш о ономе… што се тамо догодило?» одговори питањем на питање.

Поколебах се.

«Ти мораш знати боље него ја. Где је он?»

«У хладњачи», одговори одмах. «Пренели смо га одмах јутрос… због врућине.»

«Где си га нашао?»

«У орману.»

«У орману? Већ мртвог?»

«Срце му је још радило, али није дисао. Била је то агонија.»

«Покушавао си да га спасеш?»

«Нисам.»

«Зашто?»

Поколеба се.

«Нисам стигао. Умро је пре но што сам га положио на кревет.»

«Стајао је у орману? Међу оним комбинезонима?»

«Да.»

Снаут приђе малом писаћем столу у углу и диже папир који је лежао на њему. Стави га пред мене.

«Написао сам провизорни записник», рече. «Чак је и добро што си прегледао собу. Узрок смрти… ињекција смртоносне дозе перностала. Имаш то написано…» Прелетих очима преко кратког текста.

«Самоубиство…» понових тихо. «А узрок?…»

«Растројеност… депресија… како ли то да се назове. Разумеш се у то боље од мене.»

«Разумем се само у оно што видим», одговорих и погледах му у очи одоздо, јер је стајао изнад мене.

«Шта хоћеш тиме да кажеш?» упита мирно.

«Убризгао је себи перностал и сакрио се у орман, је ли тако? Ако је било тако, то није депресија, није никаква растројеност, него оштра психоза. Параноја… Сигурно му се чинило да нешто види…» говорио сам све спорије, гледајући му у очи. Снаут се одмаче до радио-пулта и поново поче да притиска контакте.

«Овде је твој потпис», проговорих после краћег ћутања. «А Сарторијус?»

«Он је у лабораторији. Већ сам ти рекао. Не показује се: претпостављам да…»

«Да шта?»

«Да се закључао.»

«Закључао се? Ах. Закључао се. Можда се забарикадирао?»

«Можда.»

«Снауте…» рекох. «На Станици има неког.»

«Видео си?!»

Гледао ме је нагнувши се изнад мене.

«Опоменуо си ме. Пред ким? Је ли то халуцинација?»

«Шта си видео?»

«Је ли то човек, а?»

Ћутао је. Окренуо се зиду, као да није хтео да посматрам његово лице. Бубњао је прстима по металној прегради. Гледао сам његове руке. На зглобовима није више било трагова крви. У један мах сину ми мисао.

«Та особа је реална», рекох тихо, готово шапатом, као да му саопштавам тајну коју би неко могао да чује. «А? Могуће ју је… дотаћи. Могуће ју је… ранити… последњи пут си је видео данас.»

«Откуд знаш?!»

Није се осврнуо. Стајао је сасвим поред зида, додирујући га грудима, и изгледало је да су га моје речи погодиле.

«Непосредно пред моје атерирање… Кратко време пре тога?…»

Грчио се као да сам га ударио. Угледах његове избезумљене очи.

«Ти?!» прокркља. «Ко сиТИ!?»

Изгледало је као да ће се бацити на мене. То нисам очекивао. Ситуација се изокренула унатрашке. Није веровао да сам онај који кажем да јесам. Шта је то требало да значи? Гледао ме је крајње пренеражено. Је ли то већ било лудило? Отрованост? Све је почињало да бива могуће. Али видео сам је — то страшило, те према томе и ја сам… такође?…

«Ко је то био?» упитах. Те речи га умирише. Једно време гледао ме је испитивачки, као да ми још не верује. Већ сам знао да је то погрешан потез и да ми неће одговорити, знао сам још пре но што је отворио уста.

Сео је полако у фотељу и стиснуо главу рукама.

«Шта се овде дешава…» рече тихо. «Бунило…»

«Ко је то био?» упитах још једном.

«Ако не знаш…» промумла.

«Шта онда?»

«Онда ништа.»

«Снауте», рекох, «довољно смо далеко од куће. Играјмо отвореним картама. Све је ионако запетљано.»

«Шта би хтео?»

«Да ми кажеш кога си видео?»

«А ти?…» добаци сумњичаво.

«Губиш главу. Казаћу ти и ти кажи мени. Можеш бити спокојан, нећу те сматрати лудим, јер знам…»

«Лудим?! За име бога!» покуша да се насмеје. «Човече, па ти ништа, баш ништа… Та то би био спас. Да је он барем за часак поверовао да је у питању лудило, не би то учинио, био бижив…» «Значи, оно што си написао у записнику о растројености обична је лаж?»

«Наравно!»

«Зашто ниси написао истину?»

«Зашто?…» понови.

Завлада ћутање. Поново сам био у потпуном мраку, ништа нисам схватао, а за тренутак ми се чинило да ћу успети да га убедим па да заједнички кренемо у решавање загонетке. Зашто, зашто није хтео да говори?

«Где су аутомати?» упитах.

«У магацинима. Затворили смо све, изузев послуге аеродрома.»

«Зашто?»

Опет не одговори.

«Нећеш да кажеш?»

«Не могу.»

Постојао је у томе неки елеменат који нисам умео да ухватим. Можда да пођем горе, к Сарторијусу? Одједном се сетих цедуље и то ми се у датом тренутку учини најважније.

«Можеш ли да замислиш даљи рад у оваквим условима?» упитах.

Он презриво слеже раменима.

«Какво то има значење?»

«Ах тако? Па шта намераваш да радиш?»

Ћутао је. У тишини се чуо далеки одјек босог ступања. Усред никлених и пластичних апарата, високих ормана с електронском апаратуром, флаша, епрувета, прецизних апарата, ово шљапкаво, широко корачање одзвањало је као лудачка лакрдија некога ко није при здравој памети. Устадох, посматрајући Снаута с највећом напрегнутошћу. Ослушкивао је зажмиривши очима, али није уопште изгледао престрашен. Значи није се ње бојао?

«Откуда се створила?» упитах. А кад не одговори, упитах поново: «Нећеш да одговориш?»

«Не знам.»

«Добро.»

Кораци се удаљише и утишаше.

«Не верујеш ми?» рече. «Дајем ти реч да не знам.»

Ћутећи отворих орман са скафандрима и почех да развлачим њихове тешке празне навлаке. Као што сам се надао, у дубини на кукама, висили су гасни пиштољи који су служили за кретање у празном простору без гравитације. Нису много вредели, али су ипак представљали неко оружје. Више сам волео и такво него никакво. Проверих пуњење и обесих о раме каиш футроле. Снаут ме је пажљиво посматрао. Кад почех да регулишем дужину каиша, он показа жуте зубе у подругљивом осмеху.

«Срећан лов!» рече.

«Хвала ти на свему», одговорих идући према вратима. Он скочи из фотеље.

«Келвине!»

Погледах га. Није се више осмехивао. Не знам да ли сам кадгод видео тако уморно лице.

«Келвине, то није… ја… заиста не могу», промуца. Чекао сам да ли ће још нешто рећи, но он је само мицао уснама, као да је хтео нешто из њих да избаци.

Окренух се и изиђох без речи.

4. САРТОРИЈУС

Ходник је био празан. Водио је најпре право, а затим је скретао удесно. Нисам никад био на Станици, али шест седмица сам провео — у оквиру уводне припреме — у њеној тачној копији која се налазила у Институту на Земљи. Знао сам куд води степениште са алуминијумским степеницама. Библиотека је била неосветљена. Пипајући нађох прекидач. Кад пронађох у картотеци први том соларијског годишњака заједно с анексом, након притиска дирке упали се црвена светлост. Проверих у регистратору — књига се налазила код Гибаријана, слично као и друга — онај «Мали апокриф». Угасих светлост и вратих се доле. Бојао сам се да уђем у његову кабину и поред корака које сам пре тога чуо. Могла је да се врати тамо. Неко време стајао сам пред вратима док се, стежући вилице, не савладах и не уђох.

Осветљена соба била је празна. Почех да пребацујем књиге које су лежале на поду крај прозора; у једном тренутку приђох орману и затворих га. Нисам могао да гледам на оно празно место међу комбинезонима. Под прозором не нађох анекс. Пребацивао сам књиге са гомиле на гомилу, методично књигу по књигу, док стигавши до последње гомиле која се налазила између кревета и ормана не нађох ону коју сам тражио.

Надао сам се да ћу наћи у њој неко упутство, и заиста — у списку умена крила се загонетка; црвеном оловком било је заокружено име које ми ништа није говорило: Андре Бертон. Појављивало се на двема страницама. Загледах најпре на ранијем месту и сазнадох да је Бертон био резервни пилот Шенаанова брода. Следећи спомен о њему налазио се преко сто страна даље. Непосредно након пристајања експедиција је поступала с највећом опрезношћу, али када се после шеснаест дана показало да плазматични океан не само што не показује никакве знаке агресивности, него се и повлачи пред сваким предметом који се приближава његовој површини и, колико год може, избегава непосредни контакт с апаратима или људима, Сенаан и његов заменик Тимолис укинули су део строгости у поступању, диктираних опрезношћу, јер су превише отежавале и успоравале обављање послова.

Експедиција је тада разбијена у мале групе од по два или три лица, које су обављале летове изнад океана често дуге и по неколико стотина миља; бацачи, раније употребљавани као заклон који раздваја од терена радова, смештени су у Базу. Прва четири дана након ове промене методике протекла су без икаквих случајева, ако се не рачунају повремена оштећења кисеоничке апаратуре скафандара, јер су се испусни вентили показали осетљиви на корозивно дејство отровне атмосфере. С тим у вези требало их је готово свакодневно замењивати новим.

Петога дана, или двадесет и првог дана рачунајући од момента пристајања, два истраживача, Каручи и Фехнер (први је био радиобиолог, а други физичар) извршили су експлорациони лет над океаном у малом двоседном аеромобилу. Није то било летеће возило, него глисандер који се креће на јастуку од згуснутог ваздуха.

Када се после шест часова нису вратили, Тимолис, који је управљао Базом у Шенаановом одсуству, објави аларм и посла све људе које је имао при руци у потрагу.

Кобним стицајем околности радио-веза се прекинула тога дана, отприлике сат након поласка експлорационих група; узрок је била велика мрља црвеног сунца, која је слала јако корпускуларно зрачење у горње слојеве атмосфере. Деловали су једино апарати са ултракратким таласима, који су омогућавали споразумевање на раздаљини до двадесет и неколико миља. Да зло буде веће, пред сунчев залазак магла се згуснула и тражење је морало да се прекине.

Већ када су се спасилачке групе враћале у Базу, једна је открила аеромобил на удаљености једва осамдесет миља од обале. Моторје радио и машина, неоштећена, дизала се изнад таласа. У провидној кабини налазио се само један полуприсебан човек — Каручи.

Аеромобил је доведен до Базе, а Каручи је подвргнут лекарској нези; још исте вечени вратила му се свест. О Фехнеровој судбини није ништа могао да каже. Памтио је само да је у време када су већ намеравали да се врате, почео да осећа гушење. Испусни вентил његовог апарата почео је да се кочи и у скафандар је при сваком удисају продирала невелика количина отровних гасова.

Трудећи се да поправи његов апарат, Фехнер је морао да откопча појасеве и да устане. То је било последње чега се Каручи сећао. Претпоставља се да су се догађаји одвијали следећим током (по оцени стручњака): поправљајући Каручијев апарат Фехнер је отворио кров кабине, вероватно зато што под ниском куполом није могао слободно да се креће. Било је то допустиво, јер кабина таквих машина није херметична и представља једино заштиту од атмосферских талога и ветра. За време тих манипулација мора да се покварио Фехнеров апарат за кисеонак и Фехнер се, ошамућен, попео горе, изишао кроз отвор куполе на хаубу машине и пао у океан.

Таква је историја прве жртве океана. Тражење тела — у скафандру би морало да плута на таласима — остало је без икаквог резултата. Уосталом, тело је можда и пливало: тачно претраживање хиљаде квадратних миља океана, готово стално прекривеног наносима магле, усталасане пустиње — прекорачивало је могућности експедиције.

До сумрака — враћам се претходним догађајима — вратили су се сви спасилачки апарати, изузев великог, теретног хеликоптера на коме је полетео Бертон. Појавио се изнад Базе готово цео сат после спуштања мрака, када су се већ озбиљно за њега плашили. Налазио се у стању нервног шока; изишао је из апарата без туђе помоћи, али само зато да би се бацио у бекство; кад су га задржали, викао је и плакао; било је то крајње зачуђујуће за човека који је имао за собом седамнаест година космичког летења, и то често у најтежим условима.

Лекари су претпоставили да је и Бертон под дејством отрова. После два дана Бертон, који чак и пошто се вратио у привидну равнотежу, није хтео ни за тренутак да напусти унутрашњост главне експедиционе ракете, па чак ни да приђе прозору с кога се отварао поглед на океан, изјавио је да жели да поднесе извештај о своме лету. Настојао је да му се то дозволи, изјављујући да је његов извештај веома важан. Пошто је проучен од стране савета експедиције, овај извештај је проглашен болесним производом мозга затрованог атмосферским гасовима и као такав додат је не историји експедиције, него историји Бертонове болести, на чему се цела ствар завршила.

Толико је говорио анекс. Закључио сам да је суштину проблема представљао, наравно, сам Бертонов рапорт — оно што је овог искусног пилота далеких летова довело до нервног слома. По други пут почех да прелиставам књиге, али не успех да пронађем «Мали апокриф». Био сам све уморнији, те одложих даља тражења за сутра и напустих кабину. Пролазећи поред алуминијумских степеница, опазих на њима сенке светлости која је падала одозго. Значи, Сарторијус и у то доба ноћи још ради! Помислих да морам да га видим.

Горе је било нешто топлије. У широком, ниском ходнику осећао се слаб ветрић. Листићи хартије лудо су треперили над вентилационим излазима. Врата главне лабораторије била су начињена од дебеле плоче храпавог стакла, оивичене металним оквиром. Изнутра је стакло било заклоњено нечим црним; светлост је допирала само кроз уске прозоре испод таванице. Притиснух полугу. Као што сам се и надао, врата се не помакоше. Унутра је владала тишина, с времена на време зачуо би се слаб писак, као да долази од гасног пламена. Покуцах — никаквог одговора.

«Сарторијусе!» повиках. «Докторе Сарторијусе! Овде сам ја, нови, Келвин! Морам с вама да се видим, молим вас отворите!»

Слаб шум, као данеко корача по згужваном папиру, и опет тишина.

«Ја сам, Келвин! Чули сте, свакако, за мене! Долетео сам са Прометеја пре неколико часова!» викао сам приближивши уста месту на коме се довратак додиривао с металним оквиром врата. «Докторе Сарторијусе! Нема никога више, само ја! Отворите ми!»

Ћутање. Затим слаб шушањ. Неколико звектаја, врло јасних, ко да је неко слагао метална оруђа на металну подлогу. И одједном се запањих. Разлеже се серија ситних корачића, као од дечјег трчања: густо, журно пребирање малих ножица. Сем… сем ако их није неко имитирао, необично вешто, прстима на каквој празној кутији која добро одзвања.

«Докторе Сарторијусе!» заурлах. «Отварате или не?!»

Никаквог одговора, само опет то детиње трчкање и истовремено неколико брзих, слабо чујних, крупних корака, као да је тај неко тамо ишао на прстима. Али ако је ишао, онда није могао он истовремено имитирати дечје кораке? Уосталом, шта ме се тиче! — помислих и не уздржавајући бес који поче да ме обузима, грмнух:

«Докторе Сарторијусе! Нисам летео шеснаест месеци да би ме овде закочиле ваше комедије! Бројим до десет. После тога — изваљујем врата!»

Сумњао сам да бих у томе успео.

Потисак гасног пиштоља није превише јак, али био сам одлучио да извршим своју претњу на било који начин, па макар морао поћи да тражим експлозивне патроне, којих сигурно није недостајало у магацину. Рекох себи да не смем да попустим, то значи да не могу стално да играм тим картама које ми ситуација гура у шаке, картама обележеним лудилом.

Разлеже се звук као да се неко с неким рвао или нешто гурао, застор се на средини размаче можда за пола метра, витка сенка паде на плочу ових врата од мат-стакла, које као да беше превучено ињем, и помало промукли дискант проговори:

«Отворићу, али морате обећати да нећете ући унутра.»

«Па зашто онда да отварате?» грмнух.

«Изићу ћу к вама.»

«Добро. Обећавам.»

Разлеже се лак звук кључа окренутог у брави, затим тамна силуета, која је заклањала половину врата, брижљиво поново навуче застор — тамо су вршене неке компликоване операције — чух лупкање, као када се помера дрвени сточић, и најзад се светла плоча одмаче толико да се Сарторијус провуче у ходник. Стајао је преда мном заклањајући својим телом врата. Био је необично висок, мршав, под трикоом крем боје његово тело изгледало је као да се састоји искључиво од костију. Врат му је био омотан црном марамом; преко рамена је имао пребачен савијен, нагорео од реактива, заштитни лабораторијски мантил. Превише уску главу држао је накривљену у страну. Готово половину лица заклањала су му повијена црна стакла, тако да му нисам могао видети очи. Имао је велику доњу вилицу, модрикасте усне и огромне уши, некако као замрзнуте, јер су такође биле модрикасте. Био је необријан. Са прегиба висиле су му на петљицама противзрачне рукавице од црвене гуме. Стајали смо тако један наспрам другог и гледали се с неприкриваном нетрпељивошћу. Остаци Сарторијусове косе (изгледао је као да се машиницом сам шишао до коже) били су оловне боје, а длаке на бради — сасвим седе. Чело опаљено, као у Снаута, али опаљеност се завршавала мање-више на половини, водоравном линијом. Очевидно је на сунцу стално носио ова стакла на очима.

«Изволите», рече најзад. Чинило ми се да не чека толико да чује шта ћу му ја рећи, него да с напрегнутошћу ослушкује оно што се дешава у соби иза њега, стално приљубљен леђима уз стаклену плочу. Доста дуго нисам знао како да проговорим, да не лупим какву глупост.

«Зовем се Келвин… морали сте чути за мене», почех. «Ја сам, то јест… био сам Гибаријанов сарадник…»

Његово мршаво лице, цело у усправним линијама — тако је морао изгледати Дон Кихот — било је безизражајно. Црном, повијеном плочом управљених у мене наочара веома ми је отежавао говор.

«Сазнао сам да Гибаријан… није више жив.» Снизих глас.

«Да. Молим?…»

То зазвуча нестрпљиво.

«Је ли извршио самоубиство?… Ко је пронашао тело, ви или Снаут?»

«Зашто се тиме обраћате мени? Зар вам доктор Снаут није рекао?…»

«Хтео сам да чујем шта ви имате да кажете о томе…»

«Ви сте психолог, докторе Келвине?»

«Да. Зашто?»

«Научник?»

«Рецимо. Какве то има везе?…»

«Помислио сам да сте криминалистички чиновник. Или полицајац. Сада је два и четрдесет, а ви уместо да се трудите да уђете у послове који се обављају на Станици, што би најзад било разумљиво, поред овог бруталног покушаја да продрете у лабораторију, испитујете ме као да сам у најмању руку ја сумњив.»

«Ви јесте сумњиви, докторе Сарторијусе!» рекох пригушеним гласом. Хтео сам по сваку цену да га погодим, зато добацих бесно: «И ви то одлично знате!»

«Ако не повучете своју изјаву и не извините ми се, послаћу жалбу протов вас у радио-извештају, Келвине!»

«За шта имам да вам се извињавам? Зато што уместо да ме примите, уместо поштено да ме упутите у оно што се овде дешава, ви се закључавате и барикадирате у лабораторији?! Јесте ли већ потпуно изгубили разум?! Шта сте ви у ствари — научник или бедна кукавица?! Реците? Можете ли да ми одговорите?!» Сам не знам шта сам викао, а он није чак ни трепнуо. Низ бледу кожу пуну пора клизиле су му грашке зноја. Одједном схватих: уопште ме није слушао! Обе руке сакрио је иза себе, свом снагом је придржавао њима врата која се лако затресоше, као да их је неко гурао с друге стране.

«Сада… идите…» промуца одједном чудним, пискавим гласом. «За име бога… идите! Идите доле, а ја ћу доћи! Доћи ћу! Учинићу све што год желите, али молим вас идите одавде!»

Таква је мука била у његовом гласу да, потпуно запањен, дигох махинално руку у жељи да му помогнем у придржавању тих врата, јер се он најочевидније борио, али он тада ужасно крикну, као да сам пошао на њега ножем, те почех да се повлачим унатраг, а он је стално викао у фалсету:

«Иди! Иди!» а час опет: «Враћам се! Одмах се враћам! Не, не!»

Одшкрину врата и баци се унутра, а мени се учини да на висини његових груди мигну нешто златасто, као неки сјајни диск; из лабораторије сад поче да допире глухо котрљање, завеса полете у страну, велика, висока сенка промаче преко стакленог екрана, застор се врати на своје место и ништа се више није могло видети. Ста се тамо догађало?! Затрупкаше кораци, луда трка се прекиде уз стравичан, стаклени прасак, и чух дете које се зацењује од смеха…

Ноге су ми се тресле; погледах око себе на све стране. Завлада тишина. Седох на ниску прозорску даску од пластичне масе. Седео сам тако можда четврт часа, не знам да ли чекајући на нешто, или једноставно тако доведен до крајности, да нисам имао воље чак ни да устанем. Глава ми је просто пуцала. Негде, високо, зачух отегнуту шкрипу и истовремено се околина расветли.

С мога места видео сам само део кружног ходника, који је опасивао лабораторију. Налазила се на самом врху Станице, одмах испод штита горњег оклопа, због чега су спољни зидови били удубљени и коси, са прозорима смештеним на сваких неколико метара, као пушкарнице; капци који их затварају споља управо су се дизали увис, плави дан се ближио крају. Кроз дебела стакла груну заслепљујући блесак. Сваки никлени опшивак, свака брава почеше да букте као мала сунца. Врата лабораторије — ова велика плоча од храпавог стакла — зажарише се као отвор ложишта. Гледао сам на своје руке сложене на коленима, посивеле на овој аветињској светлости. У десној сам држао гасни пиштољ, појма нисам имао када ни како сам га извадио из футроле. Вратих га поново у њу. Већ сам знао да ми неће помоћи чак ни бацач ватре, јер шта бих с њим могао да учиним? Да развалим врата? Да се пробијем у лабораторију?

Устадох. Пропадајући у океан, сунчани диск, налик на водоничну експлозију, посла за мном усправан свежањ праменова, готово материјалних; када ме погодише у образ (управо сам силазио низ степенице), било је то као прибијање треперавог печата.

На половини степеница предомислих се и вратих се горе. Обиђох лабораторију свуд унаоколо. Као што рекох, била је окружена ходником; прешавши неких стотинак корака нађох се на другој страни, наспрам потпуно истоветних стаклених врата. Нисам ни покушао да их отворим, знао сам да су закључана.

Тражио сам неки прозорчић у пластичном зиду, макар било какву пукотину; помисао да погледам споља шта то ради Сарторијус није ми се уопште чинила нечасном. Желео сам да прекинем с нагађањима и да сазнам истину, иако нисам био начисто како ћу моћи да је разумем.

Паде ми на ум да лабораторијске дворане добијају светлост од прозора на таваници, то значи од прозора смештених на горњем оклопу и, кад бих се пробио напоље, могао бих, можда, да кроз њих погледам унутра. Ради тога бих морао да сиђем доле по скафандар и кисеонични апарат. Стајао сам крај степеница, премишљајући да ли је та игра вредна напора. Било је сасвим вероватно да је стакло горњих прозора такође непрозирно, али шта ми је преостајало друго? Сиђох на средњи ниво. Морао сам да прођем поред радио-станице. Врата беху широм отворена. Снаут је седео у фотељи онако како сам, га оставио. Спавао је. Чувши моје кораке, он се трже и отвори очи.

«Хало, Келвине!» викну промукло. Ћутао сам. «И шта је, сазнао си?» упита.

«Дабогме», одговорих полако. «Он није сам.»

Снаут искриви усне.

«Но, ето. То је већ нешто. Има госта, кажеш?»

«Не разумем зашто нећеш да кажеш шта је то», добацих као против воље. «Па остајући овде и онако ћу сазнати, пре или касније. Чему онда те тајне?»

«Разумећеш кад сам будеш имао госте», рече. Чинило ми се да нешто очекује и да нема много воље за разговор. «Куда ћеш?» упита кад се окренух. Не одговорих.

Хала аеродрома била је у истом стању као кад сам је оставио. На узвишењу је стајала широм отворена моја огарављена капсула. Приђох стативама са скафандрима, али одједном изгубих вољу за ту ескападу на спољни оклоп. Окренух се на месту и сиђох завојитим степеницама доле, у магацине. Уски ходник био је пун боца и сандука наслаганих један на други. Зидове је ту представљао наги метал, који се на светлости преливао у модрикасто. Још неколико десетина корака и под таваницом се појавише покривени белим ињем водови апаратуре за хлађење. Пођох за њима. Кроз спојницу, захваћену дебелом пластичном огрлицом, пролазили су у херметички затворену просторију. Кад отворих тешка, веома дебела врата са гуменим обрубом, проже ме мраз који продире до костију. Стресох се. На густо распоређеним, заснеженим калемима висиле су ледене свеће. И ту су стајали, покривени слојем снега, сандуци, контејнери, полице дуж зидова биле су пуне конзерви и жуткастих калупа неке масти упаковане у фолију. У дубини се засвођена таваница снижавала. Висила је тамо дебела завеса која се искрила од ледних иглица. Подигох њен руб. На лежишту од алуминијумских решетки било је положено, покривено сивом тканином, неко издужено тело. Дигох крај покривача и загледах се у укочено Гибаријаново лице. Црна коса са седим праменом изнад чела била је глатко приљубљена уз лобању. Гркљан је штрчао високо, делећи врат на два дела. Сухе очи гледале су право у таваницу, на углу очног капка скупила се мутна капља леда. Хладноћа ме је толико прожимала да сам с муком савладавао цвокотање зуба. Не испуштајући покров, другом руком дотакох Гибаријанов образ. Било је то сасвим као да сам додирнуо замрзло дрво. Кожа је била храпава од необријане браде, која ју је пробадала црним тачкицама. Израз неизмерне, презриве патње укочио се у положају усана. Спуштајући руб покрова приметих да с друге стране тела вири испод набора неколико црних, издужених корала или зрна пасуља, од најмањих до великих. Одједном замрех.

Били су то прсти голих ногу, виђени од стране табана, јајасти јастучићи прстију, помало растављени; под изгужваним крајем покрова лежала је, спљоштена, црнкиња.

Лежала је лицем надоле као утонула у дубок сан. Делић по делић задизао сам грубу тканину. Глава покривена косом, сковрчаном у мале, модрикасте коврџице, лежала је на загибу исто тако црне, снажне руке. Сјајна кожа леђа била је затегнута на местима где су се оцртавали пршљенови кичме. Дивовску телесину није оживљавала ни најмања кретња. Погледах још једном на босе табане њених стопала и зачудих се: нису били спљоштени ни набијени од терета који су морали да носе, нису били чак ни рожасти, иако је ходала боса, него их је покривала кожа исто онако танка као и кожа леђа или руку.

Проверих тај утисак додиром који ми паде далеко теже но додир мртвога тела. Тада се деси невероватна ствар: то тело, изложено мразу од двадесет и пет степени, живело је и кретало се. Придигла је ногу као уснули пас кад га ухватиш за шапу.

Смрзнуће се ту — помислих, али њено тело било је мирно и не много хладно, још сам осећао меки додир који се ширио од јастучића прстију. Повукох се унатраг иза завесе, спустих је и вратих се у ходник. Учинило ми се као да у њему влада неописива врућина. Степенице ме изведоше непосредно пред халу аеродрома. Седох на падобран савијен као свитак и зарих лице у шаке. Осећао сам се као да ме је ко истукао. Нисам знао шта се са мном догађа. Био сам смрвљен, моје мисли су ишле као по некој стрмини, претећи да се стровале — губитак свести, уништење изгледаху ми као неизрецива милост.

Нисам имао због чега да идем Снауту или Сарторијусу, нисам могао замислити да би ико могао да састави целину од онога што сам до тада доживео, што сам видео и што сам дотицао властитим рукама. Као једини спас, бекство, објашњење — била би дијагноза лудила. Јесте: мора да сам полудео, и то одмах пошто сам приспео на Станицу. Океан је утицао на мој мозак — доживљавао сам халуцинације једну за другом, а чим је тако, не треба трошити снаге у узалудним покушајима решавања загонетки које у стварности не постоје, него треба тражити лекарску помоћ, позвати из радио-станице Прометеј или други неки брод, упутити сигнале СОС.

Тада се десило нешто што можда нисам очекивао: помисао да сам луд умирила ме је.

Чак и превише добро сам схватао Снаутове речи — ако се претпостави да је уопште постојао неки Снаут и да сам с њим икад разговарао, јер су халуцинације могле почети много раније — ко зна нисам ли још на Прометеју, у стању тешке умне болести, и није ли све што сам доживео само творевина мога раздраженог мозга? Ако сам ипак био болестан, могао сам оздравити, а то ми је давало барем наду у спасење, које ипак ни на који начин нисам могао да видим у испреплетеним кошмарима ових соларијских искустава која трају једва неколико часова.

Стога је ваљало спровести пре свега неки логички смишљен оглед са самим собом — experimentum crucis[2] — који би ми показао да ли сам стварно полудео и да ли сам жртва властите уобразиље, или пак да су, упркос апсурдности и невероватноће, моји доживљаји реални.

Размишљао сам тако посматрајући метални стуб носач који је подржавао носиву конструкцију аеродрома. Био је то челични јарбол који се дизао из зида, обложен испупченим лимом, обојен светлозеленом бојом; на неколико места, на отприлике, метар висине, лак се огулио, сигурно су га огулила ракетна колица која су туда пролазила. Дотакао сам челик, загревао га неко време руком, покуцао по обложеној ивици заштитног лима; може ли бунило да постигне такав степен реалности? Може — одговорих сам себи; најзад, то је била моја специјалност, разумевао сам се у то.

А да ли је измишљање оваквог кључног експеримента могуће? У почетку ми се учинило да није, пошто ће мој болесни мозак (ако је стварно болестан) производити све илузије какве од њега затражим. Јер не само у болести него и у најнормалнијем сну дешава се да разговарамо са особама које на јави не познајемо, да тим сањаним особама постављамо питања и чујемо њихов одговор; при том — иако су те особе у суштини само плодови наше сопствене психе, некако привремено оличени њени псеудосамостални делови, ми не знамо какве ће речи пасти из њихових уста све док нам се (у томе сну) не обрате. А у ствари то су речи које је препарирао онај издвојени део нашег сопственог ума, те смо, значи, дужни да их знамо већ у тренутку кад смо их сами измислили да бисмо их ставили у уста фиктивног лица. Према томе, ма шта да испланирам или остварим, увек сам могао себи казати да сам поступао баш онако како се поступа у сну. Ни Снаут, ни Сарторијус нису уопште морали да постоје у стварности, те је стога и постављање било каквих питања једноме или другоме од њих било узалудно.

Помислих да бих могао да употребим неки лек, неко средство са снажним дејством, на пример пејотл или други неки препарат који изазива омамљеност и шаролике визије. Доживљај таквих феномена доказао би ми да оно што сам прогутао постоји одиста и да је део материјалне стварности која ме окружује. Али и то — настављао сам мисао — не би био пожељан кључни експерименат, пошто сам знао како средство (које бих ипак морао сам да одаберем) морада делује, те је, значи, могло бити тако и да употреба тога лека, као и њиме изазвани ефекти представљају једнако творевине моје маште.

Већ ми се чинило да затворен у круг лудила нећу успети из њега да се отргнем — јер не може се мислити на други начин, сем мозгом, не могу се наћи изван самога себе да бих проверио нормалност процеса који се дешавају у телу, када ми нагло сину мисао исто толико проста колико и тачна.

Скочио сам са гомиле савијених падобрана и потрчао право у радио-станицу. Била је празна. Уз пут сам бацио поглед на зидни електрични часовник. Било је близу четири часа после поноћи, условне Станичне ноћи, јер је напољу владао румени освит. Покренух брзо апаратуру радио-везе далеког домета и чекајући да се загреју лампе, још једном учврстих у глави којим редом оглед треба да се обавља.

Нисам се сећао какав је дозивни сигнал аутоматске станице око соларског Сателоида, али нађох га на таблици која је висила изнад главног пулта. Послах депешу Морзеовом азбуком и после осам секунди стиже одговор. Сателоид, или тачније његов електрични мозак јавио се ритмички поновљеним сигналом.

Тада затражих да ми саопшти које подневке звездане полулопте Галаксије пресеца у размацима од двадесет и два секунда кружећи око Солариса, и то с тачношћу до петог десетинског места.

Затим седох и почех да чекам одговор. Стиже ми после десет минута. Откидох папирну траку са одштампаним резултатом и гурнувши је у ладицу (а чувао сам се да чак и не погледам на њу), донесох из библиотеке велике небеске карте, логаритамске таблице, алманах кретања активног сателита и неколико помоћних књига, након чега се бацих на тражење одговора на исто питање. Готово цео час прође ми у састављању једначина; не сећам се када сам се последњи пут толико нарачунао, ваљда још у време студија, на испиту из практичне астрономије.

Рачуне сам изводио на великом станичном рачунару. Моје резоновање ишло је овако: из карата неба треба да добијем цифре које се не подударају потпуно са подацима добијеним од Сателоида. Не потпуно, пошто Сателоид подлеже врло компликованим пертурбацијама под утицајем дејства гравитационих сила Солариса, оба његова сунца која круже једно око другог, као и локалних промена теже, изазваних од стране океана. Кад будем имао већ два низа бројева, оних које сам добио од Сателоида и које израчунам ослањајући се на небеске мапе, унећу у моје рачуне поправке; тада ће обе групе резултата морати да се поклопе до четвртог десетинског места; одступања ће остати само на петој децимали, јер ће бити изазвана непредвидивим дејством океана.

Но ако чак бројеви које ми је доставио Сателоид нису стварност, него само плод мога лудог ума, они ионако неће моћи да се поклопе са другим низом бројних датости. Мој мозак, наиме, може да буде болестан, али не би био — ни у каквим околностима — кадар да изведе рачун који обави велика станична машина за рачунање, јер би то захтевало много месеци времена. Према томе — ако се цифре буду поклапале — значиће да велики рачунар Станице одиста постоји, и да сам се њиме служио стварно, а не у бунилу.

Руке су ми се тресле кад сам вадио из ладице папирну телеграфску траку и док сам је ширио поред друге, шире траке, која је изишла из рачунара. Оба низа бројева су се поклапала онако као што сам предвидео, до четврте децимале. Одступања су се појавила тек на петој децимали.

Убацих све папире у ладицу. Значи, рачунар је постојао независно од мене; то је повлачило за собом реалност постојања Станице и свега што се налазило на њој.

Хтедох већ да затворим ладицу, кад приметих да је испуњена целим свежњем папира покривених нечијим нестрпљивим израчунавањима. Извадих га; на трен ока би ми јасно да је неко већ обављао оглед сличан моме, само с том разликом што је уместо података о звезданој полулопти затражио од Сателоида размере Соларисовог албеида у размацима од по четрнаест секунди.

Нисам био луд. Последњи зрачак наде се угасио. Искључих отпремник, испих остатак буљона из термоса и пођох на спавање.

5. ХАРИ

Израчунавања сам обављао с неким ћутљивим бесом и само ме је он држао на ногама. Био сам тако отупљен од умора да нисам био кадар да расклопим кревет у кабини и уместо да ослободим горње захвате, вукао сам за наслон све док се сва постељина није сручила на мене; кад најзад спустих кревет, збацих са себе одећу и рубље на под, и полусвесно падох на јастук, а да га нисам ваљано ни надувао. Заспао сам при запаљеној светлости, чак не знам ни када. Отварајући очи, имао сам утисак да сам спавао једва који мимут. Соба је била испуњена мрачним, црвеним сјајем. Било ми је хладно и пријатно. Лежао сам го, непокривен. Наспрам кревета, поред прозора који је био до половине незаклоњен, у светлости црвеног сунца неко је седео на столици. Била је то Хари, у белој хаљини за плажу, ноге пребачене преко ноге, боса, тамне косе зачешљање унатраг, танка тканина њене хаљине била је затегнута на грудима, руке опаљене до лаката била је опустила и непомично ме гледала испод својих црних трепавица. Посматрао сам је дуго, сасвим мирно. Моја прва мисао била је: «Како је добро што постоји такав сан у коме човек зна да сања.» Упркос томе више бих волео да она нестане. Склопио сам очи и почео да понављам у себи ту жељу врло интензивно, али када их отворих, она је седела исто као и пре. Усне је држала склопљене на свој начин, као да се спрема да звижди, али у њеним очима није било нимало смеха. Сетих се свега онога што сам мислио о сновима претходне вечери, пре но што сам заспао. Изгледала је потпуно исто као кад сам је последњи пут видео живу, а било јој је тада деветнаест година; сада би јој било двадесет и девет, али, наравно, није се нимало променила — мртви остају млади. Имала је исте оне очи које су се свему чудиле. Гледала ме је. Бацићу се на њу нечим — помислих — али мада је то био само сан, не могох се решити на то да се — чак ни у сну — бацам нечим на покојницу.

«Јадна мала», рекох, «дошла си да ме посетиш, а?»

Мало се уплаших, јер је мој глас зазвучао тако истинито, и цела соба и Хари — све је изгледало тако реално као што се може само замислити.

Неки пластичан сан, не само што је у боји, видим ту на поду много ствари које јуче када сам легао, нисам био чак ни приметио. Кад се пробудим — помислих — мораћу проверити да ли одиста ту леже, или су и оне производ сна, као и Хари…

«Намераваш ли да дуго тако седиш?…» упитах и приметих да говорим тихо, као да се бојим да ме неко не чује, као да је неко могао да чује оно што се дешава у сну!

Међутим, сунце се већ било мало дигло. Но — помислих — добро је и то. Легао сам за време црвеног дана, затим је морао да буде плави, а тек после опет други црвени дан. Пошто нисам могао непрекидно спавати петнаест часова, ово је «сигурно сан»!

Умирен, добро се загледах у Хари. Била је осветљена с леђа: прамен сунчаних зрака пробијајући се кроз пукотину завесе златио је плишани машак на њеном левом образу, а трепавице су бацале на њено лице дугу сенку. Била је дивна. Ето — помислих — какав сам ситничав чак и изван јаве: пазим и на кретање сунца, и на то да има ону своју јамицу тамо где је нема нико други сем ње, испод угла зачуђених усана; али више бих волео да се то ипак сврши. Јер морам се прихватити неког посла. И стиснух капке, трудећи се да се пробудим. Кад одједном чух шкрипу. Одмах отворих очи. Седела је поред мене на кревету и озбиљно ме посматрала. Осмехнух се ја њој и она се осмехну мени, и наже се нада мном; први пољубац био је лак, као да смо деца. Љубио сам је дуго. Може ли се тако искоришћавати сан? — мишљах. Али то чак и није издаја према њеној успомени, јер ето сањао сам лично њу. Још ми се никада то није догодило… Још нисмо ништа говорили. Лежао сам наузнак; кад диже лице, могах да загледам у њене мале, сунцем прожете, од стране прозора, ноздрве, које увек беху барометар њених осећања; вршцима прстију пређох преко њених ушних шкољки, које се беху заруменеле од пољубаца. Не знам да ли ме је то толико узнемирило; стално сам себи говорио да је ово сан, али срце ми се стезало.

Спремих се у себи да скочим из кревета; био сам припремљен на то да нећу у томе успети, у сну човек врло често не влада сопственим телом, које је као парализовано или одсутно, и пре сам рачунао на то да ћу се од те намере пробудити. Нисам се ипак пробудио, него сам сео, спустивши ноге на под. Нема друге, морам то довести до краја

— помислих. Али добро расположење ме потпуно напусти. Почех да осећам страх.

«Шта хоћеш?» упитах. Глас ми је био промукао, па морадох да се искашљем.

Махинално потражих босим ногама патике и пре но што сам се сетио да немам ту никаквих патика, тако се ударих по прсту, да сикнух. Но, сада ће бити крај! — помислих са задовољством.

Али ни овога пута се ништа није догодило. Хари се померила кад сам сео. Наслонила се леђима о наслон кревета. Хаљина јој је нежно подрхтавала одмах под вршком леве дојке, у такту куцања срца. Гледала ме је с мирном радозналошћу. Закључих да је најбоље да се истуширам, али ипак помислих да туш који се сања не може да пробуди човека.

«Откуда ти овде?» упитах.

Она диже моју руку и поче је подбацивати по старом обичају, дизала би вршке мојих прстију и хватала их.

«Не знам», рече. «Је ли то зло?»

И глас јој беше исти, низак, и тон расејан. Увек је говорила као да није много мислила о изговореним речима, као да је већ заузета нечим другим, и тиме је некад стварала утисак да је лакомислена, а понекад да не зна за стид, јер је на све гледала с пригашеним чуђењем, које се испољавало само у очима.

«Је ли… те неко видео?»

«Не знам. Дошла сам обично. Зар је то важно, Крис?»

Још се играла мојом руком, али њено лице није у томе учествовало. Намрштила се.

«Хари?…»

«Шта, драги?»

«Откуда си знала где сам?»

То ју је натерало да се замисли. Осмехујући се — имала је тако тамне усне да се, када би јела вишње, то не би познало — показа крајичке зуба.

«Појма немам. Смешно, зар не? Спавао си кад сам ушла, али те нисам пробудила. Нисам хтела да те будим, јер си злоћа. Злоћа и гњаватор», у такту тих речи енергичније је подбацила мој длан.

«Била си доле?»

«Била сам. Побегла сам оданде; тамо је хладно.»

Она пусти моју руку. Легавши постранце, забацила је главу унатраг тако да јој се сва коса расу на једну страну, и погледала ме је оним полусмешком који је престао да ме раздражује тек онда када сам је заволео.

«Али… Хари… али…» муцао сам.

Нагнух се над њом и померих кратки рукав њене хаљине. Одмах изнад белеге од цепљења против богиња, налик на цветак, истицао се црвен траг од убода. Иако сам се томе надао (јер сам стално сасвим махинално тражио остатке логике у немогућности) — осетих мучнину. Додирнух прстом ту раницу од ињекцијске игле, раницу коју сам после сањао годинама, тако да сам се будио јаучући на искиданој постељи, увек у истој пози, згрчен готово удвоје, онако као што је она лежала кад сам је нашао већ готово охлађену

— јер сам се трудио да учиним исто што и она, као да сам на тај начин хтео да измолим опроштај од њене успомене или да будем с њом у оним последњим минутима када је већ осетила дејство ињекције и кад се сигурно бојала. А бојала се увек чак и обичне повреде, није никад могла да поднесе бол, ни да види крв, а одједном је учинила нешто тако страшно, оставивши неколико речи на листићу упућеном мени. Имао сам тај листић међу папирима, носио сам га са собом стално, искрзан и већ у распадању на местима где је био савијен, али нисам имао храбрости да се с њим растанем — јер сам се хиљадама пута враћао тренутку када га је писала, и помисли на оно што је тада морала осећати. Убеђивао сам себе да је хтела то да учини као бајаги и да ме уплаши, једино што је доза испала — нехотице — превелика; сви су ме уверавали да је тако било, или да је то морала бити тренутна одлука, изазвана депресијом, изненадном депресијом. Нису ипак знали шта сам јој био рекао пет дана раније и како сам, да бих је што јаче погодио, покупио своје ствари, а она је, док сам се, паковао, рекла необично мирно: «Знаш шта то значи?…» — а ја сам се направио да не разумем, иако сам одлично разумео, али сам је сматрао кукавицом, и рекао сам јој и то — а сад је лежала преко кревета и гледала ме пажљиво, као да није знала да сам је убио.

«Ништа више ниси кадар?» упита. Соба је била црвена од сунца, у њеној коси је горео одблесак, а она тад баци поглед на своју руку; рука је од једном постала важна због тога што сам је ја толико дуго гледао, а кад спустих свој длан, она положи на њега свој хладни, глатки образ.

«Хари», рекох промукло, «то не може бити…»

«Престани!»

Очи су јој биле затворене, видео сам њихово подрхтавање под напрегнутим капцима, црне трепавице додиривале су образе.

«Где смо ми, Хари?»

«Код нас.»

«Где је то?»

Око јој се за тренатак отвори и одмах затвори… Помилова трепавицама мој длан.

«Крис!»

«Молим?»

«Мени је лепо.»

Седео сам над њом не мичући се. Дигох главу и угледах део кревета, Харину разбацану косу и моја гола колена у огледалу изнад умиваоника. Привукох стопалом једно од оних полустопљених оруђа што су била разбацана по поду и дигох га слободном руком. Вршак је био оштар. Ставих га на кожу одмах изнад места где се црвенео полуокругли, симетрични ожиљак, и зарих га у тело. Осетио сам бол. Посматрао сам крв која се у крупним капљама сливала низ унутрашњу површину бутине и тихо капала на под.

Било је то узалуд. Све јасније постајаху ужасне мисли које су ми пролазиле кроз главу, више нисам себи говорио «то је сан», одавно сам престао у њега да верујем, сада сам мислио «морам да се браним». Погледао сам на њена леђа, која су под белом тканином прелазила у извијеност бедара, боса стопала су јој висила изнад пода. Сегох према њима, лако обухватих њену румену пету и предох прстима по табану.

Био је нежан као у новорођенчета.

У ствари сам већ поуздано знао да то није Хари — и готово сасвим — да она сама то не зна.

Њена боса нога помери ми се у руци, а њене тамне усне развукоше се у безгласан смех.

«Престани», шапну.

Благо ослободих руку и устадох. Био сам још го. Облачећи се журно, опазих како је села на кревету. Гледала ме је.

«Где су твоје ствари?» упитах и одмах пожалих због питања.

«Моје ствари?»

«Шта, зар имаш само ту хаљину?»

Сада је то већ било игра. Трудио сам се да се држим намерно ноншалантно, обично, као да смо се јуче растали и као да се никад нисмо растајали. Она устаде и познатим ми лаким и снажним покретом стресе сукњу да би се исправила. Моје речи су је заинтригирале, мада ништа не рече. Обухвати собу погледом, први пут пословним, истражујућим и врати се к мени очито зачуђена.

«Не знам…» рече беспомоћно. «Ваљда у орману?…» додаде и одшкрину врата. «Не, тамо су комбинезони», одговорих. Нађох поред умиваоника електрични апарат и почех се бријати. Више сам волео да при том не стојим окренут ледима према девојци, па ма ко она била.

Ходала је по кабини, завирила у све углове, погледала кроз прозор, најзад се приближила мени и рекла:

«Крис, имам утисак као да се нешто догодило?» Прекиде. Чекао сам држећи искључен апарат у рукама. «Као да сам нешто заборавила… као да сам много заборавила. Знам… сећам се само тебе… и… и ничег више.» Слушао сам то трудећи се да владам својим лицем. «Јесам ли била… болесна?»

«Но… могло би се то тако назвати. Да, извесно време си била мало болесна.»

«Аха, то је сигурно зато.»

И већ се разведрила. Не умем да кажем шта сам преживљавао. Док је ћутала, корачала, седала, осмехивала се, увереност да имам пред собом Хари било је јача од мучног страха, а опет, као баш у том тренутку, чинило ми се да је то Хари упрошћена, сужена на неколико карактеристичних одзива, гестова, покрета. Пришла ми је сасвим близу, притиснула стиснуте песнице на моје груди, одмах под вратом, и упитала:

«Како је с нама? Добро или лоше?»

«Не може боље бити», одговорих.

Она се лако осмехну.

«Кад тако кажеш, значи да не ваља.»

«Али није, Хари, драга; знаш, морам сада да изиђем», рекох журно. «Причекаћеш ме овде, је ли? А можда си… гладна?» додадох, јер сам сам осећао све јачу глад.

«Гладна? Нисам.»

Одмахну главом, да јој се просто заталаса сва коса.

«Треба да те чекам? Дуго?»

«Можда сат», почех, али она ме прекиде.

«Идем с тобом.»

«Не можеш са мном, јер ја морам да радим.»

«Идем с тобом.»

То је била потпуно друга Хари: она ранија никад се није наметала. Никад.

«Дете, то је немогуће…»

Гледала ме је одоздо, и одједном ме ухватила за руку. Пређох слободном руком дуж њене подлактице навише, рука јој беше пуна и топла. Нисам уопште желео, али било је то готово миловање. Моје тело јој је изјављивало љубав, хтело ју је, привлачило ме њој изван разума, изван аргумената и страха.

Трудећи се по сваку цену да сачувам мир, понових:

«Хари, то је немогуће: мораш овде да останеш.»

«Не.»

Како је то зазвучало!

«Зашто?»

«Н… не знам.» Погледа око себе и опет диже поглед према мени. «Не могу…» рече сасвим тихо.

«Али зашто?»

«Не знам. Не могу. Чини ми се… чини ми се…» Очито је тражила у себи одговор, а кад га је нашла, било је то за њу откриће. «Чини ми се да морам стално… да те гледам.»

Пословна интонација одузе тим речима смисао изражавања осећања; то је било нешто друго. Под таквим утиском захват којим сам је држао одједном се промени — иако се споља ништа није променило; гледајући јој у очи почео сам да савијам њене руке унатраг, и тај покрет, најпре мало неодлучан, поче некуда да води — нађе свој циљ. Погледом сам већ тражио нешто чиме бих могао да је вежем.

Њени лактови искренути унатраг ударише лако један о други, и истовремено се напрегнуше снагом која тај мој захват учини узалудним. Борио сам се можда секунд. Чак и атлета, пресавијен уназад као Хари, једва дотичући врховима стопала под, не би успео да се ослободи, али она, с лицем које у томе није учествовало, слабо, несигурно насмешена, раскину мој захват, усправи се и опусти руке.

Њене очи посматраху ме с оном истом мирном радозналошћу као и на самом почетку кад сам се пробудио, као да није била свесна мога очајничког напора од малочас, диктираног нападом страха. Сада је стајала пасивно и на нешто чекала — истовремено равнодушна, усредсређена и малчице свим тим зачуђена.

Руке ми саме клонуше. Оставих је на средини собе и пођох према полици поред умиваоника. Осећао сам да сам ухваћен у незамисливу замку и тражио сам излаза, размишљајући о све безобзирнијим начинима. Да ме је неко упитао шта се са мном догађа и шта то све значи, не бих био кадар да изустим ни речи, али био сам већ свестан да оно што се на Станици дешава с нама свима представља неку целину, исто тако страшну колико и неразумљиву, али нисам ипак о свему томе мислио у том тренутку, јер сам се трудио да пронађем неки трик, неки потез који би ми омогућио бекство. Не гледајући, осећао сам на себи Харин поглед. Изнад полице се налазила у зиду мала приручна апотека. Отприлике ми је била позната њена садржина. Нађох теглицу с таблетама за спавање и убацих четири таблете — максималну дозу — у чашу. Нисам своје манипулације чак ни скривао од Хари. Тешко је рећи зашто. Нисам о томе размишљао. Налио сам у чашу вреле воде, сачекао да се таблете растопе и пришао Хари која је још стајала на средини собе.

«Љутиш се?» упита тихо.

«Не. Испиј ово.»

Не знам зашто сам претпостављао да ће ме послушати. И заиста, без речи је узела чашу из мојих руку и испила сву садржину надушак. Вратих празну чашу на сточић и седох у угао између ормана и библиотечке полице. Хари ми полако приђе и седе на под поред фотеље, онако као што је некад чинила, скупивши ноге под себе, и исто тако познатим ми покретом забаци косу унатраг. Иако више уопште нисам веровао да је то она, сваки пут када бих је у тим малим навикама препознавао, нешто би ме стезало за грло. Било је то несхватљиво и страшно, а најстрашније што сам и ја сам морао да се понашам дволично, правећи се да сматрам да је она Хари, јер је она сама сматрала да је Хари и у свом поступању није ништа чинила лукаво. Не знам како сам дошао до закључка да је баш тако, али за мене је то било сигурно, ако је уопште могло да буде још нешто сигурно.

Седео сам, а девојка се леђима наслонила на моја колена, њена коса је голицала моју непомичну руку, и тако смо остали готово без покрета. Неколико пута бацао сам поглед на часовник. Прошло је пола часа и успављујуће средство је морало већ почети да делује. Хари нешто тихо прогунђа.

«Шта кажеш?» упитах, али она не одговори. Примао сам то као знаке све веће сањивости, иако сам, истину говорећи, у дну душе сумњао да ће лек дејствовати. Зашто? Ни на то питање не налазим одговора. Највероватније зато што је моја подвала била чак превише проста.

Њена глава се полако опустила на моја колена, тамна коса сасвим ју је прекрила, и она је дисала одмерено као човек који спава. Сагох се да бих је пренео на кревет, а она ме одједном, не отварајући очи, зграби лако за руку и прсну у оштар смех.

Укочих се, а Хари се просто зацењивала од смеха. Зажмиривши тако да су јој очи остале налик на прорезе, гледала ме је наивно и истовремено лукаво. Седео сам неприродно укрућен, заглупљен и беспомоћан, а она се закикота још једном, приби образ уз моју руку и ућута.

«Зашто се смејеш?» упитах одрвењеним гласом. Исти такав израз мало немирне замишљености појави се на њеном лицу. Она удари прстом по своме малом носу и најзад рече уздахнувши:

«Ни сама не знам.» У томе је зазвучала искрена изненађеност. «Понашам се као глупача, је ли?» прихвати. «Тако ми се одједном некако… али и ти си красан: седиш надувен као… као Пелвис…»

«Као ко?» упитах, јер ми се учини да лоше чујем.

«Као Пелвис, знаш, онај дебели…»

Ето, Хари ван сваке сумње није могла знати Пелвиса нити је могла чути за њега од мене из простог разлога што се он вратио са своје експедиције добре три године после њене смрти. Ја га такође насам познавао до тога времена и нисам знао да председавајући седницама Института има несносни обичај протезања састанака до у бескрај. Звао се он, уосталом, Пеле Вилис, од чега је настао скраћени надимак, за који такође пре његова повратка нисам знао.

Ослонила је лактове на моја колена а гледала ми у очи. Ставих руке на њене мишице и полако их померих према раменима, док се готово не саставише на њеном обнаженом врату. Под прстима сам осетио ритмичке откуцаје била. Могло је то најзад, бити миловање и, судећи по њеном погледу, није га другачије ни примала. У ствари, ја сам се уверавао да је њено тело под додиром најобичније, топло људско тело и да се под мишићима крију у њему кости и зглобови. Гледајући у њене спокојне очи осетио сам ужасну жељу да нагло стиснем прсте.

Већ су ми се готово затварали, када се одједном сетих окрвављених Снаутових руку — и пустих је.

«Како ти гледаш…» рече она мирно.

Срце ми је тако лупало да нисам био кадар да се одазовем. Затворих за тренутак очи.

Одједном ми се оцрта цео план поступања, од почетка до краја, са свим појединостима. Не губећи ни тренутка, устадох из фотеље.

«Морам да идем, Хари», рекох, «а ако баш хоћеш, хајде са мном.»

«Добро.»

Она скочи на ноге.

«Зашто си боса?» упитах, прилазећи орману и издвајајући између шарених комбинезона два, један за себе и један за њу.

«Не знам… мора да сам негде затурила ципеле…» рече несигурно. Пустих то мимо ушију.

«Преко хаљине нећеш ово моћи да обучеш, мораћеш да је скинеш.»

«Комбинезон?… А шта ће ми?» упита, почевши истовремено да скида хаљину, али се одмах показа нешто чудно: да ју је немогуће било свући, пошто није имала много могућности да се раскопча. Црвена дугмад на средини била су само украс. Недастајао је било какав рајсфершлус или пређица. Хари се збуњено смешкала. Правећи се да је то нешто најобичније на свету, дигох с пода инструмент сличан скалпелу и засекох тканину тамо где се на леђима завршавао изрез. Сад је могла да скине хаљину преко главе. Комбинезон је за њу ипак био мало преширок.

«Полетећемо?… Али и ти такође?» поче да испитује кад смо, већ обучени, напуштали собу. Ја само климнух главом. Ужасно сам се бојао да не сретнемо Снаута, али ходник који је водио према аеродрому био је празан, а врата радио-станице поред којих смо морали проћи беху затворена.

На Станици је још владала мртва тишина. Хари је посматрала како малим електричним колицима извлачим ракету из средњег бокса на слободан колосек. Проверих, по реду, стање микрореактора, затим даљинског управљача и млазница, после чега заједно са стартним колицима прегурах ракетно пуњење на кружни, ваљкасти плато стартног штита под централним левком куполе, одгурнувши најпре оданде празну капсулу којом сам био допутовао.

Ово што сам сад припремао био је бродић који је служио за одржавање везе између Станице и Сателоида, коришћен за превоз товара а не људи, сем у изузетним случајевима, јер га је било немогуће отворити споља. Управо то ми је ишло наруку и представљало је део мога плана. Нисам намеравао, разуме се, да испалим ракету, него сам све радио као да је припремам за прави старт: Хари, која ме је толико пута пратила на мојим путовањима, помало се разумевала у то. Проверих још изнутра стање апаратуре за климатизацију и кисеоник, ставих у покрет једну и другу, а кад се запалише контролне лампе након укључивања главног струјног кола, изиђох из тесног смештаја а показах га Хари, која стајаше крај лествица.

«Уђи унутра.»

«А ти?»

«Ући ћу после тебе. Морам да затворим иза нас поклопац.»

Није ми се чинило да би могла унапред да прозре лукавство. Кад се попе степеницама унутра, протурих кроз отвор главу а упитах може ли удобно да се смести, а када чух глухо «да», придављено тесноћом простора, повукох се и снажно залупих капак. У два покрета убацих обе ригле у лежишта и спремљеним кључем почех да притежем пет шрафова који су учвршћивали оклоп у жлебовима.

Заоштрена цигара стајала је усправно, као да је одиста требало за тренутак да полети у пространство. Знао сам да јој се, затвореној тамо, неће ништа догодити — у ракети је било довољно кисеоника, па чак и нешто намирница, уосталом уопште нисам имао намеру да је тамо држим вечито затворену. Желео сам по сваку цену да добијем макар неколико часова слободе, да бих начинио планове за даљу будућност и да бих ступио у контакт са Снаутом, сада већ изједначен у правима.

Када сам завршио стезање претпоследњег завртња, осетих како метални потпорњи на којима стоји ракета, која се држала само на избочинама с трију страна, лако подрхтавају, али сам помислио да сам то ја сам, радећи журно великим кључем, нехотице уздрмао челични брод.

Када се ипак одмакох неколико корака, угледах нешто што не бих желео да угледам још једном.

Цела ракета се тресла, забацивана серијама удара који су долазили изнутра, али каквих удара! Да је на месту црнокосе, витке девојке био у бродићу челични аутомат, сигурно не би покренуо масу од осам тона у такво грчевито подрхтавање.

Одрази светлости са аеродрома, који су падали на његову углачану површину, сада су се преливали и дрхтали. Никакве ударе уосталом нисам чуо, унутар ракете владала је апсолутна тишина, само што су широко растављене ноге скеле на којој је стајала ракета, изгубиле оштрину цртежа и вибрирала су као струне. Учесталост тих вибрација била је таква да сам се уплашио за целину оклопа. Причврстих последњи шраф уздрхталим рукама, бацих кључ и скочих с лествица. Повлачећи се полако унатраг, видех како завртњи амортизатора, срачунатих једино на стални притисак, играју у својим стезним прстенима. Учини ми се да оклопна навлака губи свој монолитни блесак. Као луд скочих ка пулту за даљинско управљање, обема рукама гурнух навише полугу за стављање у покрет реактора и везе; и тада из звучника који је био повезан са унутрашњошћу ракета, изби продорно нешто између цвиљења и звиждука, нешто потпуно другачије од људског гласа, али ја ипак разбрах у њему понављане, отегнуте крике: «Крис! Крис! Крис!»

Уосталом, нисам то чуо разговетно. Крв ми је шикљала из огуљених зглавака, како сам хаотично и силовито журио да покренем ракету. Плавичасти блесак расу се по зидовима, из стартног штита под издувним цевима дигоше се облаци прашине, све се претвори у стуб живих варница и изнад свих гласова разлеже се висока, отегнута грмљавина. Ракета се диже на три пламена који се одмах претворише у један ватрени стуб и, остављајући иза себе уздрхтале вреле облаке, излете кроз отвор лансирног уређаја. Заклони га одмах затворише, аутоматски покренути компресори почеше одмах да испирају свежим ваздухом халу у којој се ковитлао оштар дим. Нисам био свестан ничега од свега тога. Ослоњен рукама о пулт, с лицем које ми је још горело живом ватром, с косом сковрчаном и опаљеном од топлотног удара, грчевито сам хватао ваздух, пун смрада од изгоретине и задаха јонизације, карактеристичног као озон. Иако сам у тренутку старта инстинктивно затворио очи, стартни пламен ме је ипак ошамутио. Извесно време видео сам само црне, црвене и златне колутове. Мало-помало разиђоше се. Дим, прашина и магла нестајаху, увлачени у вентилационе цеви које су отегнуто јечале. Прво што успех да видим био је екран радара, који је зеленкасто светлео. Почех да тражим ракету, маневришући рефлектор-антеном. Кад је најзад ухватих, била је већ изнад атмосфере. У животу још нисам отправио ракету на тако луд и слеп начин, немајући појма какво да јој дам убрзање ни уопште куда да је пошаљем. Помислих да ће најпростије бити ако је уведем у кружну орбиту око Солариса, мање-више на висини од хиљаду километара, и тада ћу моћи да искључим моторе, јер колико год радили, нисам био сигуран да неће наступити каква катастрофа непредвиђених последица. Орбита од хиљаду километара била је — како сам се уверио из табеле — стационарна. Ни она, право говорећи, није ништа гарантовала, али то је напросто био једини излаз који сам видео.

Нисам се усуђивао да поново укључим звучник који сам био искључио одмах после старта. Пре бих учинио не знам шта, само да се не изложим опасности да поново чујем онај ужасни глас, у коме није било ничег људског. Сви привиди су — то сам могао себи да кажем — раскидани, и кроз привид Хариног лица почело је да се пробија друго, право лице, наспрам кога је алтернатива лудила постајала заиста као ослобођење.

Био је један час када сам напустио аеродром.

6. «МАЛИ АПОКРИФ»

Кожа на лицу и рукама била ми је опарена. Сетих се да сам у апотеци, када сам тражио успављујуће таблете за Хари (смејао бих се сада својој наивности, само да сам могао), запазио теглицу масти против опекотина, те пођох у своју кабину. Отворих врата и у црвеној светлости сунчева заласка угледах да у фотељи, поред које је пре тога клечала Хари, неко седи. Страх ме парализова, панично се тргох унатраг да се бацим у бекство; трајало је то само делић секунде. Онај у фотељи диже главу. Био је то Снаут. С ногом пребаченом преко ноге, окренут леђима према мени (још је носио оне исте панталоне, нагореле реактивима) прелиставао је неке папире. На столу пред њим била их је читава гомила. Кад ме виде, остави их све и за тренутак остаде загледан у мене, намрштен, с наочарима које су му биле спуштене на вршак носа.

Приђох без речи умиваонику, извадих из апотеке полутечну маст и почех да мажем највише опарена места на челу и образима. Срећом, нисам био много натекао а, захваљујући томе што сам био чврсто зажмурио, очи су ми остале неповређене. Неколико већих мехурова на слепоочници и образу пробо сам стерилном иглом за ињекције и истиснуо из ње серумску течност. Потом залепих на лице два комада овлажене газе. Снаут ме је све време пажљиво посматрао. Нисам на то обраћао пажњу. Кад најзад заврших ове операције (а лице ме је све жешће пекло), седох у другу фотељу. Најпре сам морао да скинем с ње Харину хаљину. Била је то сасвим обична хаљина, изузев компликације са дугметима којих није било.

Држећи руке сплетене на шиљатом колену, Снаут је критички пратио моје кретање.

«Но, шта је, да поразговарамо?» проговори кад седох.

Не рекох ништа, притискајући газу, која поче да ми клизи са образа.

«Имали смо госте, а?»

«Да», одговорих сухо. Нисам имао ни најмање воље да прихватим његов тон.

«И решили смо их се? Но, но, ватрено си се бацио на то.»

Дотаче кожу на свом челу, која се још љуштила. Била се већ почела образовати нова покожица, која је стварала црвене пеге. Загледах се у њих запањено. Како ми досад такозвана опаљеност Снаута и Сарторијуса није била јасна? Стално сам мислио да је то од сунца — а на Соланису се нико не сунча…

«Али почео си ваљда скромно?» говорио је не обраћајући пажњу на блесак наглог разумевања који се могао прочитати у мојим очима. «Разни наркотици, венена, слободна американка — а?»

«Шта хоћеш? Можемо да поразговарамо равноправно. Али ако желиш да се измотаваш, боље иди.»

«Понекад човек и нехотице постаје будала», рече. Диже на мене полузатворене очи.

«Нећеш ме убедити да ниси употребио конопац ни чекић? А мастионицом ниси можда гађао, као Лутер? Ниси? Хеј», искриви се, «па ти си права јуначина! Чак и умиваоник цео, уопште ниси покушавао да разбијеш главу, ништа; собу уопште ниси демолирао, него онако сместа, цап-цап, запаковао, испалио, и крај?!»

Погледа на часовник.

«Једно два а можда и три часа требало би, према томе, да имамо слободна», заврши. Гледао ме је, гледао с непријатним осмехом, и наставио:

«Значи, кажеш, да ме сматраш за свињу?»

«За крајњу свињу», потврдих јасно.

«Стварно? А поверовао би да сам ти рекао? Поверовао би макар у једну реч?»

Ћутао сам.

«Гибаријану се то догодило првом», настави, с оним лажним осмехом. «Затворио се у својој кабини и разговарао је само кроз врата. А ми, претпостављаш, шта смо закључили?»

Знао сам, али сам више волео да ћутим.

«Наравно. Закључили смо да је полудео. Рекао нам је понешто кроз врата, али не све. Можда чак и претпостављаш зашто је прикрио ко је код њега? Па већ знаш: suum cuique[3] … Али! он је био прави истраживач. Затражио је да му пружимо шансу.»

«Какву шансу?»

«Па ето, покушавао је, претпостављам, да то некако класификује, да среди, да разреши, радио је ноћу. Знаш шта је радио? Сигурно знаш!»

«Она израчунавања», рекох. «У ладици. У радио-станици. То је он?»

«Да. Али тада још ништа о томе нисам знао.»

«Колико је дуго то трајало?» «Гостопримство? Ваљда недељу дана. Разговори кроз врата. Но, шта се тамо догађало? Мислили смо да има халуцинације и да је моторично узбуђен. Давао сам му скополамин.»

«Како — њему?!»

«Па да. Узимао је, али не за себе. Експериментисао је. Тако је то ишло.»

«А ви?»

«Ми? Трећег дана одлучили смо да се пробијемо у његову кабину да провалимо врата ако не буде друге, хтели смо да будемо племенити, да га лечимо.»

«А… онда зато!» оте ми се.

«Да.»

«И тамо… у оном орману…»

«Да, драги дечко! Да. Није знао да су у међувремену и нас посетили гости. И нисмо могли више њиме да се бавимо. Али није то знао. Сада већ… постоји… извесна рутина.»

Рекао је то тако тихо, да сам последњу реч више закључио по смислу, но што сам ја чуо. в

«Чекај, не разумем», рекох. «Како онда, морали сте ваљда да чујете. Сам кажеш да сте прислушкивали. Морали сте чути два гласа, и онда…»

«Не. Само његов глас, а ако су се чак и чули нејасни шумови, ваљда разумеш да смо све приписивали њему…»

«Само његов?… Али… зашто?»

«Не знам. Имам, додуше, извесну теорију о овом проблему. Али мислим да не вреди с њом журити, тим пре што никакво објашњење не помаже. Да. Али ти си морао угледати нешто већ јуче, иначе би нас обојицу сматрао лудацима?»

«Мислио сам да сам полудео.»

«Ах, тако! И никог ниси видео?»

«Видео сам.»

«Кога?!»

Његова гримаса више није била смешак. Дуго сам га гледао пре но што одговорих:

«Ону… црну…»

Ништа не рече, али његово згрчено и напред нагнуто тело ипак се мало олабави.

«Могао си ме ипак упозорити», почех, већ с мањим убеђењем.

«Па упозорио сам те.»

«Али како!»

«На једини могућ начин. Схвати, нисам знао ко ће то бити. Нико то није знао, не може се унапред знати…»

«Слушај, Снауте, неколико питања. Ти знаш то… већ извесно време. Да ли та… то… шта ће с њом бити?»

«Мислиш, да ли ће се вратити?»

«Да.»

«Хоће и неће.»

«Шта то значи?»

«Вратиће се иста као у почетку… прве посете. Напросто неће ништа знати или, да будем одређенији, понашаће се као да свега тога што си урадио да би је се решио, никад није било. Ако је на то не примораш ситуацијом, неће бити агресивна.»

«Каквом ситуацијом?»

«То зависи од околности.»

«Снауте!»

«Шта хоћеш да знаш?»

«Не можемо дозволити себи луксуз да кријемо један од другог.»

«То није луксуз», прекиде ме сухо. «Келвине, чини ми се да ти још не схваташ… или, чекај!» Очи му блеснуше.

«Можеш ли да кажеш ко је ту био?!»

Прогутах пљувачку. Оборих главу. Нисам хтео да му гледам у очи. Више бих волео да је то био неко други, а не он. Али нисам имао избора. Газа са образа се одлепила и пала ми на руку. Стресох се од склиског додира.

«Жена, коју…»

Не доврших. «Убила се. Убризгала себи…»

Чекао је.

«Извршила самоубиство?…» упита, видећи да ћутим.

«Да.»

«То је све?»

Ћутао сам.

«То не може бити све…»

Дигох брзо главу. Није ме гледао.

«Откуд знаш?»

Не одговори ми.

«Добро», рекох. Облизах усне. «Посвађали смо се. У ствари, нисмо. Него сам јој ја рекао, знаш како се говори у љутњи. Покупио сам траље и одселио се, ставила ми је на знање, није да је рекла непосредно, али кад се с неким живи годинама, то није ни потребно… Био сам уверен да говори само онако — да би се бојала да то учини, и баш сам јој то… такође рекао. Сутрадан се сетих да сам у ладици оставио те… ињекције; знала је за њих — донео сам их из лабораторије, биле су ми потребне — тада сам јој рекао какво је њихово дејство. Уплашио сам се и хтео сам да пођем по њих, али после сам помислио да би то изгледало као да сам њене речи примио озбиљно и… оставио сам то тако, но кад сам трећег дана ипак пошао, јер никако нисам био миран… кад сам стигао… била је већ мртва.»

«Ах, ти невини дечко!..»

Скочих на ноге од беса. Али кад га погледах, схватих да се не подсмева. Као да га први пут видим. Лице му беше сиво, неизрециви замор оцртавао се у дубоким борама његова лица, изгледао је као човек тешко болестан.

«Зашто тако говориш?» упитах чудно обесхрабрен.

«Зато што је та историја трагична. Не, не», додаде брзо, видећи да сам се покренуо, «још не разумеш. Дабогме, можеш то најчешће да преживљаваш, да сматраш себе убицом, али…Ј:о није најгоре.»

«Шта ти говориш!» рекох подругљиво.

«Драго ми је што ми не верујеш, заиста. Оно што се догодило може да буде страшно, али најстрашније је оно што се… није догодило. Никад.»

«Не разумем…» рекох тихо. Заиста ништа нисам схватао. Он климну главом.

«Нормалан човек», рече. «Шта је нормалан човек? То је онај који никад није учинио ништа гадно? Да, али зар никад није о томе помислио? А можда није чак ни помислио, него је нешто у њему помислило, изројило се, пре десет или тридесет година, можда се одбранио од тога и заборавио, и није се тога плашио, јер је знао да никад није то спровео у дело. Да, а сад замисли да одједном, усред дана, међу другим људима, сусреће ТО отеловљено, приковано уз себе, неуништиво, шта тада? Шта имаш тада?»

Ћутао сам.

«Станицу», рече тихо. «Тада имаш Станицу Соларис.»

«Али… шта то најзад може да буде?» упитах колебајући се, «ниси ипак злочинац или Сарторијус…»

«Добро, па ти си психолог, Келвине!» прекиде ме нестрпљиво. «Ко није имао кадгод такав сан? Фантазије? Помисли на… фетишиста, који се заљубио, шта га знам, у комадић прљавог рубља, који, ризикујући својом кожом, осваја претњом и молбом тај свој најдражи, одвратни крпуљак, то мора да је забавно, а? Који се истовремено гади објекта своје пожуде и лудује за њим и спреман је да за њега живот да, изједначујући се можда у осећањима с Ромеом и Јулијом… Такве ствари се дешавају. Додуше, разумеш ваљда да морају да постоје ствари… ситуације… такве да се нико није усудио да их оствари, изван својих мисли, некад у једном тренутку омамљености, пада, лудила, назови то како хоћеш. Након чега реч постаје тело. То је све.»

«То је све», понових бесмислено, дрвеним гласом. У глави ми је брујало. «Али, Станица? Шта има с тим Станица?»

«Ти се ваљда правиш», промумла. Гледао ме је испитивачки. «Па стално ти говорим о Соларису, само о Соларису, ни о чем другом. Нисам ја крив ако се то тако драстично разликује од твојих очекивања. Уосталом, довољно си већ преживео да би бар могао да ме саслушаш до краја. Крећемо у космос, спремни на све, то значи на самоћу, на борбу, на мучеништво и смрт. Из скромности не говоримо то гласно, али мислимо понекад да смо дивни. Међутим, међутим то није све, а наша спремност показује се само као поза. Уопште нећемо да освајамо космос, хоћемо само да проширимо Земљу до космичких граница. Једне планете треба да су пустињске, попут Сахаре, друге ледене као пол или тропске као бразилска џунгла. Хумани смо и племенити, нећемо да освајамо друге расе, хоћемо само да им пренесемо наше вредности и у замену да преузмемо њихово наслеђе. Сматрамо се витезовима светог Контакта. То је друга лаж. Не тражимо никога осим људи. Нису нам потребни други светови. Потребна су нам огледала. Не знамо шта да радимо с другим световима. Доста нам је овај један, а већ се њиме давимо. Хоћемо да нађемо сопствену, идеализовану слику; то треба да буду глобови, цивилизације савршеније од наше, а у другима се надамо, опет, да ћемо наћи слику наше примитивне прошлости. Међутим, на другој страни је нешто што не примамо, одчега се бранимо, а у ствари са Земље нисмо довезли само дестилат врлина, херојски кип Човека! Долетели смо овамо такви какви одиста јесмо, а када нам друга страна показује ту истину — онај њен део који прећуткујемо — не можемо с тим да се помиримо!»

«Па шта је то?» упитах саслушавши га стрпљиво.

Оно што смо хтели: контакт са другом цивилизацијом. Имамо тај наш контакт! Огромно увећану, као под микроскопом, нашу сопствену, монструозну ругобу, наше лакрдијаштво и срамоту!

У његовом гласу подрхтавао је бес.

«Сматраш, дакле, да то… океан? Да то он чини? Али зашто? Врло важно, у овом тренутку механизам, него, за име бога зашто?! Зар мислиш озбиљно да жели да се поиграва нама? Или да нас кажњава?! То би тек била примитивна демонологија! Планета опседнута веома великим ђаволом, који ради задовољења своје жилице ђаволског хумора потура члановима научне експедиције женске вампире! Сам ваљда не верујеш у тако крајњи идиотизам?!»

«Тај ђаво уопште није тако глуп», процеди Снаут кроз зубе. Погледах га изненађено. Паде ми на ум да је најзад могао нервно да попусти, ако чак оно што се на Станици дешавало није можда било и лудило. Реактивна психоза?… сину ми у једном тренутку, када он, готово без гласа, поче тихо да се смеје.

«Постављаш ми дијагнозу? Сачекај још. У суштини, доживео си то у тако благој форми да још ништа не знаш!»

«Аха! Ђаво се нада мном смиловао», добацих. Разговор је почињао да ми бива досадан.

«Шта, у ствари, хоћеш? Да ти кажем какве планове против нас кује x билиона метаморфичне плазме? Можда никакве.»

«Како никакве?»

«Морао би знати да се наука бави само тим како се нешто дешава а не зашто се нешто дешава. Како? Па ето, почело је осам или девет дана након оног рендгенског експеримента. Можда је океан одговорио на зрачење неким другим зрачењем, можда нам је сондирао наше мозгове и извукао из њих нека психичка учахурења.»

«Учахурења?»

То поче да ме занима.

«Па да, процесе отргнуте од осталих делова, затворене у себе, угушене, зазидане, нека запаљива жаришта памћења. Понео се према њима као према рецепту, као према конструкционом плану… знаш ваљда колико међусобно личе један на други кристали хромозома и оних нуклеинских једињења цереброзида, која представљају супстрат процеса памћења… Јер наследна плазма је плазма «која памти». Значи, извадио је то из нас, побележио, а после, знаш шта је било после. А зашто је то учињено? Тја! У сваком случају не зато да би нас уништило. То би му било много лакше. Уопште — при таквој технолошкој слободи — могао је у ствари све, на пример да нам свима подметне двојнике.»

«А!» повиках, «значи зато си се онако уплашио прве вечери кад сам стигао!»

«Да. Уосталом», додаде, «можда је то и учинио. Откуд знаш да ли сам ја одиста онај честити стари Пацов који је долетео овамо пре две године…»

Поче тихо да се смеје, као да му моја запањеност даје богзна какву сатисфакцију, али одмах престаде. «Не, не», прогунђа, «и без тога је ово доста… Можда разлика има више, али ја знам само једну: мене и тебе је могуће убити.»

«А њих не?»

«Не саветујем ти да покушаш. Ужасан призор!»

«Ничим?»

«Не знам. У сваком случају не отровом, ножем, ужетом…»

«Атомским бацачем?»

«Покушао би?»

«Не знам. Ако се зна да то нису људи.»

«Али у извесном смислу јесу. Субјективно су људи. Нису свесни свога… порекла. Приметио си то ваљда?»

«Да. Па онда… какојето?»

«Регенеришу се у најбржем темпу. У немогућем темпу, пред очима, кажем ти, и поново почињу да се понашају као… као…»

«Као шта?»

«Као наше представе о њима, они записи памћења, према којима…»

«Да, то је истина», сложих се. Нисам обраћао пажњу на то да ми се маст слива са опарених образа и капље на руку.

«Је ли Гибаријан знао?…» упитах одједном. Снаут ме пажљиво погледа.

«Да ли је знао ово што ми знамо?»

«Да.»

«Готово сигурно.»

«Откуд знаш, говорио ти је?»

«Није. Али нашао сам код њега једну књигу…»

««Мали апокриф»?!» повиках, скочивши с места.

«Да. А откуд ти можеш да знаш?» упита одједном узнемирен, заривши зенице у моје лице. Одмахнух одречно главом.

«Не бој се», рекох. «Видиш ваљда да сам опарен и да се уопште не регенеришем? У кабини је било писмо за мене.»

«Та шта кажеш?! Писмо? Шта је било у њему?»

«Веома мало. У ствари, белешка, не писмо. Библиографски упут на соларијски додатак уз тај «Апокриф». Шта је то?»

«Стара ствар. Могуће да има с тим нечег заједничког. Ево ти.»

Извади из џепа танку књижицу, увезану у кожу и излизану на угловима, и пружи ми је.

«А Сарторијус?…» добацих стављајући књигу у џеп.

«Шта Сарторијус? Свако се у таквој ситуацији понаша… како може. Он се труди да буде нормалан — за њега то значи: званичан.»

«Ех, сад…»

«Јесте! Био сам с њим једном у ситуацији, нису важне појединости, углавном таквој да нам је на осморицу остало петсто килограма кисеоника. Један за другим престајали смо да обављамо свакодневне послове, пред крај смо сви ишли брадати, једини он се бријао, чистио ципеле, такав је то човек. Наравно, ма шта да уради сада, биће то глумљење, комедија или злочин.»

«Злочин?»

«Па добро, не злочин. Морамо за то измислити неку нову реч. На пример «млазни развод». Да ли боље звучи?»

«Превише си духовит», рекох.

«А драже би ти било да плачем? Предложи нешто.»

«Ах, пусти ме на миру.»

«Не, говорим најозбиљније: сада знаш мање-више што и ја. Имаш ли какав план?»

«Добар си! Не знам шта ћу поћети кад… се опет јави, а мора се појавити?»

«Биће да мора.»

«А, у ствари, како улазе унутра, јер Станица је херметички затворена. Можда. оклоп…»

Он заврте главом.

«Оклоп је у реду. Појма немам како, само, најчешће имамо ГОСТЕ након буђења, а најзад треба с времена на време спавати.»

«Некакво закључавање?»* «Помаже накратко. Остају средства, но, сам знаш каква.»

Устаде. И ја устадох.

«Добро, слушај, Снауте… Мислиш на ликвидацију Станице, само хоћеш да то потекне од мене?»

Он заврте главом.

«То није тако просто. Наравно, увек можемо да побегнемо, макар на Сателоид, и оданде да упутимо СОС. Третираће нас, разуме се, као лудаке — некакав санаторијум на земљи, све дотле док све лепо не порекнемо — сам знаш да се дешавају случајеви скупног лудила на оваквим истуреним положајима… То можда не би било најгоре. Башта, мир, беле собице, шетње са болничарима…»

Говорио је сасвим озбиљно, с рукама у џеповима, загледан очима које не виде у угао собе. Црвено сунце већ је нестало иза хоризонта и гривасти таласи сјединили су се у мастиљасту пустињу. Небо је пламтело. Изнад тог двобојног предела, неизрециво суморног, пловили су облаци рубова белих као љиљан.

«Значи, хоћеш да бежиш? Или нећеш? Још не?» Осмехну се.

«Несаломиви освајачу… још ниси то испробао, јер не би тако наваљивао. Није реч о томе шта хоћу, него о томе шта је могуће.»

«Шта?»

«Ех, управо то не знам.»

«Значи, остајемо овде? Мислиш да ће се наћи средство…»

Снаут ме погледа, онако мршав, избраздана лица с кога се љуштила кожа.

«Ко зна. Можда ће се то исплатити», рече најзад. «О њему вероватно нећемо сазнати ништа, али можда о нама…»

Окрену се, узе своје папире и оде. Хтедох да га задржим, али из отворених уста не успех да истиснем глас. Није могло ништа да се учини; могао сам само да чекам. Приђох прозору и загледах се у крвавоцрни океан, готово не видећи га. Паде ми на ум да бих могао да се затворим у некој од ракета на аеродрому, али нисам то мислио озбиљно, било је превише глупо; пре или касније морао бих да изиђем. Седох крај прозора и извадих из џепа књигу коју сам добио од Снаута. Било је још довољно светлости, од ње су се заруменеле странице књиге, а цела соба је горела у црвенилу. Књига је представљала чланке и радове које је прикупио некакав Отон Равинцер, магистар филозофије — радови, уопште узев, од несумњиве вредности. Сваку науку прати увек некаква псеудо наука, њена чудна искошеност у умовима извесног типа; астрономија има свога карикатуриста у астрологији, хемија га је некад имала у алхемији, те је разумљиво што је рађање соларистике пратила права експлозија мисаоних монструма; Равинцерову књигу испуњавала је духовна храна управо таквог типа, пропраћена, истина — треба лојално признати — уводом који је написао сам Равинцер, у коме се он дистанцирао од овог паноптикума. Напросто је сматрао, не без разлога, да оваква збирка може да представља драгоцен докуменат времена, како за историчара тако и за психолога науке.

Бертонов извештај заузимао је у књизи почасно место. Састојао се из неколико делова. Први део представљао је препис његове књиге летења, веома лаконски.

Од четрнаест часова до шеснаест и четрдесет договорног времена експедиције записи су били лаконски и негативни.

Висина 1000 — или 1200 — или 800 метара — ништа није запажено — океан пуст. Понављало се то неколико пута.

Потом у 16,40: Диже се црвена магла. Видљивост 700 метара. Океан пуст.

17,00: Магла се згушњава, тишина, видљивост 400 метара, с проведрицама. Силазим на 200.

17,20: У магли сам. Висина 200. Видљивост 20–40 метара. Тишина. Пењем се на 400.

17,45: Висина 500. Маглени бедем до хоризонта. У магли — левкасти отвори кроз које се види површина океана. Нешто се у њима дешава. Покушавам да уђем у један од тих левака.

17,52: Видим неку врсту вира — избацује жуту пену. Опкољен магленим зидом. Висина 100. Спуштам се на 20.

На томе се завршава препис Бертонове књиге летења. Даљи ток такозваног извештаја представљао је извод из његове историје болести, или, тачније говорећи, био је то текст изјаве коју је Бертон издиктирао, испрекидан питањима чланова комисије: Бертон: Кад сам се спустио на тридесет метара, одржавање висине је постало тешко, јер су у том округлом простору, слободном од магле, владали силни ветрови. Морао сам да прионем уз кормила и зато извесно време — можда 10 или 15 минута — нисам гледао шта се дешава изван гондоле. Услед тога сам нехотице упао у маглу, убацио ме је у њу јак налет ветра. Није то била обична магла, него као нека емулзија, чини се колоидна, јер ми се ухватила на сва окна. Имао сам много муке да их очистим. Била је врло лепљива. Међутим, обртаји су ми редуковани за тридесет и нешто процената услед отпора какве је пропелеру пружала та некаква магла, тако да сам почео да губим висину. Пошто сам био врло ниско и пошто сам се бојао да се не срушим на таласе, дадох пун гас. Машина је одржала висину, али увис није ишла. Имао сам још четири патроне ракетних убрзача. Нисам их употребио помишљајући да би ситуација могла да се погорша и да ће ми тада затребати. При пуним обртајима настаде врло јака вибрација; схватио сам да ми се на пропелер хвата та емулзија; на сатовима носивости ипак сам стално имао нулу, те ништа с тим нисам могао да предузмем. Сунце нисам видео од тренутка када сам ушао у маглу, али у његовом правцу магла је фосфоризовала црвено. Кружио сам стално у нади да ћу најзад успети да излетим у једно од оних места слободних од магле и, заиста, пође ми то за руком неких пола часа касније. Излетех у слободан простор, готово савршено кружан, с пречником од неколико стотина метара. Његову границу представљала је магла која је снажно кључала, као дизана јаким конвексним струјама. Зато сам се трудио да остајем што је могуће више у средини «рупе» — јер је тамо ваздух био најмирнији. Тада запазих промену на површини океана. Таласи готово потпуно нестадоше, а површински слој те текућине — онога од чега се састоји океан — постаде полупрозиран, са задимљеностима, које су нестајале, док након краћег времена не наступи потпуна прозирност и могах кроз слој дебео ваљда неколико метара да видим у дубину. Тамо се гомилао као некакав жут муљ који је у танким, усправним млазовима ишао увис, а кад би испливао на површину, постајао би стакласто сјајан, почињао би да се узбуркава и пени, и да се згушњава; тада је бивао сличан веома густом, загорелом шећерном сирупу. Тај муљ или слуз скупљао се у дебеле чворове, израстао изнад површине, стварао карфиоласте узвисине и полако образовао разне облике. Поче да ме тера ка магленом зиду, те сам током неколико минута морао да спречавам тај покрет обртајима и крмом, а кад сам могао поново да погледам доле, под собом угледах нешто што је подсећало на врт. Јесте, врт. Видео сам патуљасто дрвеће и живе ограде, и стазе, не праве — све је то било од исте оне супстанце која се већ потпуно стегла, као жуткаст гипс. Тако је то изгледало; површина је снажно блештала, и ја се спустих што сам више могао, да бих то детаљније разгледао.

Питање: Јесу ли та дрвета и друго растиње које си видео имали лишће?

Бертонов одговор: Не. То је био само општи облик — као модел врта. Баш тако: модел. Тако је то изгледало. Модел, али ваљда природне величине. Мало затим све поче да пуца и да се ломи, а кроз пукотине, које беху потпуно црне, у таласима се утискивала на површину густа слуз и стезала се, један део се сливао, а део је остајао, и све је почело све енергичније да кључа, покрило се пеном и ништа осим ње више нисам видео. Истовремено магла поче да ме стеже са свих страна, те повећах обртаје и попех се на 300 метара.

Питање: Јеси ли потпуно уверен да је то што си видео подсећало на врт — и ни на шта друго?

Бертонов одговор: Да. Јер тамо сам приметио различите појединости; сећам се, на пример, да су на једном месту стајали у реду као квадратни сандучићи. Касније ми паде на ум да су то могле бити кошнице.

Питање: То ти је касније пало на ум? Али не у тренутку кад си то угледао?

Бертонов одговор: Не, јер је то све било као од гипса. А видео сам још и друге ствари.

Питање: Какве ствари?

Бертонов одговор: Не могу да кажем какве, јер нисам стигао да их тачно разгледам. Чинило ми се као да су под неким жбуновима била нека оруђа, били су то издужени облици са истуреним зубима, као гипсани одливи малих повртарских машина. Али у то нисам потпуно уверен. У оно прво јесам.

Питање: Зар ниси помислио да је то халуцинација?

Бертонов одговор: Не. Мислио сам да је то била фатаморгана. О халуцинацији нисам мислио, јер сам се осећао сасвим добро, а и зато што никад у животу нисам нешто слично видео. Кад сам се дигао на 300 метара, магла је пода мном била исцепана удубљењима, и изгледала ми је потпуно као сир. Неке од тих рупа биле су празне и видео сам у њима таласање океана, а у другима је нешто кључало. Сиђох у једно од таквих места и на четрдесет метара угледах да под површином океана — али сасвим плитко — лежи стена, која је личила на зид веома велике зграде; јасно се провидела кроз таласе и имала је редове правилних, правоугаоних отвора, попут прозора; а чак ми се учинило да се у неким прозорима нешто покреће. У то нисам баш сасвим сигуран. Тај зид поче полако да се диже и да израња из океана. Низ њега се сливала слуз у читавим водопадима и некакве слузаве творевине, нека жиличава згуснућа. Одједном се зид преломи на два дела и полете у дубину тако брзо да сместа нестаде. Повукох машину још једном увис и сада сам летео изнад саме магле, тако да сам је готово додиривао шасијом. Угледах следеће празно левкасто место — било је ваљда неколико пута веће од првога.

Већ издалека опазих нешто да плива, учини ми се, пошто је било светло, готово бело, да је Фехнеров скафандар, тим пре што је облик подсећао на човека. Начиних машином заокрет, врло оштар, бојао сам се да не прелетим преко тог места те да га више не нађем; тај облик се уто лако подиже и изгледало је као да плива или да до појаса стоји у води. Журио сам и спустио се тако ниско да осетих удар шасије о нешто меко, о гребен таласа, претпостављам, јер су на томе месту били велики таласи. Тај човек, јесте, то је био човек, није имао на себи скафандар. Но ипак се кретао.

Питање: Јеси ли видео његово лице?

Бертонов одговор: Јесам.

Питање: Којето био?

Бертонов одговор: То је било дете.

Питање: Какво дете? Јеси ли га видео кад год у животу? Било где?

Бертонов одговор: Не. Никад. У сваком случају, не сећам се. Уосталом, чим сам се приближио — а раздвајало ме је од њега око четрдесет метара, можда нешто више — разабрах да у њему ијна нешто што не ваља.

Питање: Шта под тим подразумеваш?

Бертонов одговор: Одмах ћу рећи. Најпре нисам знао шта је то. Тек нешто касније разабрах: било је необично велико. Мало је рећи огромно. Имало је ваљда нека четири метра. Тачно се сећам да се, кад сам шасијом ударио о талас, његово лице налазило нешто изнад мојег лица, и мада сам седео у кабини, ипак сам се морао налазити нека три метра изнад површине океана.

Питање: Ако је било такво велико, откуд знаш да је било дете?

Бертонов одговор: Зато што је то било врло мало дете.

Питање: Не мислиш, Бертоне, да је твој одговор нелогичан?

Бертонов одговор: Не. Уопште није. Јер сам видео његово лице. А уосталом, пропорције тела су му биле детиње. Изгледало ми је… готово као дојенче. Не, претерујем. Могло му је бити две или три године. Имало је црну косу и плаве очи, огромне! И било је голо. Потпуно голо; као новорођенче. Било је мокро, или, боље речено, клизаво, кожа му је сва сијала.

Тај призор је ужасно деловао на мене. Више нисам веровао ни у какву фатаморгану. Видео сам га превише јасно. Дизало се и спуштало, онако како се дизао и спуштао талас, али независно од тога и јсамо се кретало, и то је било одвратно!

Питање: Зашто? Шта је радило?

Бертонов одговор: Изгледало је, ето, као у неком музеју, као лутка, али као жива лутка. Отварало је и затварало уста и правило разне покрете, одвратне. Јесте, јер то нису били његови покрети.

Питање: Како то разумеш?

Бертонов одговор: Нисам му се приближио више од неких десет метара, двадесет ће бити можда најтачнија процена. Али већ сам рекао какво је било огромно и захваљујући томе видео сам га чак и превише добро. Очи су му сијале и уопште је давало утисак живог детета, само ти покрети, као да је неко покушавао… као да их је неко испробавао…

Питање: Потруди се да поближе објасниш шта то значи?

Бертонов одговор: Не знам да ли ћу моћи. Стекао сам такав утисак. Било је то интуитивно. Нисам о томе размишљао. Ти покрети су били неприродни.

Питање: Хоћеш ли да кажеш да су се, рецимо, те руке кретале тако како не могу да се покрећу људске руке, због ограничености покретљивости у зглобовима? Бертонов одговор: Не. Нипошто не. Само… ти покрети нису имали никаквог смисла. Сваки покрет уопштено нешто значи, нечему служи…

Питање: Тако мислиш? Покрети дојенчета не морају ништа да значе.

Бертонов одговор: Знам то. Али покрети дојенчета су нескладни, некоординирани. Уопштени. А ови су били, ево, знам: били су методични. Обављали су се редом, у групама, у серијама. Као кад би неко хтео да испита шта је то дете кадро да учини с рукама, а шта с трупом и устима, с лицем је било најгоре, претпостављам зато што је лице најизражајније, а ово је било као лице… не, не умем то да назовем. Било је живо, јесте, али ипак није било људско. То значи, црте су биле праве људске, и очи, и кожа, и све, али израз, мимика — нису били.

Питање: Јесу ли то биле гримасе? Знаш ли како изгледа лице човека кад има епилептични напад?

Бертонов одговор: Да. Видео сам такав напад. Разумем. Не, ово су били покрети крајње слободни и стални, складни или, како бих рекао, мелодични. Немам другу одредбу за то. А опет лице, с лицем је било исто. Лице не може да изгледа тако да једна половина буде весела а друга тужна, да један његов део прети или се боји, а други тријумфује или тако нешто; али с овим дететом је било баш тако. Осим тога, сви ови покрети и мимична игра одвијали су се највећом брзином. Ја сам тамо био врло кратко време, можда десет секунди. Чак не знам да ли и десет.

Питање: И хоћеш да кажеш да си стигао све то да видиш у тако кратком времену? Уосталом, откуд знаш колико је дуго то трајало, јеси ли проверавао на часовнику?

Бертонов одговор: Не. Нисам проверавао на часовнику, али летим пуних шеснаест година. У мојој професији време мора да се оцењује с тачношћу у секунд, мислим на тренутке, реч је о рефлексу. То је потребно при атерирању. Пилот који није кадар, без обзира на околности, да се оријентише да ли нека појава траје пет секунди или десет, никад неће много вредети. Исто је и са запажањима. Човек учи током година да хвата све у што краћем времену.

Питање: Је ли то све што си видео?

Бертонов одговор: Не. Али осталог се не сећам тако тачно. Претпостављам да је та доза била превише јака за мене. Мозак ми је био као зачепљен. Магла је почела да се спушта и морао сам да идем увис. Морао сам, али се не сећам како сам ни када сам то учинио. Први пут у животу умало се њсам срушио. Руке су ми се тако тресле да нисам могао честито да држим управљач. Чини ми се да сам нешто викао, да сам дозивао Базу, иако сам знао да немам контакта с њом.

Питање: Јеси ли покушао тада да се вратиш?

Бертонов одговор: Нисам. Јер, најзад, кад сам се дигао на висину, помислио сам да се у некој од тих рупа можда налази Фехнер. Знам, то звучи бесмислено. Па ипак сам тако мислио. Чим се дешавају такве ствари — помислио сам — можда ћу успети да пронађем Фехнера. Зато сам одлучио да уђем у онолико тих маглених рупа колико год будем могао. Али трећи пут, кад сам изишао горе, после онога што сам видео, схватио сам да нећу успети. Нисам више могао. Морам да кажем, то је уосталом познато. Припала ми је мука и повратио сам у гондоли. Дотле нисам знао шта то значи. Никад раније нисам имао мучнину.

Питање: То је био симптом затрованости, Бертоне.

Бертонов одговор: Може бити. Не знам. Али оно што сам угледао у трећем спуштању, нисам измислио, то није изазвала затрованост.

Питање: Како можеш то да знаш?

Бертонов одговор: То није била халуцинација. Јер халуцинација је оно што производи мој властити мозак, зар не?

Питање: Да.

Бертонов одговор: Видите. А то мој мозак није могао произвести. Никада у то нећу поверовати. Не би био способан за тако нешто.

Питање: Боље реци шта је то било, хоћеш ли?

Бертонов одговор: Најпре морам да сазнам како ће бити гледано на оно што сам досад рекао.

Питање: Какву то има важност? Бертонов одговор: За мене — начелну. Рекао сам да сам видео нешто што никад нећу заборавити. Ако комисија закључи да оно што сам рекао има макар један постотак вероватноће, тако да треба почети одговарајућа истраживања овог океана, мислим у овом правцу, онда ћу рећи све. Но ако то комисија треба да призна као некакво моје бунцање, нећу рећи ништа.

Питање: Зашто?

Бертонов одговор: Зато што је садржина мојих халуцинација, ма она вапила за осветом до неба, моја приватна ствар. Међутим садржина мојих искустава на Соларису — није.

Питање: Треба ли то да значи да одбијаш да даш даље одговоре све док одговарајући органи експедиције не донесу своју одлуку? Јер, ваљда разумеш да комисија није овлаштена да донесе брзу одлуку.

Бертонов одговор: Тако је.

На томе се завршава први записник. Био је још одломак другога, вођеног једанаест дана касније.

Председник: … узимајући све то у обзир, комисија, састављена од тројице лекара, тројице биолога, једног физичара, једног инжењера-механичара и заменика шефа експедиције дошла је до уверења да случајеви које је Бертон представио чине садржину халуцинаторног синдрома, насталог под утицајем затрованости атмосфером планете, са симптомима помућености, праћене раздраженошћу асоцијативних појаса мождане коре, и да тим случајевима у стварности није одговарало ништа или готово ништа.

Бертон: Извињавам се. Шта значи «ништа или готово ништа»? Шта је «готово ништа»? Колико је оно велико?

Председник: Још нисам завршио. Посебно је уписан votum separatum[4] доктора физике Арчибалда Месенџера који је изјавио да је оно што је Бертон испричао могло, по његовом мишљењу, да се догоди у стварности и да заслужује да буде савесно истражено. То је све.

Бертон: Понављам малопређашње питање.

Председник: Ствар је проста. «Готово ништа» значи да су неке реалне појаве, Бертоне, могле да иницирају твоје халуцинације. Чак и најнормалнији човек може током ветровите ноћи да помисли да је уздрмани жбун неко биће. А шта тек да се каже о туђој планети, када се посматрачев разум налази под утицајем отрова? То не значи испољавање неповерења према теби, Бертоне. Каква је с тим у вези твоја одлука?

Бертон: Желео бих најпре да сазнам какве су последице онога вотум сепаратум доктора Месенџера?

Председник: Практично никакве. То значи да истраживања у томе правцу неће бити предузета.

Бертон: Да ли се ово што говоримо уписује у записник?

Председник: Да.

Бертон: Онда бих хтео казати да по моме уверењу комисија није нанела штету мени — ја се ту не рачунам — него духу ове експедиције. Сагласно с оним што сам рекао први пут на даља питања не одговарам.

Председник: Је ли то све?

Бертон: Јесте. Али хтео бих да се видим са доктором Месенџером. Је ли то могуће?

Председник: Наравно.

На томе се завршавао други записник. У доњем делу листа била је ситно одштампана белешка која саопштава да је доктор Месенџер имао следећег дана поверљив разговор са Бертоном, дуг готово три часа, након чега се обратио Савету експедиције захтевајући да се поново већа о изјавама пилота Бертона. Тврдио је да томе у прилог говоре допунски подаци које му је Бертон саопштио, а које ће он моћи да открије тек после доношења позитивне оцене од стране Савета. Савет се гласовима Шанаана, Тимолија и Трајеа изјаснио против тога закључка, чиме је ова ствар окончана.

Књига је још садржала фотокопију једне стране писма нађеног у Месенџеровим посмртним папирима. Био је то вероватно концепт; Равинцер није успео да утврди да ли је то писмо било послато, као ни какве су биле даље последице. «…његова пирамидална тупост», почињао је текст. «У бризи за свој ауторитет Савет, или, конкретно говорећи Шанаан и Тимоли су (јер се Трајеов глас не рачуна) одбацили моје захтеве. Стога се обраћам непосредно Институту, али сам схваташ да је то само беспомоћни протест. Везан речју, не могу на жалост да ти саопштим оно што ми је Бертон поверио. На одлуку Савета утицало је то што је са открићем дошао човек без икаквог научног звања, иако би многи истраживачи могли томе пилоту да завиде на прибраности разума и посматрачког дара. Пошаљи ми, молим те, поштом следеће податке:

1) Фехнерову биографију, подразумевајући и његово детињство,

2) све што год знаш о његовој породици и породичним проблемима; наводно је учинио сирочетом мало дете,

3) фотографију места у коме је васпитаван.

Желео бих још да ти кажем шта о свему томе мислим. Као што знаш, неко време након поласка Фехнера и Каручија у центру црвеног сунца је настала мрља, која је корпускуларним зрачењем уништила радио-везу, и то, према подацима Сателоида, углавном на јужној хемисфери, тј. тамо где се налазила База. Фехнер и Каручи су се — највише од свих истраживачких група — удаљили од Базе.

Тако густу и упорно непокретну маглу и још при потпуној тишини, нисмо запазили за све време боравка на планети све до дана катастрофе.

Мислим да је оно што је видео Бертон било део «операције човек», коју је извршио тај лепљиви монструм. Прави извор свих творевина које је Бертон запазио био је Фехнер — његов мозак, у току неке, за нас несхватљиве «психичке секције»; ту је у питању било експериментално реконструисање неких (сигурно најчвршћих) трагова његовог сећања.

Знам да то звучи фантастично, знам да могу да се варам. Стога тражим од тебе да ми помогнеш; налазим се сада на Аларику и овде ћу чекати твој одговор.

Твој А.»

Једва сам могао да читам, тако је постало тамно, књига у мојим рукама је поцрнела и најзад ми се слова расплинуше пред очима, али је празнина на листу сведочила да сам дошао до краја овог догађаја који сам упоређујући га са сопственим искуством, сматрао веома вероватним. Окренух се према прозору. Све је било тамнољубичасто напољу, само се над линијом хоризонта назирало још неколико облака, као жар који се гаси. Обавијен тамом океан је био невидљив. Чуо сам слабо лепршање папирних листића над вентилаторима. Загрејан ваздух са слабим укусом озона постао је мртав. Апсолутна тишина испуњавала је целу Станицу. Помислих да у нашој одлуци — да останемо — није било ничега херојског. Период херојских планетарних напора и смелих експедиција, ужасних смрти, као и споменута смрт Фехнера, прве жртве океана, представљао је прошлост. Више ме се готово није тицало ко је Снаутов или Сарторијусов «гост». После неког времена помислио сам престаћемо се стидети и издвајати. Ако се не будемо могли ослободити «гостију», навићи ћемо се на њих и живећемо с њима, а ако њихов творац промени правила игре, прилагодићемо се и тим новим правилима, иако ћемо се кроз извесно време копрцати, отимати се, а можда ће чак овај или онај извршити самоубиство, но на крају ће и то будуће стање доћи у своју равнотежу. Соба се испуњавала мраком, све сличнијим земаљскоме. Расветљавали су га још само бели облици умиваоника и огледала. Устадох, пипајући пронађох пакетић вате на полици, овлаженим тампоном опрах лице и легох наузнак на кревет. Негде изнад мене, налик на лепет ноћне лептирице, појачавао се и умањивао трептави звук вентилатора. Нисам видео чак ни прозор, све је обавило црнило, само је слаб прамен светлости висио испред мене, светлости за коју не знам откуда је допирала, као што не знам ни да ли сам је видео на зиду, или у даљини, или дубини пустиње изван прозора. Сетих се како ме је прошле вечери уплашио пусти изглед соларијског пространства и умало се не осмехнух. Нисам га се бојао. Ничега се више нисам бојао. Приближих очима прегиб руке. Бројчаник часовника засветли венчићем бројки. За један час требало је да се роди плаво сунце. Уживао сам у мраку, и дисао сам дубоко, празан, ослобођен свих мисли.

У једном тренутку, кад се покренух, осетих на бедру пљоснати облик магнетофона. Заиста. Гибаријан. Његов глас записан на траци. Није ми чак ни на ум пало да га васкрснем, да га саслушам. А то је било све што сам могао да за њега учиним. Извадих магнетофон да бих га ставио испод кревета. Тада зачух слаб шушањ и слабу шкрипу од отварања врата.

«Крис?…» допре до мене тих глас, налик на шапат. «Јеси ли ту, Крис? Тако је мрачно.» «Ништа», рекох. «Не бој се. Ходи овамо.»

7. САВЕТОВАЊЕ

Лежао сам на леђима, с њеном цјлавом на руци, без и једне мисли. Мрак који је владао у соби почињао је да се испуњава. Цуо сам кораке. Зидови су нестајали. Нешто се гомилало изнад мене, нешто више, без граница. Виђен скроз-наскроз туђим очима, грљен без додира, укочио сам се у мраку, осећао сам његову провидност, оштру, која је истискивала ваздух. Врло далеко чуо сам срце. Усредсредио сам сву пажњу, остатке снага, у очекивању агоније. Није наилазила. Једино сам се још смањивао, а невидљиво небо, невидљиви видици, простор без облика, без звезда, повлачио се и увећавао до огромних размера, а ја сам се трудио да се увучем у оно на чему сам лежао, али пода мном није било више ничега и мрак ништа више није заклањао. Стиснух руке и притиснух њима лице. Више га нисам имао. Прсти прођоше без препреке. Хтедох да вичем, да урлам…

Соба беше плаво-сива. Ствари, полице, углови собе беху као изведени широким, загаситим потезима, само у обрисима, без сопствене боје. Најсветлија, бисерна белина у тишини напољу. Тело ми беше мокро од зноја. Погледах поред себе, гледала ме је.

«Утрнула ти рука?»

«Шта?»

Она диже главу. Очи јој беху исте боје као и соба, сиве, светлуцаве између црних трепавица. Осетих топлину њеног шапата, пре но што схватих речи.

«Не. А, јесте.»

Ставих руку на њена плећа. Додир је изазивао трептање. Полако је привукох другом руком.

«Сањао си ружан сан?»

«Сан? Да, сан. А ти ниси спавала?»

«Не знам. Можда нисам. Не спава ми се. Али ти спавај. Зашто гледаш тако?»

Затворих очи. Осећао сам ситне, одмерене откуцаје њеног срца, а негде даље, спорије, куцало је моје. Реквизит — помислих. Али није ми ништа било чудно, чак ни моја равнодушност. Страх и очајање био сам већ превладао. Био сам даље, о, да, тако далеко још нико није био. Дотакох уснама њен врат, спустих се ниже, на мало, глатко као унутрашњост шкољке, удубљење између тетива. И ту је куцало било. Подигох се на лакат. Никаквог јутарњег црвенила, никакве мекоће свитања, хоризонт је обухватао електричном светлошћу плави пожар, први зрак продре кроз собу као пуцањ, све заигра у рефлексима, преломише се одрази дугиних боја у огледалу, на бравама, на никленим цевима, чинило се као да светлост удара у сваку равну површину на коју наиђе, као да је желела да се ослободи, да разори тесну просторију. Било је немогуће да се гледа. Окренух се. Харине зенице беху се смањиле. Њене мрежњаче дигоше се према моме лицу.

«Зар је већ време за дан?» упита глухим гласом. Беше то као полусан, полујава.

«Овде је увек тако, драга.»

«А ми?»

«Шта ми?»

«Дуго ћемо бити овде?»

Дође ми да се насмејем. Али кад ми се нејасни глас оте из груди, не беше сличан смеху.

«Мислим да ћемо остати доста дуго. Ти не желиш?»

Њени капци се не померише. Пажљиво ме је гледала. Да ли је трептала? Нисам био уверен. Придигла је ћебе и на њеној руци се откри мала, троугласта белега.

«Зашто гледаш тако?»

«Зато што си лепа.»

Осмехну се. Али то беше само учтивост, захвала на комплименту.

«Заиста? Јер гледаш као да… као да ја…»

«Шта?»

«Као да нешто тражиш.»

«Шта причаш!»

«Не, као да мислиш да ми је нешто, или да ти нешто нисам рекла.»

«Којешта!»

«А кад се тако браниш, онда је сигурно тако. Али како хоћеш.» Иза успламтелих прозора рађала се мртва, плава жега. Заклањајући очи руком, потражих наочаре. Беху на столу. Клекох на кревету, ставих наочаре и угледах Харину слику у огледалу. Нешто је очекивала. Када опет легох поред ње, осмехну се.

«А за мене?»

Одједном схватих.

«Наочаре?»

Устадох и почех да претурам по ладицама, по сточићу, испод прозора. Нађох два пара, али оба превише велика. Пружих јој. Испробавала је једне и друге. Спадале су јој на половину носа.

Уз отегнуту шкрипу почеше да се спуштају капци на прозоре. Само тренутак и унутар Станице, која се као пуж увукла у своју кору, завлада ноћ. Пипајући скинух стакла с Харина лица и заједно са својима ставих их под кревет.

«Шта ћемо радити?» упита.

«Оно што се ради ноћу: спавати.»

«Крис?»

«Молим?»

«Хоћеш да ти начиним нови облог?»

«Не, не треба. Не треба… драга.»

Када то рекох, сам нисам био свестан да ли се правим, али одједном у тами обухватих наслепо њена витка леђа и осећајући њихово дрхтање, поверовах у њу. Уосталом, не знам. Учини ми се одједном да ја варам њу, а не она мене, јер је она само она.

Потом сам тонуо у сан још неколико пута и увек ме је из дремежа трзао грч, узлупано срце се полако умиривало, ја сам је привлачио к себи, смртно уморан, а она је испитивачки дотицала моје лице, чело, врло опрезно, проверавајући да немам грозницу. То је била Хари. Друге, истинитије, није могло да буде.

После те мисли нешто се промени у мени. Престах да се борим. Готово одмах заспах.

Пробуди ме нежан додир. Чело ми је обавијала пријатна хладноћа. Лежао сам лица покривена нечим влажним и меким, што се полако дигло, и ја се за гледах у Харино лице, нагнуто нада мном. Обема рукама цедила је сувишну воду из газе у порцуланску зделу. Поред ње је стајала боца с течношћу против опекотина. Хари ми се осмехну.

«Како спаваш!» рече и стављајући ми поново газу упита: «Боли?»

«Не.»

Набрах чело. Заиста, опекотине ме више нису мучиле. Хари је седела на ивици кревета, огрнута меким купаћим огртачем, белим с наранџастим пругама, црна коса јој се расула по оковратнику. Рукаве је подвила високо да лаката, да јој не би сметали. Осећао сам невероватну глад, ваљда пуних двадесет часова нисам био узео ништа у уста. Кад Хари заврши указивање неге моме лицу, устадох. Поглед ми одједном паде на две упоредо смештене сасвим исте беле хаљине с црвеним дугметима, на прву коју сам јој помогао да скине, правећи на њој изрез, и другу, у којој је стигла јуче. Овога пута она је сама распарала шав маказицама. Рекла је да се рајсфершлус сигурно покварио.

Те две једнаке хаљине биле су најстрашније од свега што сам до тада преживео. Хари се окретала око орманића с лековима, правећи у њему ред. Ја се крадом окретох од ње и зарих зубе у своју песницу, угризох је до крви. Гледајући стално хаљине — или, тачније, у једну исту хаљину поновљену два пута — почех се повлачити према вратима. Вода је још цурила из славине, дижући буку. Отворих врата, извукох се тихо на ходник и пажљиво их затворих. Чуо сам слаб шум текуће воде и звецкање бочица но ти звуци одједном престадоше. У ходнику на таваници гореле су водоравно продужене таваничне светиљке, и нејасна мрља одражене светлости падала је на површину врата, крај којих сам чекао стиснутих вилица. Држао сам кваку, иако нисам веровао да ћу успети да је задржим. Нагли трзај умало ми је не отрже из руке, али врата се нису отворила, него су се само затресла и почела стравично да пуцају. Пустих кваку, сав запањен, и повукох се. С вратима се дешавало нешто невероватно, њихова глатка пластична плоча се увијала као угибана од моје стране у дубину, према соби. Емајл поче да се распрскава у ситним мрвицама, обнажујући челик довратка који се напрезао све више. Одједном схватих: уместо да гура врата која су се отварала на ходник, трудила се да их отвори вукући према себи. Рефлекс светлости се искривио на белој плочи као у угнутом огледалу, разлеже се снажно крцкање и монолитна, до крајности извијена плоча, прсну. Истовремено квака, отргнута из лежишта, улете у собу. У отвору се показаше две закрвављене руке и остављајући на лаку црвене трагове наставише да вуку — плоча се преломи на двоје, оста да виси укосо из жлебова и наранџасто-бело створење помодрела, мртвачка лица баци ми се на груди, зацењујући се од плача.

Да ме овај призор није тако парализовао, сигурно бих покушао да побегнем. Хари је грчевито хватала ваздух устима, бијући главом о моје раме, да јој се замршена коса сва разлете. Кад је обгрлих, осетих да ми лети кроз руке. Однесох је у собу, провукавши се поред разбијеног крила врата, и положих је на кревет. Нокти јој беху окрвављени и поломљени. Кад окрете руку, видех да је длан огуљен до живога меса. Погледах њено лице, отворене очи гледаху кроз мене, лишене израза.

«Хари!»

Одговори неартикулисаним гунђањем.

Принесох прст њеном оку. Капак се затвори. Приђох орманићу с лековима. Кревет шкрипну. Окретох се. Седела је усправно, гледајући са страхом окрвављене руке.

«Крис», јаукну, «ја… ја… шта ми се десило?»

«Повредила си их изваљујући врата», рекох сухо. Имао сам нешто у уснама, нарочито у доњој, као да су трнци пролазили кроз њу. Стиснух је зубима.

Хари је за тренутак гледала оштре комаде пластике која је лабаво висила иза довратка, а онда врати поглед на мене. Брада јој задрхта и ја видех напор којим се трудила да савлада страх.

Изрезао сам газу, извадио из ормана посип за ране и вратио се кревету. Све што сам носио одједном ми испаде из клонулих руку, стаклена теглица са желатинском опном пуче, али ја се чак и не сагох према њој. Није више ништа било потребно.

Дигох њену руку. Сасушена крв је танким рубовима још окружавала нокте, али трагови повреда су нестали, а длан се превукао младом, руменом кожом, јаснијом од околине. Та рана је, уосталом, бледела готово пред очима.

Седох, помиловах је по лицу и покушах да јој се насмешим, иако не могу рећи да сам у томе успео.

«Зашто си то учинила, Хари?»

«Не. То сам… ја?»

Очима показа на врата.

«Да. Не сећаш се?»

«Не. То значи, видела сам да те нема, много сам се уплашила и…»

«И шта?»

«Почела сам да те тражим, помислила сам да си можда у купатилу…»

Тек тада приметих да је орман померен у страну, показујући улаз у купатило.

«А после?»

«Потрчала сам к вратима.»

«И?»

«Не сећам се. Нешто се морало догодити?»

«Шта?»

«Не знам.»

«А чега се сећаш? Шта је било после?»

«Седела сам овде, на кревету.»

«А тога да сам те донео, не сећаш се?»

Колебала се. Углови усана опустишејој се наниже, лице јој је било напрегнуто.

«Чини ми се. Можда. Сама не знам.»

Спусти ноге на под и устаде. Приђе разбијеним вратима.

«Крис?»

Обухватих је с леђа руком. Дрхтала је. Одједном се окрете, тражећи моје очи.

«Крис», шаптала је. «Крис!»

«Умири се.»

«Крис, ако, Крис, имам ли ја епилепсију?»

Епилепсија, добри боже! Дође ми да се насмејем.

«Којешта, мила. Напросто врата, разумеш, ту су таква, ето, таква врата…»

Напустисмо собу кад спољни оклоп уз отегнуту шкрипу откри прозоре, указујући на сунчану дугу која је тонула у океан. Упутих се према малој кухињској просторији на супротном крају ходника. Пословали смо заједно, Хари и ја, претресајући ормане и хладњаке. Брзо приметих да се није много сналазила у кувању и да није била кадра много да уради, сем да отвара кутије од конзерви, што значи исто колико и ја. Прогутах садржину двеју таквих конзерви и испих велике количине кафе. Хари је такође јела, али тако као што понекад једу деца, на силу, да не би чинила нажао одраслима, чак не ни на силу, него механички и равнодушно.

Пођосмо потом у малу операциону салу поред радио-станице; имао сам један план. Рекао сам јој да хоћу за сваки случај да је прегледам, поставио сам је да седне у фотељу на расклапање и извадио из стерилизатора шприц и игле. Знао сам где се шта налази, готово напамет, тако смо били измуштрани у копији Станице на Земљи у којој смо вежбали. Узех кап крви из њеног прста, начиних размаз, сасуших га у ексхаустору и опраших га јонима сребра у високој празнини.

Пословност којом сам ово чинио деловала је умирујуће на Хари која је почивајући на јастуцима растављене фотеље гледала операциону салу претрпану различитим апаратима.

Тишину прекиде испрекидано зујање унутрашњег телефона. Подигох слушалицу.

«Келвин», рекох. Нисам скидао ока с Хари, која је од извесног времена била апатична, као да су је исцрпли доживљаји последњих часова.

«Налазиш се у операционој? Најзад!» чух као уздах олакшања.

Говорио је Снаут. Чекао сам са слушалицом притиснутом на ухо.

«Имаш «госта», је ли?»

«Да.»

«И заузет си?»

«Да.»

«Вршиш преглед, хм?»

«А зашто? Хтео би да одиграму партију шаха?»

«Пусти, Келвине. Сарторијус хоће да се види с тобом. То значи, с нама.»

«То је новост», одговорих изненађено. «А шта је с…» прекинух и заврших: «Да ли је сам?»

«Није. Лоше сам се изразио. Он хоће да поразовара с нама. Повезаћемо се сва тројица визофоном, само ћемо екране заклонити.»

«Ах, тако? Па зашто није телефонирао непосредно мени? Стиди се?»

«Тако нешто», промрмља нејасно Снаут. «И шта кажеш?»

«Треба да се договоримо? Реци му, за сат, важи?»

«Важи.»

Видео сам га на екрану, само лице, не веће од шаке. За тренутак обележен лаким шумом струје, загледао ми се испитивачки у очи.

Најзад рече мало колебљиво:

«Како живиш?»

«Подношљиво. А како ти?»

«Мислим мало горе од тебе. Да ли бих могао…»

«Хоћеш да дођеш к мени?» досетих се.

Погледах преко рамена на Хари. Нагнула је главу преко јастука, и лежала ноге пребачене једне преко друге, подбацујући покретом несвесне досаде сребрну куглицу којом се завршавао ланчић на наслону фотеље.

«Остави то, чујеш? Остави, хеј!» долете до мене повишен Снаутов глас. Угледах на екрану његов профил. Остатак нисам чуо, заклонио је руком микрофон, али сам видео његова уста која су се померала.

«Не, не могу да дођем. Можда касније. Значи, за један сат», рече брзо и угаси екран. Обесих слушалицу.

«Ко је то био?» упита Хари равнодушно.

«Један одавде. Снаут. Кибернетичар. Не знаш га.»

«Хоће ли ово још дуго трајати?»

«А шта, досадно ти је?» упитах. Убацих први из серије препарата у касету неутринског микроскопа и редом притиснух обојене куглице прекидача. Поља сила потмуло почеше да буче. «Много разоноде овде нема и ако ти моје скромно друштво није довољно, биће лоше», говорио сам продужавајући расејано паузе између речи, док сам истовремено оберучке стезао велику, црну главицу у којој је светлео окулар микроскопа, затим сам прислонио очи уз меку гумену шкољку. Хари је рекла нешто што до мене не стиже. Видео сам одозго, у окомитој скраћености, огромну пустињу, обливену сребрним блеском. На њој су лежале окружене нејасном маглицом, као попуцале и изветреле, пљоснате стеновите округле грађевине. Била су то црвена зрнца. Изоштрих слику и не одвајајући очи од окулара као да сам пловио све дубље у сребрнасто блештаво поље виђења. Истовремено сам левом руком окретао регулациону ручицу сточића, а када се крвно зрнце, које је лежало усамљено као ератични камен, нађе на раскрсници црних кончића, појачах повећање. Објектив је привидно јурио на изобличени, у средини упали еритроцит, који је изгледао већ само као венац каменог кратера с црним, оштрим сенкама у удубљењима прстенастог руба. Тај руб, начичкан кристализованим налетима сребрних јона, побегао ми је изван границе микроскопског поља. Појавили су се мутни, као виђени кроз опализујућу воду, обриси полустопљених, искривљених ланаца беланчевине. Имајући на црној раскрсници једно учворење беланчевинских рушевина, полако сам гурао покретач повећања даље, стално даље, сваког тренутка требало је да се покаже крај тога пута у дубину, спљоштена сенка једног молекула испуњавала је целу слику, ево је, рашчистила се од магле!

Ништа се ипак није десило. Требало је да видим дрхтаве сумаглице атома, попут пихтијасте тресуље, али није их било. Екран је блештао девичанском сребрном бојом. Гурнух покретач до краја. Зујање се гневно појача, али ни даље ништа не видех. Поновљено зујање било је сигнал упозорења да је апаратура преоптерећена. Погледах још једном у сребрну пустош и искључих струју.

Скренух поглед на Хари. Управо је отварала уста да зевне, што је вешто претворила у осмех.

«Како стоји са мном?» упита.

«Одлично», рекох. «Мислим да… не може бити боље.»

Гледао сам је осетивши поново оног мрава у доњој усни. Шта се, у ствари, десило? Шта је то значило? Ово тело, на изглед тако витко и крхко — у ствари неуништиво — у својој коначној основи показало се да је састављено из ништавила? Ударих песницом у цилиндрично тело микроскопа. А можда неки дефект? Можда се поља не скупљају у жижи?… Не, знао сам да је апаратура исправна. Сишао сам низ све степене, ћелије, беланчевинског конгломерата, молекуле, све је изгледало тачно онако као на хиљадама препарата које сам видео. Али последњи корак наниже водио је у беспуће.

Узех јој крв из вене и пресух је у цилиндар са обележеном мером. Поделих је на порције и почех да вршим анализу. Однела ми је више времена но што сам мислио. Реакције су биле нормалне. Све. Сем…

Пустих кап концентрисане киселине на црвене корале. Задими се, капља посиве, покри се налетом беле пене. Распад. Денатурација. Даље, даље! Сегох руком да дохватим епрувету. Када се окренух према оној у којој је вршен оглед, танко стакло умало ми не испаде из прстију.

Под слојем прљаве пене, на самом дну епрувете поново је нарастао слој тамног црвенила. Крв спаљена киселином — обнављала се! То је била бесмислица! То је било немогуће!

«Крис!» зачух као из велике даљине. «Телефон, Крис!»

«Шта? А, јесте, хвала.»

Телефон је зујао већ одавно, али тек сада га чух.

«Келвин», дигох слушалицу.

«Снаут. Повезао сам линију, тако да се истовремено чујемо сва тројица.»

«Поздрављам вас, докторе Келвине», разлеже се висок, назални Сарторијусов глас. Звучао је тако као да се његов власник пење на подијум који се опасно повија, био је сумњичав, опрезан и на изглед чврст.

«Моје поштовање, господине докторе», одговорих. Долазило ми је да се насмејем, али нисам био уверен да ли су ми узроци те веселости довољно јасни да бих могао себи да пустим на вољу. Коме бих, најзад, имао да се смејем? Држао сам нешто у руци: епрувету с крвљу. Продрмах је. Већ се усирила. Можда је оно малочас била само варка? Можда ми се само учинило? «Хтео сам да вам представим, господо, извесна питања везана са… фантомима», чуо сам и истовремено нисам чуо Сарторијуса. Као да ми се пробијао у свест. Бранио сам се од тога гласа, стално загледан у епрувету са усиреном крвљу.

«Назовимо их творевинама Ф», добаци брзо Снаут.

«А, одлично.»

На средини екрана истицала се усправна линија — знак да примам истовремено везу са два канала — на обема њеним странама требало би да се налазе лица мојих саговорника. Стакло је ипак било тамно и само је узак оквир светлости дуж екрана сведочио да апаратура ради, али да су екрани нечим заклоњени.

«Сваки је од нас обављао различита испитивања…» опет иста опрезност у назалном гласу говорника. Тренутак тишине. «Можда да најпре размотримо наше податке, а после бих ја могао изнети до чега сам лично дошао… Можда бисте ви изволели први, Келвине…»

«Ја?» рекох. Одједном осетих Харин поглед. Ставих епрувету на сто, тако да се закотрља испод стаклених сталака, и седох на високи троножац, привукавши га ногом према себи. У први мах хтедох да се изговорим, али неочекивано и за самога себе, рекох:

«Добро. Мали конверзаторијум? Добро! Учинио сам исто што и ништа, али могу да говорим. Један хистолошки препарат и неколико реакција. Микрореакција. Стекао сам утисак да…»

До тог тренутка појма нисам имао шта да кажем. Одједном као да се у мени нешто отворило.

«Све је у норми, али то је камуфлажа. Маска. То је у извесном смислу суперкопија: реконструкција тачнија од оригинала. То значи да тамо где у човека наилазимо на границу гранулација, границу структуралне дељивости, овде води даљи пут захваљујући примени податомске грађе.»

«Чекајте. Чекајте. Како то схватате?» упита Сарторијус. Снаут се не одазва. А можда је то био његов убрзани дах који се чуо у слушалици? Хари баци поглед према мени. Схватих да сам у узбуђењу последње речи готово викао. Охладивши се, погрбих се на својој неугодној столици и затворих очи. Како то да изразим?

«Крајњи конструктивни елеменат наших тела су атоми. Претпостављам да су творевине Ф изграђене од јединица мањих од обичних атома. Далеко мањих.»

«Из мезона?…» сугериса ми Сарторијус. Није био нимало изненађен.

«Не, не из мезона… Мезони би се могли запазити. Аналитичност ове апаратуре овде, код мене, доле, сеже од десет до минус двадесет ангстрема. Је ли тако? Али ништа се не види, апсолутно. Значи, нису мезони. Можда би пре могао да буде неутрин.»

«Како то мислите? Јер неутрински конгломерати нису постојани…»

«Не знам. Нисам физичар. Можда га стабилизује неко поље сила. Не разумем се у то. У сваком случају, ако је тако као што кажем, онда градиво представљају честице око десет хиљада пута мање од атома. Али то није све! Када би молекули беланчевине и ћелије били изграђени непосредно од тих «микроатома», морали би да буду одговарајуће мањи. Крвна зрнца такође, и ферменти, све, али није тако. Из тога произлази да су све беланчевине, ћелије, ћелична једра само м а с к а! Стварна структура, одговорна за функционисање «госта», скривена је дубље.»

«Али, Келвине!» готово викну Снаут. Прекинух уплашено. Рекао сам «госта»?! Да, али Хари то није чула. Уосталом, не би разумела. Гледала је у прозор, ослањајући главу на в руку, и њен мали, чисти профил оцртавао се на пурпурном руменилу. Слушалица је ћутала. Чуо сам само далеко дисање.

«Нечега у томе има», прогунђа Снаут.

«Да, могуће», додаде Сарторијус, «само штос је у томе што океан није изграђен из тих Келвинових хипотетичних честица. Изграђен је од обичних.»

«Можда је кадар да синтетизује и такве», приметих. Осетих одједном апатију. Овај разговор не беше чак ни смешан. Беше непотребан.

«Али то би објашњавало ону необичну издржљивост», промумла Снаут. «И темпо регенерације. Можда се чак и енергетски извор налази тамо, у дубини, јер не морају да једу…»

«Молим за реч», јави се Сарторијус. Нисам га трпео. Када бар не би испадао из улоге коју је себи наметнуо. «Хоћу да покренем питање мотивације. Мотивације појаве творевина Ф. Поделио бих га овако: шта су творевине Ф? То нису личности, ни копије одређених личности, него материјализоване пројекције онога што о датој личности садржи наш мозак.»

Изненади ме тачност ове одредбе. Тај Сарторијус, ма колико антипатичан, није ипак био глуп.

«Тачно», добацих. «То чак објашњава због чега су се појавиле једне творевине, а не неке друге. Одабрани су најчвршћи трагови сећања, најтрајнији, најизолованији од свих осталих, иако, наравно, ниједан такав траг не може да буде потпуно издвојен и у току његова «копирања» су захваћени, могли су да буду захваћени остаци других трагова, који се случајно налазе у близини, услед чега дошљак понекад показује знање веће но што је могла да га има аутентична особа чија би копија требало да је…»

«Келвине!» поново викну Снаут. Изненадило ме је што се само он љутио због мојих неопрезних речи. Сарторијус као да их се није плашио. Значи ли то да је његов «гост» по природи мање бистар од Снаутовог «госта»? У секунди ми се створи пред очима слика неког патуљастог кретена кога поред себе има учени доктор Сарторијус.

«Свакако, приметили смо то», одговори баш он. «Сад што се тиче мотивације појаве творевина Ф… Прва, некако природна, јесте мисао о експерименту који се обавља на нама. Био би то ипак експерименат који би пре морао да се сматра… слабим. Ако вршимо оглед, онда учимо на резултатима, пре свега на грешкама, тако да у његова понављања уносимо поправке… Међутим, о томе нема ни говора. Исте творевине Ф појављују се наново… некориговане… ненаоружане допунски против наших покушаја… да их се ослободимо…»

«Речју, нема ту чвора деловања с коригујућом повратном везом, како би то одредио доктор Снаут», приметих. «И шта из тога произлази?»

«Само то, да би као експерименат то био… фушерај, иако невероватан. Океан је… прецизан. Испољава се то ако ни у чему другом, а оно у двослојној конструкцији творевина Ф. До одређене границе понашају се као што би се понашале… стварне… стварни…»

Није могао да се испетља.

«Оригинали», одговори брзо Снаут.

«Јесте, оригинали. Али кад ситуација прекорачује нормалне могућности просечног… е… оригинала, наступа нешто као «искључивање свести» творевине Ф и испољава се непосредно друго деловање, не људско…»

«То је истина», рекох, «али на тај начин састављамо само каталог понашања тих… тих творевина и ништа више. То је потпуно јалово.»

«Нисам баш тако уверен у то», побуни се Сарторијус. Одједном схватих чиме ме је толико раздраживао: није говорио, него се понашао као да се налази на седници Института. Очевидно није умео другачије.

«Ту улази у игру проблем индивидуалности. Океан је потпуно ослобођен појма индивидуалности. Тако мора да буде. Мени се чини, господо, да му се она за нас… овај… најосетљивија, шокантна страна експеримента потпуно отима из власти, јер лежи ван граница његовог поимања.»

«Мислите да то није намерно?…» упитах. То тврђење ме је мало ошамутило, али пошто размислих признадох да га је немогуће искључити.

«Да. Не верујем ни у какву перфидност, злобу, жељу да нас рани… као што чини колега Снаут.»

«Уопште му не приписујем људска осећања», први пут узе реч Снаут, «али можда ћеш казати како покушаваш да објасниш та стална враћања?»

«Можда су поставили такав уређај који делује укруг, попут грамофонске плоче», рекох не без прикривене жеље да боцнем Сарторијуса.

«Молим вас, господо, не расплињавајмо се», објави доктор назалним гласом. «То још није све што сам хтео да кажем. У нормалним условима сматрао бих подношење чак и привременог извештаја о стању мојих радова за прерано, али с обзиром на специфичну ситуацију, учинићу изузетак. Имам утисак, понављам, имам утисак, не више за сада, да се у претпоставци колеге Келвина крије исправност. Мислим на његову хипотезу о неутринској структури… Такве системе знамо само теоретски, нисмо знали да их је могуће стабилизовати. Ту се отвара одређена шанса, пошто уништење онога поља сила које систему дајетрајност…» Већ пре извесног тренутка запазио сам да се она тамна ствар која заклања екран на Сарторијусовој страни помера: при самом врху засја пукотина и могло је да се види нешто ружичасто, што се тамо полако кретало. Сада се тамни застор нагло смаче.

«Бежи! Бежи одавде!» разлеже се у слушалици продорни Сарторијусов крик. У нагло осветљеном екрану измеду докторових руку које су се с нечим бориле, а имале су на себи широке рукавце какве се употребљавају у лабораторијама, засја велики златаст предмет налик на диск, и све се угаси пре но што стигох да схватим да је овај златни круг, у ствари, сламнати шешир…

«Снауте?» рекох дубоко одахнувши.

«Да, Келвине», одговори ми уморни кибернетичаров глас. Осетих у том часу да ми је Снаут веома драг. Заиста ми је било драже да не знам ко је у његовом друштву.

«За сада нам је доста, а?»

«Мислим да јесте», одговорих. «Чуј, аку можеш, сиђи доле, или у моју кабину, хоћеш?» додадох журно, док није одложио слушалицу.

«Важи», рече. «Само не знам када.»

И на томе се заврши проблемско саветовање.

8. НАКАЗЕ

Усред ноћи ме пробуди светлост. Подигох се ослонивши се на лакат, заклањајући другом руком очи. Умотана у убрус Хари је седела у подножју кревета, згрчена, лица заклоњена расутом косом. Рамена су јој се тресла. Плакала је не пуштајући гласа.

«Хари!»

Она се још више згрчи.

«Шта ти је, Хари?…»

Седох на кревет, али још не сасвим пробуђен, ослобађајући се полако кошмара који ме је малочас давио. Девојка се тресла. Загрлих је. Она ме одгурну лактом. Сакри лице.

«Драга!»

«Не говори тако!»

«Али, Хари, шта се дешава?»

Угледах њено уплакано, уздрхтало лице. Крупне, детиње сузе котрљале су јој се низ образе, сијале у јамици над брадом, капале на покривач.

«Нећеш ме!»

«Шта ти пада на ум!»

«Чула сам.»

Осетих како ми се цело лице кочи.

«Шта си чула? Ниси разумела, то је била само…»

«Не. Не. Говорио си да то нисам ја. Да одем. Пошла бих радо, ох, Боже! Пошла бих, али не могу. Не знам шта је ово. Хтела сам и не могу. Тако сам, тако одвратна!»

«Дете!»

Зграбих је, привукох је к себи свом снагом, све се распадало, љубио сам јој руке, влажне и слане, прсте, понављао сам неке заклетве, давао јој реч, говорио да је то био само глуп, одвратан сан. Полако се умирила. Престала да плаче. Очи јој беху огромне, као у месечара. Осушише се. Окрете од мене главу.

«Не», рече, «не говори то, не треба. Ти ниси за мене онај исти…»

«Ја нисам!»

То ми се оте као јаук.

«Да. Нећеш ме. Осећала сам то стално. Правила сам се да не примећујем. Мислила сам да ми се чини, шта ли. Али не. Понашаш се… другачије. Не односиш се према мени озбиљно. То је био сан, истина, али мене си сањао. Звао си ме по имену. Гадио си ме се! Зашто?!»

Клекнух пред њом, обухватих јој колена.

«Дете…»

«Нећу да тако говориш. Нећу, чујеш? Нисам никакво дете. Ја сам…»

Бризну у плач и зари лице у кревет. Устадох. Од вентилационих отвора је уз тихо треперење улазио у просторију свеж ваздух. Било ми је хладно. Огрнух купаћи мантил, седох на кревет и дотакох њену руку.

«Хари, чуј. Да ти нешто кажем. Казаћу ти истину…» Она седе ослањајући се полако на руке. Видео сам како била куцају под танком кожом њеног врата. Лице ми се поново поче кочити и осећао сам такву хладноћу као да стојим на мразу. У глави сам осећао потпуну пустош.

«Истину?» рече. «Света реч?»

Не одговорих јој одмах, морао сам да савладам грч у грлу. То је била наша стара заклетва. Када би та заклетва пала, ниједно од нас није смело не само да лаже него чак ни било шта да прећути. Било је време када смо мучили једно друго прекомерном искреношћу, у наивном убеђењу да ће нас она спасти.

«Света реч», рекох озбиљно.

«Хари…» Она је чекала.

«Ти си се такође променила. Сви се мењамо. Али нисам то хтео да ти кажем. Заиста изгледа… да из разлога који ни ти ни ја не знамо поуздано… не можеш да ме напустиш. Али то је чак и добро, јер ни ја не могу тебе…»

«Крис!»

Дигох је, умотану у чаршав. Рожић, влажан отпочину на мом рамену. Ходао сам по соби и љуљао је. Она ме помилова по образу.

«Не. Ти се ниси променио. Него ја», шапну ми у ухо. «Шта је са мном. Можда оно?»

Гледала је на празни правоугаоник који је остао од смрсканих врата, чије сам остатке пренео синоћ у магацин. Мораћу да поставим нова — помислих. Спустих је на кревет.

«Да ли ти уопште спаваш?» упитах стојећи над њом опуштених руку.

«Не знам.»

«Како не знаш. Размисли, драга.»

«То ваљда није прави сан. Можда сам болесна. Лежим и мислим, и знаш…»

Задрхта.

«Шта?» упитах шапатом, глас је могао да ме изда.

«То су врло чудне мисли. Не знам откуда ми долазе.»

«На пример?»

Морам да будем миран — помислих — без обзира на то шта ћу чути, и припремих се да примим њене речи као јак ударац.

Она беспомоћно заврте главом.

«То је некакво тако… унаоколо…»

«Не разумем…»

«Као да су не само у мени, него даље, тако некако, не умем да кажем. За то нема речи…»

«То су сигурно снови», добацих као узгред и одахнух. «А сад ћемо угасити светлост и до јутра нећемо имати никаквих брига, а ујутро, ако пожелимо, постараћемо се за нове. Хоћеш?»

Она пружи руку до прекидача, завлада мрак, ја легох на охлађену постељину и осетих топлину њеног даха који се приближаваше.

Обгрлих је.

«Јаче», шапну. И после дуже паузе. «Крис!»

«Молим?»

«Волим те.»

Неодољиво сам пожелео да вичем.

Јутро беше црвено. Огромни сунчани диск стајао је ниско над видокругом. Крај улаза је лежало писмо. Поцепах коверат. Хари је била у купатилу, чуо сам како певуши. С времена на време провирила би отуда, облепљена влажном косом. Приђох прозору и почех да читам:

«Келвине, заглибили смо се. Сарторијус је за енергичне мере. Верује да ће успети да дестабилизује неутринске системе. За оглед му је потребна извесна количина плазме, као полазне грађе Ф. Предлаже да ти пођеш у својој капсули у извиђање и да донесеш извесну количину плазме. Ради по своме нахођењу, али ме обавести о својој одлуци. Ја немам мишљења о томе. Чини ми се да уопште ништа више немам. Било би ми драго да то учиниш само да бисмо се покренули, ма и привидно. Иначе нам остаје само да завидимо Г.

Пацов П. С. Не улази у радио-станицу. То још можеш за мене да учиниш. Најбоље је да телефонираш.»

Срце ми се стезало док сам читао то писмо. Прегледах га пажљиво још једном, поцепах га и бацих остатке у сливник. Затим почех да тражим комбинезон за Хари. Већ је то било грозно. Сасвим као прошли пут. Али она ништа није знала, иначе не би могла тако да се обрадује кад јој рекох да морам да пођем у мало извиђање изван Станице и да је молим да пође са мном. Доручковали смо у малој кухињи (при чему је Хари опет прогутала једва неколико залогаји) и прешли у библиотеку.

Хтео сам да прелистам литературу која се односи на проблем поља и неутринских система, пре но што учиним оно што тражи Сарторијус. Нисам још знао како да се прихватим тога, али сам одлучио да на неки начин контролишем његов рад. Пало ми је на ум да би тај неки још непостојећи неутрински анихилатор могао да ослободи Снаута и Сарторијуса, а да ја сачекам «операцију» заједно с Хари негде напољу — у авиону на пример. Дреждао сам неко време поред великог електронског каталога, постављајући му питања на које је одговарао или избацивањем картончића с лаконским написом «недостаје у библиографији», или ми је предлагао да се упустим у такву џунглу специјалистичких, физикалних радова, да нисам знао шта с тим да предузмем. Однекуд ипак нисам имао воље да напустим ову велику, округлу просторију глатких зидова, прошарану ладицама с непрегледним мноштвом микрофилмова и електронских записа. Смештена у самом центру Станице библиотека није имала прозора и била је најбоље изоловано место унутар челичног оклопа. Ко зна није ли ми зато било у њој добро, упркос јавног пораза у тражењу. Лутао сам по великој дворани, док се не зауставих пред огромним, до таванице високим регалом пуним књига. Био је то не толико луксуз, истина, у најмању руку сумњив, колико израз сећања и поште према пионирима соларијских истраживања: полице у којима је било око шестсто томова, носиле су на себи целокупну класику предмета, почев од монументалне, мада умногоме већ застареле Гизеове монографије у девет томова. Извадих те томове, од чије тежине ми одмах клону рука, и почех овлаш да их прелиставам, присевши на приручје фотеље. Хари је за себе такође пронашла неку књигу — изнад њене руке прочитах неколико наштампаних редова. Била је то једна од малобројних књига што су припадале првој експедицији, чак ваљда некадашња својина самога Гизеа — «Међупланетарни кувар«… Ништа не рекох видећи с каквом пажњом Хари проучава кулинарске рецепте, примењене на строге услове космонаутике, и вратих се поштованој књизи коју сам имао на коленима. «Десет година истраживања Солариса» изишло је у серији «Солариана» под бројевима од четири до тринаест, док садашња издања носе већ четвороцифрене бројеве.

Гизе није био човек баш много јаке маште али та одлика може само да нашкоди истраживачу Солариса. Јер нигде ваљда уобразиља и способност журног стварања хипотеза не бива тако погубна. Невероватни описи констелација које ствара плазма по свој вероватноћи су аутентични, иако су већином непроверљиви, пошто океан ретко кад понавља своје еволуције. Онога који их посматра први пут, запрепашћују углавном необичношћу и гигантском величином, јер кад би се јављали у малим размерима, у каквој локви, сматрао би их човек сигурно за још један «хир природе», појаву случајности и слепе игре сила. А то што просечност и геније остају једнако беспомоћни пред безбројем разноликости соларијских облика, такође не олакшава општење с феноменима живога океана. Гизе није био ни једно ни друго.

Био је напросто класитикатор-педант, из реда оних чији спољашњи мир крије неуморну радну страст која им гута цео живот. Колико год је могао служио се напросто језиком описа, а кад би му понестало речи, сналазио се стварањем нових речи, често неспретних, али које одговарају описиваним појавама. Но, најзад, никакви термини не преносе оно што се дешава на Соларису. Гизеови називи «горохраст», «дугоње», «гљиветине», «мимоиди», «симетријади1 и «асиметријади», «хрптењаче» и «брзаци» звуче крајње вештачки, но ипак дају извесну представу о Соларису чак и онима који сем нејасних фотографија и крајње несавршених филмова нису видели ништа. Дабогме, и овај савесни класификатор допустио је себи многе неопрезности. Човек прави хипотезе увек, чак и кад је опрезан, чак и када тога није свестан. Гизе је сматрао да «дугоње» представљају начелну форму на Соларису и често их је упоређивао с много пута увечаним и нагомиланим таласима плиме земаљских мора. Ко се, уосталом, удубљивао у прво издање његова дела зна да их је првобитно назвао баш «плимама», надахнут геоцентризмом, који би био смешан да није његове беспомоћности. Јер то су — ако се већ траже поређења на Земљи — формације које по размерима превазилазе Велики кањон Колорада, моделоване у градиву које при врху има пихтијасто — пенасту конзистенцију (при чему се та пена стврдњава у крхке гирланде, у чипке с огромним отворима, и које неким истраживачима изгледају чак као «костурасте израслине») — док се у дубини претвара у све чвршћу супстанцу, попут напрегнутог мишића, али мишића који брзо, на дубини од десетак метара прелази у чврстину камена, мада и даље чува своју еластичност. Између зидова напрегнутих попут опни на леђима чудовишта, и за које се хватају «костурчине», протеже се на дужини од више километара прави «дугоња», творевина на изглед самостална, попут каквог дивовског питона, који је прождрао читаве планине и сад их ћутке вари, правећи у свом риболиком телу лагане, уздрхтале покрете. Али «дугоња» тако изгледа само одозго, гледан из летеће машине. Кад му се човек приближи тако да се оба «зида клисуре» дижу стотинама метара изнад летелице, «труп питона» се показује као до хоризонта протегнут простор тако вртоглавог кретања, да оно тиме даје изглед пасивно набубрелог цилиндра. Први утисак је ковитлање клиске, сивозеленкасте емулзије која својим избочинама одбацује снажно блештање сунца, али кад машина застане непосредно изнад површине (а обале «клисуре» која крије у себи «дугоњу» постају тада попут врхова што се дижу с једне и друге стране геолошке увале) види се да је покрет далеко компликованији. Има заједничко централно кружење, у њему се укрштају тамније струје, понекад површински «плашт» постаје сјајна површина од које се, као од огледала, одбијају небо и облаци, а из ње избијају громогласне ерупције полутечног средишта измешаног са гасом. Полако постаје разумљиво да одмах испод себе човек има центар деловања сила које одржавају размакнуте и до неба дигнуте зидове пихтијасте масе која се поспано кристализује, али оно што је за око очевидно, наука неће тако једноставно да прими к знању. Колико су се година само водиле бесне дискусије на тему шта се, у ствари, дешава у оквиру «дугоња», који у милионима преоравају неизмерна пространства живога океана. Сматрало се да су то неки органи чудовишта, да се у њима обавља промена материје, процеси дисања, транспорт хранљивих супстанција, и само прашњаве библиотеке знају шта све још друго. Свака хипотеза најзад је обарана хиљадама напорних и често опасних огледа. А све се то тицало само «дугоња», форме која је у основи најпростија, најпостојанија, јер се њихово трајање продужава током више седмица — што је овде потпуно изузетна појава.

Далеко сложенији, хировитији облик, који у гледаоцу буди ваљда најоштрије противљење — противљење, дабогме, инстинктивно — јесу «мимоиди». Може се без претеривања рећи да се Гизе заљубио у њих и да се њиховом истраживању, описивању и одгонетању њихове суштине посветио до краја. Називом се трудио да објасни оно што је за човека у њима најнеобичније: извесну склоност за опонашање облика који га окружују, свеједно да ли блиских или далеких.

Једног дана дубоко под површином океана почиње да се црни пљоснат, широк круг искрзаних рубова и површине коју као да је облила смола. После двадесетак часова он постаје режњаст, испољава све изразитије чланање, и истовремено се пробија горе, ка површини. Посматрач би се заклео да се под њим води оштра борба, јер се из целе околине ту скупљају попут усана што се грче, као живи, мишићави, затворени кратери, бескрајни редови синхроничних, кружних таласа, гомилају се над разливеним у дубини, црнкастим светиоником и пропињући се, руше се доле. Свако такво рушење десетина хиљада тона праћено је из секунда у секунд отегнутом, лепљивом, некако мљацкавом грмљавином, јер се ту све догађа у наказном виду. Тамна творевина бива одгурнута доле, сваки наредни удар као да је спљоштава и кида, а од појединих комада који висе попут покислих крила одвајају се издужени гроздови, сужавају се у дуге огрлице, међусобно се стапају и плове навише, као да дижу прирасли за њих, искомадани матични штит, док одозго непрестано упадају у све дубљи кружни понор наредни прстени таласа. И та се игра води некада дан, некада месец дана. Некад се на томе све завршава. Савесни Гизе назвао је ту варијанту «побачајним мимоидом», као да је, не зна се откуд, тачно знао да је крајњи циљ сваке такве катаклизме «зрели мимоид», то јест она колонија полипастих, светлокожих израслина (обично већа од земаљског града) чија је намена да опонашају спољашње облике… Дабогме, нашао се и други соларист, звао се Ујвенс, који је баш последњу фазу сматрао «дегенерацијском», назвао ју је тако због изрођености, обамирања, а шуму ствараних облика прогласио је очевидним симптомом ослобађања ограначких творевина испод власти матице.

Гизе пак, који се у свим описима других соларијских творевина понаша као мрав што хода по замрзлом водопаду, не допуштајући да га било шта помути у одмереном кораку његове шкрте фразе, толико је био уверен у оно што тврди, да је поједине фазе издвајања мимоида поређао у низ растућег савршенства.

Виђен одозго мимоид изгледа сличан граду, но то је ипак привид, изазван тражењем било какве аналогије са оним што нам је познато. Када је небо ведро, све многоспратне израслине и њихове палисаде окружава слој загрејаног ваздуха, изазивајући привидно љуљање и повијање форми, које је и без тога тешко утврдити. Први облак који плови кроз плаветнило (говорим тако по навици, јер је ово «плаветнило» риђе када је дан црвен, и страхотно бело када је дан плав) буди неодложни одзив. Почиње нагло напупљавање, увис бива избачена, готово сасвим одвојена од подлоге, протегнута, карфиоласто надимана навлака, која истовремено бледи и која после неколико минута веома успело имитира кумулусе. Тај огромни објекат баца црвенкасту сенку, коју једни врхови мимоида као да додају следећим врховима; та кретња увек се обавља у правцу супротном од стварног облака. Мислим да би Гизе сигурно дао да му се одсече рука, само да би сазнао барем због чега се тако догађа. Али такве «усамљене» творевине мимоида нису ништа у поређењу са стихијском делатношћу какву испољава мимоид «раздражен» присутношћу предмета и облика који се над њим појављују захваљујући људским дошљацима.

Репродуковање форми обухвата у суштини све што се нађе на раздаљини која не прелази осам до десет миља. Најчешће мимоид продукује увећан облик, понекад изобличен, творећи карикатуре или гротескна упрошћења, нарочито када су у питању машине. Наравно, градиво за репродуковање увек је она иста маса која брзо бледи, и која, избачена увис, уместо да падне, остаје да виси, спојена лако ломљивим пупчаним врпцама с подлогом, сабијајући се или надимајући се саставља најкомпликованије шаре. Летелица, шасија или јарбол бивају репродуковани подједнаком брзином; мимоид не реагује једино на саме људе, или, тачније говорећи, ни на каква жива бића, као ни на биље, јер су неуморни истраживачи и биље донели на Соларис у експерименталне сврхе. Међутим манекен, људска лутка, кип пса или дрвета извајан од било каквог материјала, бива копиран одмах.

И ту, на жалост, треба узгред истаћи да ова «послушност» мимоида према експериментаторима, на Соларису иначе тако изузетна, бива некада одложена. Најзрелији мимоид преживљава понекад своје «лење дане», кад пулсира само врло полако. То пулсирање, уосталом, није приметно за око, његов ритам, поједина фаза «била», обухвата преко два часа и били су потребни тек специјални филмски снимци да би оно било откривено.

У таквим околностима мимоид, нарочито стари, одлично погодује за истраживања, пошто и основни штит који се налази у океану, као и творевине које се дижу изнад штита, дају чак врло поуздан ослонац на који се може стати ногама.

Могуће је, дабогме, пребивати у оквиру мимоида такође и у његовим «радним» данима, али тада је видљивост блиска нули, услед непрестаног падања паперјасте колоидалне суспензије, беличасте попут самлевеног снега, која се непрестано сипа са набубрелих огранака абдомена који копира облике. Те облике је, уосталом, немогуће обухватити изблиза, с обзиром на њихову величину, која достиже величину планине. Сем тога подлога «активног» мимоида постаје глибава, од меснате кише која у тврду кору, много пута лакшу од пловучца, продире тек после двадесетак часова. Најзад, без одговарајуће опреме могуће је лако залутати у лавиринту набубрелих израслина, које подсећају или на згрчене стубове, или на полутечне гејзире, и то чак и по најјачем сунцу, јер његови зраци не могу да пробију покров «имитирајућих експлозија» које непрестано бивају избациване у атмосферу.

Посматрање мимоида у његовим срећним данима (а то су, одређеније речено, срећни дани истраживача, који се на мимоиду налази) може да буде врело неизбрисивих утисака. Мимоид има своје «стваралачке узлете», кад почиње невиђену хипер продукцију. Он тада ствара било своје сопствене варијанте спољашњих форми, било њихове компликације или чак «формалне континуације», и кадар је да се тако забавља по читаве сате, на радост апстрактног сликара и на очајање научника који се узалуд труди да разуме било шта од ових процеса. Понекад се у делатности мимоида испољавају црте просто детињег упрошћавања, а понекад запада у «барокна одступања», и тада је све што ствара обележено печатом изразитог елефантијазиса. Нарочито стари мимоиди фабрикују облике кадре да изазову у човеку неуздржљив смех. Ја, додуше, нисам био кадар да им се смејем, јер сам био превише шокиран тајанственошћу призора.

Разуме се, у првим годинама истраживања људи су се бацали право на мимоиде, као на привидно идеална средишта соларијског океана, као на места на којима ће доћи до жељеног контакта између двеју цивилизација. Ипак се чак веома брзо показало да ни о каквом контакту нема ни говора, јер све почиње и завршава се на имитирању облика, на имитирању које никуд не води.

У антропоморфизму или зооморфизму који се стално спомиње у очајничким извештајима истраживача, они су у стално новим производима живога океана видели «чулне органе» или чак «удове», а нарочито су неки учењаци (као Мартенс и Еконај) сматрали удовима Гизеове «хрптењаче» и «брзаке». Али те протуберанце живог океана које некад избијају у атмосферу и на висину до две миље, исто су онолико «удови» колико је земљотрес «гимнастика» Соларисове коре.

Каталог форми које се понављају релативно стално, а које живи океан рађа толико често да се на његовој површини у току двадесет и четири часа може открити њих неколико десетина или и неколико стотина, обухвата око триста јединица. Најнељудскији, у смислу апсолутног одсуства наликовања на било шта што би било у домену познавања човека на Земљи, према класификацији Гизеове школе јесу симетријади. Кад је било већ одлично познато да се океан не понаша агресивно и да у његовим плазматским вртлозима може да погине само онај коме је до тога нарочито стало, рецимо, услед сопствене неопрезности или немишљења (не говорим наравно о случајевима изазваним нпр. оштећењима апарата за кисеоник или климатизатора), да чак и цилиндричне реке дугоња или наказни стубови хрптењача који се варљиво љуљају у облацима могу да се пробијају авионима или неким другим летећим машинама без и најмање опасности; плазма даје слободан пут, размичући се пред страним телом са брзином равном брзини звука у соларијској атмосфери, отварајући, ако је на то присиљена, дубоке тунеле чак и под површином океана (при чему је енергија каква се у ту сврху тренутно покреће огромна — Скрјабин је израчунао да она у крајњим случајевима износи 1019 ерга!). Истраживању симетријада приступило се с нарочитом опрезношћу, уз стално повлачење, увећавање осигурања, често, додуше, фиктивних, а имена оних који су се први спустили у њихове поноре позната су сваком детету на Земљи.

Стравичност тих дивова није била у њиховом изгледу, иако и он може заиста да побуди у човеку кошмарне снове. Стравичност потиче више отуда што у оквиру њих нема ничега сталног ни поузданог, што код њих не важе чак ни физички закони. И баш су истраживачи симетријада увек понављали тезу да је живи океан разуман.

Симетријади настају изненада. Њихово рођење је нека врста ерупција. Отприлике један час пре тога океан почиње снажно да блешти, као застакљен на површини од неколико десетина квадратних километара. Ван тога се ни његова течност ни ритам таласања не мењају. Понекад симетријад избија тамо где се налазио левак након усисавања брзака, али то није правило. Сат касније, отприлике, стакласта навлака излеће увис као наказни мехур, у коме се огледа цео небески свод, сунце, облаци, сви видокрузи, преливајући се и преламајући се. Муњевита игра боја, изазвана делимично угибањем, а делимично преламањем светлости, заиста се не може ни са чим упоредити.

Нарочито силне светлосне ефекте дају симетријади настали у плавом дану или они који настају пред сунчев залазак. Тада се добија утисак да планета рађа другу планету, која невероватном брзином удваја свој обим. Једва испаљен из дубина и преливајући се у свим бојама глобус се распрскава при врху у окомите секторе, али то није распад. То је стадијум назван, не многу срећно, «фазом цветне чашице», и траје неколико секунди. Лукови опнастих распона што стрељају у небо окрећу се један од другог, спајају се у невидљивој унутрашњости и почињу муњевито да формирају нешто попут чврстог торза, у чијем оквиру настају стотине појава одједном. У самом центру, који је први пут испитала Хамалејева екипа уд седамдесет лица, ствара се путем гигантокристализације и поликристализације осовински стожерни носач који понекад називају «кичмом», али ја нисам присталица тога назива. Вратоломна архитектоника тог централног потпорња подржавана је in statu nascendi[5] од непрестано шикљајућих из километарских улегнућа окомитих стубова пихтијасте масе, која је тако разређена да је готово водњикава. За време тога процеса колос ствара потмулу, отегнуту рику, окружује га бедем снажно клопотаве, снежасте дебелоћеличне пене. Потом наступају — од центра ка опсегу — неисказано компликовани обртаји задебљалих површина на којима се наслојавају наслаге растегљиве материје што бије из дубине и истовремено се малочас споменути дубински гејзири преображавају, стврдњавајући се, у покретљиве, пипкасте стубове, при чему њихови свежњеви стреме ка динамиком целине строго одређеним местима конструкције, подсећајући на неке небодерске шкрге плода који расте са хиљадоструким убрзањем, шкрге кроз које теку потоци ружичасте крви и воде која је тако зелена да прелази просто у црно. Од тог тренутка симетријад почиње већ да испољава своју најнеобичнију особину — моделовања или чак нарушавања извесних физичких закона. Рецимо најпре да нема два потпуно иста симетријада и да је геометрија сваког понаособ као нов «проналазак» живога океана. Даље, симетријад производи у својој унутрашњости оно што се често назива «монументалним машинама», иако те творевине уопште не подсећају на машине какве конструишу људи него је ту реч једино о релативно уској и тиме на изглед «механичкој» сврховитости деловања.

Када се гејзири што избијају из понора шчвршњавају или када се надму у галерије и ходнике дебелих зидова, ширећи се у свим правцима, и када «опне» створе систем равних површина, надстрешница, стропова који се пресецају, симетријад оправдава свој назив тиме што сваком обликовању завојитих пролаза, токова и трапова у оквиру једнога пола одговара до детаља веран систем на супротном полу.

После неких двадесет-тридесет минута гигант почиње полако да тоне, нагнувши се најпре, некада при окомитој оси, за осам до дванаест степени. Јављају се симетријади већи и мањи, али чак се и њихови патуљци после уроњавања уздижу на добрих осамсто метара изнад хоризонта и видљиви су из раздаљине од двадесетак миља. У њихову унутрашњост може се најбезбедније продрети одмах након настајања равнотеже, кад целина престаје да урања у живи океан, и кад истовремено долази до враћања у савршену окомитост; најпогодније место за продирање унутра јесте околина непосредно испод врхунца. Релативно глатку поларну «капу» окружује тамо област избушена као решето цуцластим завршецима унутрашњих ћелија и водова. Та формација представља — као целина — тродимензионални развитак некакве једначине вишег степена.

Као што је познато, свака једначина може да се изрази фигуралним језиком више геометрије и може да се изгради тело које ће бити њен еквиваленат. Симетријад је — тако схваћен — неки рођак стожаца Лобачевског и Риманових негативних кривина, али рођак веома далек, услед своје незамисливе сложености. Он представља развитак целокупног математичког система који обухвата простор од неколико кубних миља, при чему је то развитак четвородимензионалан, јер се битни фактори једначина изражавају такође и у времену, у променама какве настају током његова пролажења.

Најпростија је била, свакако, мисао да имамо пред собом ни мање ни више него «математичку машину» живога океана, створен сразмерно с његовом скалом модел израчунавања која су му потребна из нама непознатих разлога, али ту Фермонову хипотезу данас нико више не усваја. Била је саблажњива, свакако, али замисао да таквим гигантским ерупцијама, чији сваки делић подлеже непрестано компликованим формулама велике анализе, живи океан разрешава проблеме материје, космоса, бивствовања… није се могла одржати. У дубини џина могуће је наићи на превише много појава које се не дају помирити с том у основи ствари простом сликом (детиње наивном, као што неки хоће).

Нису изостали ни покушаји измишљања неког приступачног модела симетријада, његовог очигледног приказа; доста је био популаран Аверијанов пример, у коме је он ствар представио овако: замислимо прадавну земаљску грађевину из времена процвата Вавилона, и нека буде начињена из живе, лако узбудљиве и еволуирајуће супстанције; њена архитектоника течно пролази кроз низ прелазних фаза, добијајући пред нашим очима форме градитељства грчког, романског, затим стубови почињу да постају витки као стабљике, свод губи тежину, постаје полетан, изоштрава се, његови лукови прелазе у стрму параболу, и најзад се стреловито заламају. Тако настала готика почиње да сазрева и да стари, прелази у позне форме, дотадашњу строгост стрмог пењања, узлета замењују ерупције оргијастичне бујности, пред нашим очима се разраста барок плодан свим сувишностима и, ако тај ток будемо настављали, третирајући стално нашу творевину која се мења као поједине етапе живог постојања, доћи ћемо најзад до архитектуре космодромске епохе, приближавајући се истовремено, можда, схватању шта је симетријад. Али то поређење, ма колико разрађивано и обогаћивано (било је, уосталом, и покушаја његове визуализације помоћу специјалних модела и филма), остаје нешто у најбољем случају беспомоћно, а у најгорем пак избегавање одговора, ако не и права лаж, јер симетријад нијеналик ни на шта земаљско…

Човек може да обухвата тако мало ствари одједном; видимо само оно што се дешава пред нама, овде и сада; очигледан приказ истовременог мноштва процеса, ма колико међусобно повезаних, ма колико таквих који се међусобно допуњавају — превазилази његове могућности. Суочавамо се с тим чак и пред релативно простим појавама. Судбина једног човека може да значи много, судбину неколико стотина људи тешко је обухватити, али повест хиљаде, милиона људи не значи, у суштини, ништа. Симетријад је милион, не, он је милијарда дигнута на потенцију, он је сушта незамисливост; шта вреди, дакле, што у дубини неке његове лађе, која је удесетостручени Кронекеров простор, стојимо као мрави приљубљени уз набор свода што дише, што видимо узлет гигантских површина које опализују сивом светлошћу, обасјане нашим светлосним ракетама, што видимо њихово узајамно прожимање, мекоћу и непогрешиву савршеност решења, које је ипак само моменат — јер ту све тече — садржај те архитектонике је покрет, усредсређен и сврховит. Посматрамо мрвицу процеса, треперење једне струне у симфонијском оркестру супердивова и није још ни то, јер знамо — али само знамо, не схватајући — да се истовремено над нама и под нама, у стреловитим понорима, ван граница погледа и маште обављају хиљаде и милиони истовремених преображаја, међусобно повезаних као што су ноте повезане математичким контрапунктом. Неко је, дакле, назвао симетријад геометријском симфонијом, али, према томе, ми смо њени глухи слушаоци.

Ту, да би се ишта заиста видело, треба одступити, измаћи се на неку голему раздаљину, али све у симетријаду је унутрашњост, размножавање, које бије лавинама порођаја, свеје непрестано обликовање, при чему је оно што је обликовано истовремено творац облика, и никаква мимоза није тако осетљива на додир, као што је једну миљу далеко од места на коме стојимо, стотином кондигнација одељен део симетријада осетљив према променама које преживљава ово наше место. Ту је свака конструкција тренутна, с лепотом која налази испуњење изван граница погледа, заједнички конструктор и диригент свих других које се дешавају, а оне са своје стране утичу моделујуће на целину. Симфонија — добро, али таква која саму себе ствара и која саму себе дави. Ужасан је крај симетријада. Нико ко је видео тај крај није се отео утиску да је сведок трагедије, ако не и убиства. После нека два часа, највише три — тај експлозивни раст, увеличавање и аутогенеза не траје никад дуже — живи океан прелази у напад. То изгледа овако: глатка површина почиње да се покрива борама, већ успокојено, сасушеном пеном покривено ударање о обалу почиње да кључа, од хоризоната јуре средишне струје таласа, онаквих истих мишићавих кратера као они што асистирају рађању мимоида, али овога пута су њихови размери неупоредиво већи. Подморски део симетријада бива прибијен, колос се полако диже увис, као да треба да буде избачен ван домена планете; површински слојеви океанског глеја почињу да се активизују, успузавају се све више, на бочне зидове, хватају се за њих, стврдњавајући се, зазидавају отворе, али све то није ништа у поређењу с оним што се истовремено дешава у дубини. Најпре обликотворачки процеси — избијање наредних архитектоника — за кратко време престају, затим подлежу силовитом убрзању, покрети дотле складни, прожимања, таласања, затим гранање основа и сводова, дотад одмерено и поуздано као да ће трајати вековима, почињу да се убрзавају. Осећање да колос суочен са опасношћу која му прети почиње нагло да тежи некаквом испуњењу, постаје придављујуће. Али што више, ипак, расте брзина промена, тим очитија постаје ужасна метаморфоза саме грађе и његове динамике, метаморфоза која буди одвратност. Сва стреловита избијања чудесно витких облика почињу да се смекшавају, да се отежу као црева, да се отромбољују, почињу да се јављају промашаји, форме незавршене, маскароидне, богаљасте, из невидљивих дубина допире растући шум, рика, ваздух избациван као у каквом агоналном дисању, тарући се о све тешње пукотине, кркљајући и громовито одјекујући у отворима, чини да стропови што пропадају почињу да хропћу, попут каквих наказних гркљана, попут мртвих гласних жица што обрастају сталактитима слузи, и гледаоца обузима тренутно, и поред размаханог, најсиловитијег кретања — а то је кретање уништења — потпуно мртвило. Већ само оркан што завија из провалија, дувајући кроз хиљаде отвора, подржава, надимајући је, до неба високу грађевину која почиње да клизи наниже, да пропада, попут саћа захваћеног пламенима, али још овде-онде виде се последњи дрхтаји, беспомоћне кретње одвојене од целине, слепе, све слабије док се стално нападана, споља запљускивана громада руши спорошћу планине, и нестаје у пенушавом вртлогу, истом као онај који је пратио њено титанско настајање.

И шта све то значи? Да, шта то значи…

Сећам се како је нека школска излетничка група посетила соларијски институт у Адену, кад сам био Гибаријанов асистент, и како је после проласка кроз бочну библиотечку дворану омладина уведена у главну просторију, чији највећи део испуњавају касете с микрофилмовима. На њима су забележени ситни одломци унутрашњости симетријада, наравно, одавно већ непостојећих, а има их тамо, не снимака, него целих котура, преко деведесет хиљада. И тада је пуначка, можда петнаестогодишња девојчица с наочарима, одлучна и паметна погледа, одједном поставила питање:

«Ичему тосве?…»

У нелагодном ћутању које је тада завладало учитељица је само строго погледала своју необуздану ученицу; нико од солариста што су их пратили (а ја сам био међу њима) није умео да да неки одговор. Јер симетријади су непоновљиви и непоновљиве су, уопштено, појаве које на њима настају. Понекад ваздух престаје у њима да преноси звук. Понекад се повећава или смањује коефицијент рефракција. Локално се појављују пулсирајуће, ритмичке промене теже, као да симетријад има бијуће, гравитационо срце. Некад истраживачеви жирокомпаси почињу да се понашају као луди, јављају се и нестају слојеви појачане јонизације, и то набрајање би могло да се настави. Уосталом, ако тајна симетријада икада буде решена, остаће још асиметријади..

Настају слично, само што имају другачији крај и што у њима не може да се види ништа сем дрхтања, горења, светлуцања; знамо једино да су они седиште вртоглаво брзих процеса, у границама физички могућих брзина, називају их такође «преувеличаним квантним појавама». Њихова математичка сличност с неким моделима атома ипак је толико непостојана и краткотрајна, да је неки сматрају споредном или чак случајном особином. Живе неупоредиво краће од симетријада, једва по двадесетак минута, а крај им је ваљда још ужаснији, јер укорак с ураганом који их испуњава и разара тврдим, громовитим ваздухом, пакленом брзином се у њима ствара течност која кључа под кожухом прљаве пене, и утапа све, клокотава, огавна, након чега следи експлозија као избијање блатњавог вулкана, избацујући смрвљени стуб остатака, размочена киша још дуго пада на немирну површину океана. Неке од ових остатака, однесене ветром, сасушене као ивери, жуткасте, пљоснате и стога налик на некакве опнасте коштице или на суварке, могуће је пронаћи како плове на таласима више десетина километара ван домета експлозије.

Посебну групу представљају творевине које се потпуно издвајају од живог океана на дуже или краће време, и које се могу посматрати далеко ређе и теже од претходних. Пронађени први пут њихови остаци су најпре погрешно идентификовани, као што се много касније показало, као лешине створова који живе у дубинама океана. Некад се чини да беже као чудне, многокриле птице пред њушкама брзака који их гоне, али тај појам узет са Земље још једном постаје зид који је немогуће пробити. Понекад, али веома ретко, могуће је на стеновитим обалама острва опазити необичне, попут крда лежећих фока, пингвине који леже на сунцу или се вуку ка мору да би се стопили с њим у једну целину.

И тако се наставило обртање стално у кругу земаљских, људских појмова, а први контакт…

Експедиције су премериле стотине километара у дубинама симетријада, разместиле су апарате за регистровање, аутоматске филмске камере; телевизијски објективи вештачких сателита регистровали су пупљење мимоида и дугоња, њихово сазревање и смрт. Библиотеке су се испуњавале, расли су архиви, цена какву је требало за то плаћати често је постајала превисока. Седамсто-осамсто људи погинуло је у катаклизмама, не повукавши се на време из колоса већ осуђених на уништење, од тога њих сто шест само у једној катастрофи, чувеној, јер је у њој нашао смрт такође и сам Гизе, у то време седамдесетогодишњи старац, када је крај, по правилу својствен асиметријадима, неочекивано захватио творевину која је била изразито оличење симетријада. Седамдесет и девет људи заједно с машинама, апаратима, обучених у оклопне скафандере, у току неколико секунди захватила је експлозија блатњаве смоле, обухватајући својим распрскавањем још двадесет и седам даљих, који су пилотирали авионима и хеликоптерима што су кружили изнад истраживане творевине. То место на раскрсници сто четрдесет и другог упоредника и осамдесет и деветог подневка означено је на картама као Ерупција сто шесторице. Али та тачка постоји само на картама, док се површина океана на томе месту ничим не разликује од свих осталих његових области.

Тада су се први пут у историји соларистичких истраживања дигли гласови који су захтевали примену термонуклеарних удара. То је у суштини требало да буде окрутније од освете: посреди је било уништење онога што нисмо кадри да схватимо. Тсанкен, заменик Гизеове резервне групе, који је преживео само захваљујући грешци — предајни апарат погрешно је означио место на коме су они други истраживали симетријад, тако да је Тсанкен у својој машини лутао изнад океана и стигао је на место дословно неколико минута после експлозије, и из машине је још успео да види њену црну гљиву. — У тренутку кад се решавало о одлуци запретио је да ће дићи у ваздух Станицу заједно са собом и осамнаесторицом чланова посаде у њој, и мада никад није званично признато да је тај самоубилачки ултиматум утицао на исход гласања, може се претпоставити да је тако било.

Али време када су тако многобројне експедиције посећивале планету одавно је прошло. Сама станица — чија је градња надзирана из сателита, и то је био инжењерски подухват таквог степена којим би Земља могла да се поноси кад не би било истина да је океан у току неколико секунди избацивао из себе конструкције милион пута веће — створена је у виду диска са пречником од двеста метара, са четири спрата у средини и два на рубу. Обешена на петсто до хиљаду метара изнад океана, захваљујући гравиторима покретаним енергијом анихилације, снабдевена је била, осим свих уређаја какве имају све обичне станице и велики сателоиди других планета, специјалним радарским оптиметрима, спремним да при првој промени океанске површине покрену допунску силу, тако да челични диск одлеће у атмосферу чим се појаве први наговештаји рађања нове живе творевине.

Сада је Станица била, у ствари, без људи. Откад су аутомати затворени — из разлога који су мени још непознати — у магацине на дну, могло се кружити ходницима не наилазећи ни на кога, сем на какву слепо лутајућу олупину, чије су машине претрајале уништење посаде.

Кад сам остављао на полицу девети том Гизеове монографије учинило ми се да ми је челик, покривен слојем меке пенушаве пластике, задрхтао под ногама. Застао сам у покрету али се дрхтање није више поновило. Библиотека је била одлично изолована од остатка корпуса, и дрхтаји су могли да имају само један узрок. Нека ракета је избачена са Станице. Та мисао ме је вратила у стварност. Нисам још био потпуно одлучио да ли да полетим, као што је желео Сарторијус. Понашајући се тако као да у потпуности прихватам његове планове могао сам у најбољем случају да одложим кризу; био сам готово уверен да ће доћи до сукоба, јер сам решио да учиним све што буде у мојој моћи да бих спасао Хари. Цела стварје у томе што је Сарторијус имао изгледа да успе. Његова превага нада мном била је огромна — као физичар познавао је проблем десет пут боље од мене, и могао сам само, парадоксално, да рачунам на савршенство решења којима нас је почаствовао океан. Током наредног часа дреждао сам над микрофилмовима, трудећи се да уловим било шта разумљиво из мора паклене математике, чијим је језиком говорила физика неутринских процеса. У почетку ми је то изгледало безнадежно, тим пре што је тих невероватно тешких теорија неутринског поља било чак пет, што је очигледан знак да ниједна од њих није савршена. Па ипак сам на крају успео да пронађем нешто што обећава. Управо сам преписивао формуле, кад се зачу куцање.

Пођох брзо вратима и отворих их, заграђујући отвор сопственим телом. Преда мном се показа Снаутово лице, сјајно од зноја. Ходник иза њега био је празан.

«А, ти си», рекох отварајући врата. «Уђи.»

«Да, ја сам», одговори. Глас му беше промукао, под закрвављеним очима кесе, на себи је имао гумену противзрачну кецељу на еластичним трегерима, а испод кецеље су вириле запрљане ногавице истих оних панталона у којима је стално ишао. Његове очи прелетеше по округлој, равномерно осветљеној просторији и зауставише се кад опази у дубини Хари, која је стајала поред фотеље. Изменисмо муњевите погледе, ја притворих очи, и тада се он лако наклони, а ја, упадајући у тон друштвеног понашања, рекох:

«Ово је доктор Снаут, Хари. Снауте, ово је… моја жена.»

«Ја сам… веома мало видљив члан екипе и зато…» пауза се поче опасно продужавати, «нисам имао прилике да упознам…» Хари се осмехну и пружи му руку, коју он стисну, како ми изгледаше, са извесном запањеношћу, затрепта неколико пута очима и застаде гледајући је. Тада га ја ухватих испод руке.

«Извињавам се», рече јој тада. «Хтео сам да поразговарам с тобом, Келвине…»

«Наравно», одговорих с некаквом великосветском слободом; све ми је звучало као јевтина комедија, али није било друге. «Хари, драга, немој да се устручаваш. Доктор и ја морамо да поразговарамо о нашим досадним проблемима…»

И већ сам га водио, држећи га за лакат, према малим фотељама на супротној страни дворане. Хари седе у фотељу у којој сам претходно седео ја, али ју је при том гурнула тако да је, дижући главу с књиге, могла да нас види.

«Шта је било?» упитах тихо.

«Развео сам се», одговори он истим таквим шапатом, само много шиштавијим. Можда бих се насмејао да ми је кадгод испричана та историја и такав почетак разговора, али на Станици је моје осећање за хумор било ампутирано. «Преживео сам од јуче добрих неколико година», додаде. «Не колико лепих година. А ти?»

«Ништа…» одговорих после паузе, јер нисам знао шта да кажем. Волео сам га, али сам осећао да морам да будем на опрезу пред њим, или, боље речено, пред оним због чега је дошао к мени.

«Ништа?» понови истим тоном као и ја. «Види, види, значи да је то баш тако?…»

«На шта мислиш», направих се да не разумем. Он зажмири закрвављеним очима и нагињући се тако да осетих на лицу топлину његова даха, поче шапатом:

«Заглибљујемо се, Келвине. Са Сарторијусом не могу више да се повежем, знам само оно што сам ти написао, што ми је рекао после оне наше кратке драге конференције…»

«Искључио визофон?» упитах.

«Не. Тамо је код њега кратки спој. Чини се да га је намерно изазвао, или…» начини покрет песницом, као да нешто разбија. Гледао сам га без речи. Леви угао усана диже му се у непријатном смешку.

«Келвине, дошао сам, јер…» Не заврши.

«Шта намераваш да радиш?»

«Мислиш на оно писмо?…» одговорих без журбе. «Могу то да учиним, не видим разлога за одбијање, и баш зато седим овде, хтео сам да се оријентишем…»

«Не», прекиде ме. «Није реч о томе…»

«Не?…» рекох, правећи се изненађен. «Па онда реци, изволи.»

«Сарторијус», промуца он. «Чини му се да је нашао пут… знаш.» Није скидао поглед с мене. Седео сам мирно, трудећи се да очувам равнодушан израз на лицу. «Најпре постоји она историја с рендгеном. Оно што је Гибаријан радио с њим, сећаш се. Могућа је извесна модификација…»

«Каква?»

«Слали су просто прамен зракова у океан и модуловали су само јачину према различитим обрасцима.»

«Да, знам за то. Већ је Нилин то радио. И мноштво других.»

«Да, али су примењивали меко зрачење. Ово је било тврдо, паковали су у океан све што су имали, целу снагу.»

«То може да има непријатне последице», приметих. «То је нарушавање Конвенције четворице и ОУН.»

«Келвине… не изигравај. Па то сад нема никаквог значаја. Гибаријана нема.»

«Аха. Сарторијус хоће да свали све на њега?»

«Не знам. Нисам с њим разговарао о томе. То није важно. Сарторијус сматра чим се «гост» појављује увек само онда кад се будимо, да он онда очевидно извлачи из нас продукциони рецепт за време сна. Сматра да је наше најважније стање — управо сан. Зато тако поступа. Сарторијус, дакле, хоће да му пошаље нашу јаву — мисли из времена кад смо будни — разумеш?»

«На који начин? Поштом?»

«Вицеве ћеш правити кад будеш сам. Тај свежањ зрака биће модулован можданим струјама некога од нас.»

Одједном ми све постаде јасно.

«Аха», рекох. «Тај неко сам ја. Је ли?»

«Да. Мислиоје на тебе.» «Најлепша хвала.»

«И шта ти велиш на то?»

Ћутао сам. Не говорећи ништа он полако погледа на Хари која је седела удубљена у читање и врати поглед на моје лице. Осетих како бледим. Нисам то могао да спречим.

«Дакле?…» рече. Слегох раменима.

«Те рендгенске проповеди о човековој великодушности сматрам лудоријом. И ти такође. Или ти можда не сматраш?»

«Стварно?»

«Стварно.»

«Онда врло добро», рече и осмехну се, као да сам испунио његову жељу. «Значи, ти си против те Сарторијусове историје?»

Нисам још схватио како се десило, али из његова погледа прочитах да ме је одвео куд је хтео. Ћутао сам, јер шта сам могао сада да кажем?

«Одлично», рече. «Јер има још и други пројект. Да се преради Рошова апаратура.»

«Анихилатор?…»

«Да. Сарторијус је већ обавио уводна израчунавања. То је реално. И чак неће захтевати велику снагу. Апарат ће бити активан даноноћно кроз неограничено време, стварајући антипоље.»

«Че… чекај! Како то замишљаш?»

«Врло просто. Биће то неутринско антипоље. Обична материја остаје без промена. Уништењу подлежу само… неутрински системи. Разумеш?»

Задовољно се смешкао. Седео сам полуотворених уста. Он полако престаде да се осмехује. Гледао ме је испитивачки, намрштена чела и чекао.

«Први пројект «Мисао», значи, одбацујемо. Је ли? А други? Сарторијус већ ради на њему. Назваћемо га «Слобода».»

Затворих за часак очи. Одједном се одлучих. Снаут није био физичар. Сарторијус је искључио или уништио визофон. Врло добро.

«Ја бих га назвао «Кланица«…» рекох без журбе.

«Сам си био касапин. Или можда ниси? А сада ће то бити већ сасвим нешто друго. Никаквих «гостију», никаквих творевина Ф — ништа. Већ у тренутку појаве материјализације — наступиће распад.»

«То је неспоразум», одговорих вртећи главом; смешио сам се и надао сам се да ми је осмех био довољно природан. «Нису то моралне скрупуле, него нагон самоодржања. Ја нећу да умирем, Снауте.»

«Шта?…»

Био је изненађен. Гледао ме је подозриво. Ја извукох из џепа згужвану цедуљу с формулама.

«Ја сам такође помишљао на то. Чудиш се можда? Па ја сам први изнео неутринску хипотезу, зар не? Погледај. Антипоље може да се покрене. За обичну материју је нешкодљиво, то је истина. Али у тренутку дестабилизације, кад се неутрински систем распада, бива ослобођена као сувишак енергија његових веза. Примајући на један килограм масе мировања десет на осму ерга добијамо за једну творевину Ф — пет до седам пута десет на осму. Знаш ли шта то значи? Истовредност малог уранског товара који експлодира унутар Станице.»

«Шта ти говориш! Али… Сарторијус је морао то узети у обзир…»

«Можда и није», одрекох са злобним смешком. «Видиш, реч је о томе да је Сарторијус из школе Фрезера и Фажолија. По њима сва енергија везе у тренутку распада бива ослобођена у виду светлосног зрачења. Био би то напросто снажан блесак, можда не сасвим безопасан, али који не уништава. Постоје ипак и друге хипотезе, друге теорије неутринског поља. По Кајату, по Авалову, по Сиони спектар емисије је знатно шири, а максимум припада на тврдо гама-зрачење. Лепо је што Сарторијус верује својим учитељима и њиховим теоријама, али постоје и друге, Снауте. И знаш ли шта ћу ти рећи?» наставих видећи да су моје речи оставиле на њега утисак. «Треба узети у обзир и океан. Ако је учинио оно што је учинио, сигурно је применио оптимални метод. Другим речима: његова акција изгледа ми као аргуменат у корист ове друге школе — против Сарторијуса.»

«Дај ми ту цедуљу, Келвине…»

Пружих му је. Он наже главу, трудећи се да рашчита моје жврљарије. «Шта је ово?» показа прстом.

Узех цедуљу од њега.

«Ово? Тензор трансмутације поља.»

«Дај ми то…»

«Шта ће ти?» упитах. Знао сам шта ће одговорити.

«Морам да покажем Сарторијусу…»

«Како хоћеш», одговорих равнодушно. «Могу то да ти дам. Само, видиш, то нико није испитао у експерименту, нисмо још познавали такве системе. Он верује у Фрезера, а ја сам израчунавао према Сиони. Рећи ће ти да нисам физичар и да Сиона такође није. Барем по његовом схватању. Али о томе се може дискутовати. Ја не желим дискусију у чијем резултату могу да испарим, у славу Сарторијуса. Тебе могу да уверим, њега не. И нећу да покушавам.»

«Него шта мислиш да учиниш?… Он ради на томе», безбојним гласом рече Снаут. Згрбио се, сва његова оживљеност се изгубила. Нисам знао да ли ми верује, али већ ми је било свеједно.

«Оно што ради човек кога настоје да убију», одговорих тихо.

«Покушај да ступиш с њим увезу. Можда мисли на каква обезбеђења», промуца Снаут. Диже очи према мени: «Чуј, а кад би ипак?… Онај први пројекат… А? Сарторијус би пристао. Сигурно. То је… у сваком случају… некаква шанса…»

«Верујеш у то?»

«Не», одговори сместа. «Али… шта то смета?»

Нисам хтео превише брзо да се помирим, баш ми је до тога и било стало. Постајао је мој савезник у игри одлагања.

«Размислићу», рекох.

«Онда ја одох», промрмља устајући. Све кости му запуцкеташе кад се дизао из фотеље. «Значи, даћеш да ти се начини енцефалограм?» упита отресајући прстима површину кецеље, као да се трудио да стресе с ње невидљиву мрљу.

«У реду», рекох. Не обраћајући пажњу на Хари (гледала је на ту сцену ћутке, држећи књигу на крилу) упути се вратима. Кад се затворише за њим, устадох. Раширих цедуљу коју сам држао у руци. Формуле су биле исправне. Нисам их искривио. Не знам само да ли би Сиона признао моје решење. Вероватно не би. Задрхтах. Хари ми је пришла с леђа и дотакла ми руку.

«Крис!»

«Шта је драга?»

«Ко је то био?»

«Рекао сам ти. Доктор Снаут.»

«Какав је то човек?»

«Мало га познајем. Зашто питаш?»

«Тако ме је гледао…»

«Сигурно си му се допала.»

«Не», одмахну она главом. «То није била та врста погледа. Гледао ме је као… као…» Стресе се, диже очи према мени и одмах их обори.

«Хајдемо некуда одавде…»

9. ТЕЧНИ КИСЕОНИК

Лежао сам у мрачној соби, одрвењен, загледан у светлећи бројчаник часовника на прегибу руке, не знам колико дуго. Чуо сам сопствено дисање и чудио сам се због нечег, али све то, ова загледаност у венац бројки и чуђење, било је погружено у равнодушност коју сам приписивао замору. Окренух се на бок, кревет је био чудновато широк, нешто ми је недостајало. Зауставих дисање. Настаде потпуна тишина. Претрнух. До мене није допирао никакав шум. Хари? Зашто не чујем њено дисање? Почех да прелазим рукама по кревету: био сам сам.

«Хари!» хтедох да се огласим, али зачух кораке. Корачао је неко велики и тежак као…

«Гибаријане?» рекох мирно.

«Да, ја сам. Не пали светлост.»

«Не?»

«Не треба. Овако ће бити боље за обојицу.» «Али ти ниси жив?»

«Не смета. Познајеш мој глас?»

«Да. Зашто си то учинио?»

«Морао сам. Закаснио си четири дана. Да си раније долетео, можда не би било потребно, али немој себе да прекореваш. Није ми лоше.»

«Заиста си ту?»

«Ах, мислиш да ме сањаш, као што си мислио о Хари?»

«Где је она?»

«Откуд знаш да знам?»

«Наслућујем.»

«Сачувај то за себе. Рецимо да сам овде уместо ње.»

«Али ја желим да буде и она.»

«То је немогуће.»

«Зашто? Слушај, али ти знаш да то у ствари ниси ти, него ја?»

«Не. Ово сам заиста ја. Кад би хтео да будеш педантан, могао би рећи да сам ово ја још једном. Али не трошимо речи.»

«Отићи ћеш?»

«Да.»

«И она ће се тада вратити?»

«Желиш то? Шта је она за тебе?»

«Тоје моја ствар.»

«Па бојишјесе.»

«Не.»

«Игадиш је се…»

«Шта хоћеш од мене?»

«Можеш да осећаш самилост према себи, али не према њој. Њој ће увек бити двадесет година. Не прави се да то не знаш!»

Одједном се, не знам зашто, охладих. Слушао сам га сасвим мирно. Учинило ми се да сад стоји ближе, у подножју мога кревета, али и даље ништа нисам видео у томе мраку.

«Шта хоћеш?» упитах тихо. Мој тон као да га је изненадио. Неко време је ћутао.

«Сарторијус је убедио Снаута да си га обмануо. Сад они варају тебе. Правећи се да монтирају рендгенску апаратуру они граде анихилатор поља.»

«Где је она?» упитах.

«Не знам. Пази: биће ти потребно оружје. Не можеш се уздати ни у кога.»

«Могу да рачунам на Хари», рекох. Чух брз, тих глас. Смејао се.

«Наравно да можеш. До извесне границе. На крају увек можеш учинити што и ја.»

«Ти ниси Гибаријан.»

«Види га. Него ко сам? Можда твој сан?»

«Не. Њихова лутка. Али ти то не знаш.»

«А откуд знаш ко си ти?»

Замислих се. Покушах да устанем, али без успеха. Гибаријан је нешто говорио. Нисам разумео речи; чуо сам само звук његова гласа, очајнички сам се борио са слабошћу тела, још једном се с највећим напором тргох… и пробудих се. Хватао сам устима ваздух као полуугушена риба. Био је потпун мрак. Тај сан. Кошмар. «Одмах… дилема коју не умемо да решимо. Гонимо сами себе. Политерији су применили једино врсту селективног појачања наших мисли. Тражење мотивације те појаве је антропоморфизам. Где нема људи, тамо нема ни човеку доступних мотива. Да би се наставио план истраживања, треба или уништити сопствене мисли, или њихову материјалну реализацију. Прво није у нашој снази. Друго је превише налик на убиство.»

Слушао сам у мраку тај одмерен, далек глас, чији звук одмах познадох: говорио је Гибаријан. Пружих му руке пред себе. Кревет беше празан.

Пробудио сам се у следећи сан — помислих.

«Гибаријане?…» викнух. Глас се прекиде у пола речи. Нешто тихо звекну и ја осетих слаб дах на лицу.

«Добро, Гибаријане», промумлах зевајући. «Шта ти је да ме тако прогањаш из сна у сан… знаш…»

Нешто зашушта поред мене. «Гибаријане!» понових гласније. Опруге кревета зашкрипаше.

«Крис, то сам ја…» разлеже се шапат поред мене.

«Ти си, Хари?… А Гибаријан?»

«Крис… Крис… па он… сам си рекао да није жив…»

«У сну може да живи», рекох развучено. Нисам више поуздано знао да ли је то био сан. «Нешто је говорио. Био је ту», добацих. Био сам страшно поспан. А кад сам поспан, онда спавам — помислих идиотски и додирнух уснама хладно Харино раме и сместих се угодније. Она ми нешто одговори, али ја одмах утонух у несећање.

Ујутро у црвено осветљеној соби сетих се догађаја те ноћи. Разговор с Гибаријаном био је сан, али оно после? Цуо сам његов глас, могао бих се заклети, само се не сећам добро шта је говорио.ЈМије звучало као разговор, него као излагање. Излагање?…

Хари се умивала. Чуо сам пљускање воде у купатилу. Завирих под кревет, где сам пре неколико дана бацио магнетофон. Није га тамо било.

«Хари!» повиках. Њено лице с кога се сливаше вода појави се иза ормана.

«Да ниси видела магнетофон под креветом? Мали, џепни?…»

«Биле су тамо разне ствари. Све сам ставила тамо», показа на полицу поред орманића с лековима и изгуби се у купатилу. Скочих из кревета, али тражење остаде без резултата.

«Морала си га видети», рекох кад се вратила у собу. Она ништа не одговори, чешљајући се пред огледалом. Тек тада опазих да је бледа, а у њеним очима, кад се сретоше с мојима, беше нешто испитивачко.

«Хари», почех као магарац још једном, «магнетофона нема на полици.»

«Зар немаш ништа важније да ми кажеш?…»

«Извини», промумлах, «у праву си. То је глупост.»

Недостајало је још само да се почнемо свађати. Пођосмо потом на доручак. Хари је тога дана радила све другачије него обично, али нисам умео да одредим ту разлику. Гледала је око себе, неколико пута није чула кад сам јој говорио, као да се нагло губила у гледању. Једном кад је дигла главу, опазих да су јој очи као од стакла.

«Шта ти је?» снизих глас до шапата. «Плачеш?»

«Ох, остави ме. То нису праве сузе», рече кроз плач. Можда није требало да останем на томе, али ничег се нисам бојао тако као «искрених разговора». Имао сам, уосталам, у глави нешто друго. Иако сам знао да сам о Снаутовим и Сарторијусовим договорима само сањао, почео сам размишљати постоји ли на Станици уопште какво приручно оружје. О томе шта ћу с њим учинити нисам мислио, хтео сам просто да га имам. Рекох Хари да морам да завирим у стоваришта и магацине. Она пође за мном ћутке. Претресох сандуке, претурао сам по бункерима, а кад сиђох на само дно, не могох одолети жељи да не завирим у леденицу. Нисам хтео ипак да Хари уђе тамо, и зато само одшкринух врата и пређох погледом по просторији. Тамни покров се померао, покривајући издужени облик, али с места на коме сам стајао нисам могао да видим лежи ли црнкиња још тамо где је раније лежала. Учинило ми се да је то место празно.

Нисам нашао ништа што би ми одговарало и вукао сам се у све горем расположењу, кад одједном схватих да не видим Хари. Истина, одмах је стигла — била је остала у ходнику — али већ то што је покушала да се удаљи од мене, ма и за часак, иако је то за њу представљало такав напор, морало би ме натерати да се замислим. И даље сам се ипак држао као да сам увређен, не знајући на кога или због чега, просто као кретен. Ужасно ме је болела глава, нисам могао да пронађем никакве таблете и љут као сто ђавола преврнух наглавце малу апотеку и просух све што беше у њој. У операциону салу међутим, мрзело ме је да пођем поново, и био сам тога дана ван себе као ретко кад. Хари је пролазила кроз кабину као сенка понекад би за тренутак нестала. После подне, кад смо већ завршили ручак (у ствари она уопште није јела, а ја због своје главобоље нисам чак ни покушавао да је приволим да једе), села је одједном поред мене и почела да чупка рукав моје блузе.

«Но, шта је?» прогунђах махинално. Имао сам вољу да пођем горе, јер ми се чинило да цеви преносе тих одјек лупања, да Сарторијус послује на апаратури високог напона, али одмах одустадох од тога кад помислих да бих морао поћи са Хари чије је присуство у библиотеци још могло некако да се објасни, док би тамо, поред машина, могла Сарторијусу пружити прилику да добаци какву преурањену примедбу.

«Крис», шапну, «како стоји ствар с нама?…» Уздахнух против воље; не могу рећи да је то био мој срећан дан.

«Не може боље. На шта опет мислиш?»

«Хтела бих с тобом да поразговарам.»

«Изволи. Слушам те.»

«Али не тако.»

«Него како? Рекао сам ти, боли ме глава, имам мноштво брига…»

«Мало добре воље, Крис.»

Натерах себе да се осмехнем. Мора да је то био јадан осмех.

«Да, драга. Говори.»

«Али рећи ћеш ми истину?»

Дигох обрве. Није ми се допадао такав почетак.

«Зашто бих лагао?»

«Можеш да имаш разлога. Озбиљних. Но ако хоћеш да… но, знаш… не лажи ме.»

Ћутао сам.

«Ја ћу нешто рећи теби и ти ћеш нешто рећи мени. Важи? То ће бити истина. Без обзира на све.»

Нисам јој гледао у очи, мада је тражила мој поглед, и правио сам се да то не видим.

«Већ сам ти говорила да не знам откуда сам се овде створила. Али можда ти знаш. Чекај, нисам завршила. Можда не знаш. Али ако знаш, и само не можеш то сада да ми кажеш, можда ћеш ми казати једном касније? То неће бити најгоре. У сваком случају даћеш ми шансу.»

Осећао сам се као да ми ледени зној клизи низ цело тело.

«Дете, шта ти говориш? Какву шансу?…» бунцао сам.

«Крис, ма ко да јесам, дете сигурно нисам. Обећао си. Реци.»

Ово «ма ко да јесам» тако ме је шчепало за грло да сам могао само да је гледам, приглупо, одмахујући главом као да се браним од свега што сам чуо.

«Па објашњавам ти да не мораш да ми кажеш. Довољно је ако кажеш да не можеш.»

«Ништа не кријем…» одговорих промукло.

«Одлучно», рече устајући. Хтедох нешто да кажем. Осећао сам да не могу тако да је оставим, али све су ми речи застајале у грлу.

«Хари…»

Стајала је крај прозора окренута леђима према мени. Тамно-модри океан, пуст, простирао се под голим небом.

«Хари, ако мислиш да… Хари, па знаш да те волим…»

«Мене?»

Приђох јој. Хтедох да је обгрлим. Она се ослободи, гурајући од себе моју руку.

«Много си добар…», рече. «Мене волиш? Више бих волела да ме бијеш?»

«Хари, вољена моја!»

«Не, не! Бољећути!»

Приђе столу и поче да скупља тањире. Гледао сам у тамномодру празнину. Сунце се нагињало према западу и велика сенка Станице одмерено се љуљала на таласима. Тањир испаде из Хариних руку и паде на под. Вода је кључала у бојлерима. Риђа боја прелазила је на ивицама небеског свода у прљавоцрвено злато. Кад бих знао шта да урадим. Ох, кад бих знао! Одједном завлада тишина. Хари се зауставила одмах иза мене.

«Не. Не окрећи се», рече, спустивши глас до шапата. «Ниси ништа крив, Крис. Знам. Не секирај се.»

Пружих руке према њој. Она побеже у угао кабине и, дижући целу гомилу тањира, рече:

«Штета. Кад би могли да се разбију, разбила бих, ох, све бих поразбијала!»

За тренутак сам помислио да ће их заиста бацити на под, али она ме брзо погледа и осмехну се.

«Не бој се, нећу правити сцене.»

Пробудио сам се усред ноћи, одмах напрегнут и будан, и седох у кревету: соба је била мрачна, а кроз одшкринута врата допирала је слаба светлост из ходника. Нешто је отровно шиштало, и тај глас се појачавао, с пригушеним, тупим ударима, као да се нешто удара снажно о зид. Метеор! — сину ми мисао. — Пробио оклоп! Тамо има неког. Отегнуто кркљање.

Отворих до краја. Била је то Станица, не ракета, а овај грозни глас… Излетех на ходник. Врата мале радионице беху широм отворена, унутра је горела светлост. Утрчах тамо.

Обли ме дах стравичне хладноће. Кабину је испуњавала пара која је дах претварала у снег. Пуно белих пахуљица кружило је изнад тела обученог у бадемантил, које се слабо ударало о под. Једва је видех у том леденом облаку, бацих се према њој, зграбих је напола, мантил ми је прљио руке, она је хроптала, истрчах на ходник пролазећи поред низа врата, нисам више осећао хладноћу, само ми је њен дах, који је куљао из уста као облак паре, пекао раме.

Положих је на сто, отворих мантил на грудима, један секунд загледах се у њено сасечено, уздрхтало лице, крв јој се смрзла на отвореним устима, покрила усне црним слојем, на језику су блештали кристали леда…

Течни кисеоник. У радионици је био течни кисеоник у Дјуеровим боцама. Кад сам је подизао осетио сам како разбијам крхко стакло. Колико је могла испити? Свеједно. Спаљен душник, грло, плућа, течни кисеоник изједа јаче од концентрисане киселине. Њено дисање, шкрипаво, сухо као звук цепаног папира, постајало је плиће. Очи су јој биле затворене. Агонија.

Погледах на велике застакљене ормане са инструментима и лековима. Трахеотомија? Интубација? Али она више нема плућа! Спаљена су! Лекови? Толико лекова! Низови шарених боца и кутија испуњавали су полице. Хроптање је испуњавало целу дворану, магла је још избијала из Хариних уста.

Термофори…

Почех да их тражим, али пре но што их нађох, скочих до другог ормана, почех да избацујем кутије са ампулама, сад шприц, где је, у стерилизаторима, не могох да га саставим одрвењеним рукама, прсти ми беху укочени и нису хтели да се повијају. Почех лудачки да ударам руком по поклопцу стерилизатора, али нисам то осећао, једини одзив било је лако пролажење трнаца. Она гласније захропта. Прискочих к њој. Очи су јој биле отворене.

«Хари!»

Није то био чак ни шапат. Нисам могао да пробудим глас. Имао сам лице туђе, које ми је сметало, као од гипса. Њена су ребра одскакала под белом кожом, а коса јој се, влажна од снега што се топио, расула по узглављу. Гледала ме је.

«Хари!

Ништа више нисам могао да кажем. Стајао сам као клада са овим својим, туђим, одрвенелим шакама. Стопала, усне, очни капци почињали су све јаче да ме пеку, али готово да нисам то ни осећао. Капља крви што се почела отапати на топлини склизну јој низ образ, остављајући косу линију. Језик јој задрхта и нестаде, још је хроптала.

Ухватих је за прегиб руке, куцао је без била, размакох поле мантила и положих ухо на ужасно хладно тело, одмах под дојком. Кроз пуцкетаво шуштање као од пожара зачух куцање, галопирајуће тонове, превише брзе да би могли да се изброје. Стајао сам нагнут над њом, затворених очију, кад нешто дотаче моју главу. Зарила ми је прсте у косу. Загледах јој се у очи.

«Крис», повика промукло. Ухватих је за руку, она ми одговори стиском, који ми готово смрви длан, свест се изгуби из њеног ужасно искривљеног лица, беоњаче јој блеснуше међу капцима, у грлу јој закркља и цело тело поче да се грчи. Једва могах да је задржим, обешену изнад руба стола. Лупала је главом о ивицу порцуланског левка. Задржавао сам је и притискао уза сто, али ми се са сваким наредним грчем отимала из руку, а мене одједном обли зној и ноге ми постадоше као од вате. Кад грчеви ослабише, покушах да је вратим у лежећи положај. Јечала је хватајући ваздух. Одједном јој на страшном, окрвављеном лицу засветлеше очи.

«Крис», захропта, «колико… још, Крис?»

Поче да се дави, пена јој изби на уста, и опет да се трза у грчевима. Држао сам је остатком снаге. Пала је наузнак тако да јој доњи зуби ударише о горње, и поче тешко да дише.

«Не, не, не», избацивала је брзо са сваким избацивањем даха, и сваки је изгледао као да је последњи. Али грчеви се вратише још једном и опет поче да ми се бацака у наручју, удишући у кратким прекидима ваздух, с великим напором, од кога јој искакаху сва ребра. Најзад јој се капци до половине навукоше на отворене, слепе очи. Укочи се. Помислих да је то крај. Чак и не покушах да убришем румену пену с њених уста, стајао сам над њом, нагнут, слушајући неко удаљено, гласно звоњење, и чекао сам да испусти последњи дах, па да одмах после њега паднем на под, али она је још дисала, готово не хропћући, све тише, а вршак дојке, који је већ готово сасвим престао да дрхти, покретао се у брзом ритму срца које је радило. Стајао сам погрбљен, а њено лице поче да се испуњава руменилом. Ништа више нисам схватао. Само су ми се оба длана овлажила и чинило ми се да постајем глух, да ми нешто меко, еластично испуњава уши, још сам чуо оно звоњење звона, сад потмуло и ко с пукнутим срцем.

Она диже очне капке и наши се погледи сусретоше.

«Хари», хтедох да кажем, али као да ми беше нестало уста, лице ми беше претворено у мртву, тешку масу и могао сам само да гледам.

Њене очи пређоше по целој соби, глава јој се померала. Владала је потпуна тишина. Иза мене у неком другом, далеком свету вода је уједначено цурила из једне незаврнуте славине. Хари седе. Ја одступих корак унатраг. Посматрала ме је.

«Шта?» рече. «Шта?… Није… успело? Зашто?… Зашто тако гледаш?…»

И нагло, у страшном крику: «Зашто тако гледаш?!»

Завлада тишина. Она се загледа у своје руке. Помери прсте.

«Тосам ја?…» рече.

«Хари», изустих без даха, самим уснама. Она диже главу.

«Хари?…» понови. Склизну полако према поду и стаде на ноге. Поведе се, врати равнотежу, ступи неколико корака. Све је то радила у некој запањености, гледала ме и као да ме није видела.

«Хари?» понови полако још једном. «Али… ја… нисам Хари. А ко сам ја?… Хари? А ти, ти?!»

Одједном јој се очи раширише, блеснуше, и сенка осмеха, највеће зачуђености, озари њено лице.

«А можда ни ти? Крис! Можда ни ти ниси Крис?» Чутао сам, ослоњен леђима о орман, тамо где ме је одгурнуо страх.

Руке јој клонуше.

«Не», рече. «Не, јер се бојиш. Али слушај, ја не могу. Овако не може. Ја нисам знала. Ја сада, ја даље ништа не разумем. Па то је немогуће! Ја…» притискала је стиснуте, побелеле руке на груди, «ништа не знам, осим, осим да сам Хари! Можда мислиш да се правим? Не правим се, часна реч, не правим се.»

Последње речи пређоше у јаук. Паде на под јецајући, а тај крик као да разби нешто у мени, у једном скоку нађох се крај ње, ухватих је за руке, а она се бранила, гурала ме од себе, јецајући без суза, вичући:

«Пусти! Пусти ме! Ти се гадиш! Знам! Нећу тако! Нећу! Па видиш, сам видиш да то нисам ја, нисам ја…»

«Ћути!» викао сам дрмусајући је, обоје смо викали избезумљени, клечећи једно пред другим. Харина глава је летела, лупајући о моје раме, а ја сам је стискао уза се свом снагом. Одједном замресмо, тешко дишући. Вода је одмерено капала из славине.

«Крис…» промуца, прибијајући лице о моје раме, «реци, шта да урадим да бих нестала, Крис…»

«Престани!» викнух. Она диже лице. Загледа се у мене.

«Како?… Ни ти такође не знаш? Ништа се не може? Ништа?»

«Хари… смилуј се…»

«Хтела сам… видео си ваљда. Не. Не. Пусти ме, нећу да ме дотичеш! Ти се гадиш!»

«Није истина!»

«Лажеш. Мора да се гадиш. Ја… и ја сама се… Да могу. Само да могу…»

«Убила би се?»

«Да.»

«А ја то не желим, разумеш? Нећу да се убијеш. Хоћу да будеш ту, са мном, и ништа ми друго не треба!»

Огромне сиве очи су ме гутале.

«Ала ти лажеш!..» рече сасвим тихо.

Пустих је и дигох се на ноге. Она седе на под.

«Реци шта да урадим да би поверовала да говорим оно што мислим? Да је то истина. Да друге истине нема.» «То не може да буде истина. Ја нисам Хари.»

«Него ко си?»

Она подуже поћута. Подбрадак јој неколико пута задрхта, док обарајући главу не прошапта:

«Хари… али… али знам да то није истина. Ти не волиш мене… него си волео ону тамо, раније…»

«Да», рекох. «Оно што је било не постоји. Умрло је. Али тебе, овде, волим. Разумеш?»

Она затресе главом.

«Ти си добар. Не мислим да не умем да оценим све то што си радио. Радио си најбоље што си умео. Али ту се ништа не може. Кад сам пре три дана седела ујутро пред твојим креветом и чекала да се пробудиш, нисам ништа знала. Чини ми се као да је то било веома, веома давно. Понашала сам се као луда. Нисам памтила шта је било пре, шта касније, и ничему се нисам чудила, некако као после наркозе или после дуге болести. И чак сам мислила да сам можда била болесна, само ти нећеш да ми кажеш. Али после, све више ствари ме је терало на размишљање. Знаш ли какве ствари? Већ је нешто почело да ми свиће после оног твог разговора тамо у библиотеци, с оним, како се зове, Снаутом. А пошто ниси хтео ништа да ми кажеш, устала сам ноћу и пустила онај магнетофон. Слагала сам само тај један једини пут, јер сам га ја после сакрила. Крис. Онај што је говорио, како се звао?»

«Гибаријан.»

«Да, Гибаријан. Тада сам схватила већ све, иако, право да кажем, ни даље ништа не разумем. Нисам знала једно, да ја не могу, да ја нисам… да ће се то завршити овако… без краја. О томе ништа није говорио. Можда је, уосталом и говорио, али ти си се пробудио и искључила сам траку. Но и тако сам чула довољно, да бих сазнала да нисам човек, него само инструменат.»

«Шта то говориш?»

«Јесте. За испитивање твојих реакција, или тако нешто. Свако од вас има такав, такву као ја. То је базирано на успоменама или на представама, пригушено. Тако некако. Уосталом, ти то знаш боље од мене. Он је говорио такве страшне, невероватне ствари и да се ни}е све тако истинито поклапало, ваљда не бих ни поверовала.»

«Ста се поклапало?»

«Па то да ми није потребан сан и да морам да будем стално поред тебе. Јуче ујутро још сам мислила да ме ти мрзиш и била сам због тог несрећна. Боже, како сам била глупа! Али, реци сам, реци, зар сам могла да замислим? Јер он уопште није мрзео ону своју, али како је о њој говорио! Тек тада сам схватила да ма шта учинила, сасвим је свеједно, јер хтела или не, за тебе то мора бити као тортура. А у ствари још и горе, јер је оруђе тортуре мртво и невино као камен, који може да падне и убије. А да би оруђе могло да жели добро и да воли, то нисам могла да замислим. Хтела сам да ти кажем барем шта се у мени дешавало, тада, после тога кад сам схватила, кад сам саслушала траку. Можда би од тога имао бар неку корист. Чак сам покушала то да запишем…»

«Значи, зато си упалила светлост?» упитах, једва говорећи придављеним грлом.

«Да. Али ништа из тога није испало. Јер јасам тражила у себи, знаш… н ј и х… оно нешто друго, била сам потпуно луда, кажем ти! Чинило ми се извесно време да под кожом немам тела, да у мени постоји нешто друго, да сам само, само површина. Да бих те заварала. Разумеш?»

«Разумем.»

«Када се тако лежи ноћу сатима, у мислима може да се одлута врло далеко, и у врло чудне стране, знаш…»

«Знам…»

«Али осећала сам срце, а, уосталом, памтила сам да си испитивао моју крв. Каква је моја крв, реци истину. Сад можеш.»

«Иста као и моја.»

«Заиста?»

«Кунем ти се.»

«Шта то значи? Знаш, после сам мислила да је о н о можда скривено негде у мени, да је… да може да буде врло мало. Али нисам знала где. Сад мислим да је то било извлачење с моје стране, јер сам се много бојала онога што сам хтела да учиним и тражила сам неки други излаз. Али, Крис, ако имам исту такву крв… ако је тако као што кажеш, онда… Не, то је немогуће. Јер не бих остала жива зар не? То значи да нешто ипак постоји, али где? Можда у глави? Али ја мислим сасвим обично… и ништа не знам… Када бих мислила т и м е, морала бих одмах све да знам и да те не волим, него да се само правим и да знам да се правијн… Крис молим те, реци ми све што знаш, можда ћемо ипак успети нешто да учинимо?»

«Шта да учинимо?»

Ћутала је.

«Хоћеш да умреш?»

«Ваљда хоћу.»

Опет завлада тишина. Стајао сам изнад ње, згрчене, гледајући на празну унутрашњост дворане, на беле плоче емајлираног намештаја, на блештаве, расуте инструменте, као да сам тражио нешто веома потребно и нисам могао то да нађем.

«МХари, могу ли и ја теби нешто да кажем?»

Чекала је.

«Истина је да ниси потпуно иста као ја. Али то не значи да си нешто горе. Напротив. Можеш, уосталом, да мислиш о томе шта ти драго, али захваљујуће томе… ниси умрла.»

Некакав детињи, жалостан осмех захвати њено лице.

«Треба ли то да значи да сам… бесмртна?»

«Не знам. У сваком случају далеко си мање смртна него ја.»

«То је страшно», шапну.

«Можда и није баш толико као што ти изгледа.»

«Али незавидиш ми?…»

«Хари, то је више ствар твоје… намене, тако бих то назвао. Знаш, овде на Станици твоја је намена у основи исто тако нејасна као и моја и свакога од нас. Она двојица ће наставити Гибаријанов експерименат и може да се деси све…»

«Или ништа.»

«ИИи ништа, и рећи ћу ти, било би ми драже да се ништа не деси, чак не ни због страха (иако и он ваљда игра неку улогу, не знам), него зато што се тиме ништа неће постићи. У то једино сам потпуно уверен.»

«Ништа се неће постићи, а зашто? Ту је реч о овом… океану?»

Сва се стресе.

«Да. О контакту. Мислим да је ту у суштини необично просто. Контакт означава размену некаквих искустава, појмова, или барем резултата, некаквих стања, али ако нема шта да се размењује? Ако слон није врло велика бактерија, ни океан не може да буде врло велики мозак. Са обе стране могу, наравно, да долазе извесне акције. У ефекту једне гледам сад на тебе и трудим се да ти објасним да си ми дража од свих оних дванаест година живота које сам посветио Соларису и да хоћу да будем с тобом и даље. Можда је твоја појава требало да буде мучење, а можда и услуга, а можда само микроскопско испитивање. Израз пријатељства, лукав ударац, можда поруга? Можда све одједном — што ми се чини највероватнијим — нешто сасвим друго, али шта мене и тебе могу, уосталом, да се тичу намере наших родитеља, ма колико они били међусобно различити? Можда ћеш рећи да од тих намера зависи наша будућност, и с тим ћу се сложити. Нисам кадар да предвидим оно што нам предстоји. Исто као ни ти. Чак не могу да ти јамчим да ћу те увек волети. Али десило се већ толико, да може да се деси све. Можда ћу ја сутра постати зелена медуза. То не зависи од нас. Али у ономе што од нас зависи, бићемо заједно. Је ли то мало?»

«Чуј…» рече, «има ту још нешто. Да ли ја… да ли сам… много слична њој?»

«Била си веома слична» рекох. «Али сад више не знам.»

«Како то?»

Она устаде с пода и загледа се у мене крупним очима.

«Већ си је заклонила.»

«И уверен си да не волиш њу, него мене? Мене?…»

«Да. Тебе. Не знам. Бојим се да кад би заиста била она, можда не бих могао да те волим.»

«Зашто?»

«Зато што сам њој учинио нешто страшно.»

«Њој?»

«Да. Кад смо били…»

«Не говори.» «Зашто?»

«Што хоћу да знаш да нисам она.»

10. РАЗГОВОР

Сутрадан, вративши се с ручка, нађох на столу крај прозора цедуљу од Снаута. Јављао је да ће се Сарторијус за сада уздржати од рада на анихилатору како би извршио, као последњу, пробу зрачења океана праменом тврдих зрака.

«Драга», рекох, «морам да пођем Снауту.»

Црвени исток је пламтео у прозорима и делио собу на два дела. Нас двоје смо били у плавичастој сенци. Ван њене границе све је изгледало као да је од бакра, могло се помислити да ће књига, ако падне из полице, зазвечати.

«У питању је онај експерименат. Само не знам како то да учиним. Више бих волео, разумеш…» прекинух.

«Не правдај се, Крис. Тако бих хтела… А неће дуго трајати?»

«Мало мора да потраје», рекох. «Слушај, а кад би пошла са мном и сачекала у ходнику?»

«Добро, али ако не издржим?»

«Како је с тим у ствари?» упитах и брзо додадох: «Не питам из радозналости, разумеш, него би, можда, ако схватиш, и сама могла то код себе да савладаш.»

«То је страх», рече. Мало пребледе. «Цак не умем да кажем ни чега се бојим, јер се у ствари не бојим, него се губим. У последњем тренутку још осећам такав стид, не умем да ти објасним. А после више ништа. Зато сам мислила да је то нека болест…» заврши тише и стресе се.

«Можда је тако само овде, на овој проклетој Станици», рекох. «Што се мене тиче, учинићу све да је што пре напустимо.»

«Мислиш да је то могуће?» она рашири очи.

«Што да не? Најзад, нисам овде прикован… Уосталом, то ће зависити такође и од онога што се договорим са Снаутом. Како ти се чини, колико дуго можеш да будеш сама?»

«Зависи…» рече полако. Обори главу. «Ако будем чула твој глас, ваљда ћу изићи накрај.»

«Више бих волео да не чујеш шта говоримо. Није да имам нешто да кријем пред тобом, али не знам, не могу да знам шта ће рећи Снаут.»

«Не завршавај. Разумем. Добро. Стаћу тако да чујем само звук твога гласа. То ми је довољно.»

«Онда ћу му телефонирати сада из радионице. Оставићу отворена врата. «Она климну главом. Изиђох кроз зид црвених сунчаних зрака у ходник, услед контраста готово црн, упркос вештачком осветљењу. Врата мале радионице беху отворена. Комадићи огледала, остаци Дјуеровог термоса, расути на поду под низом великих резервоара течног кисеоника, били су последњи траг ноћашњих догађаја. Мали екран засветле кад скинух слушалицу и окренух број радио-станице. Сивкаста светлосна опна која као да је превукла изнутра мат-стакло, расплину се и Снаут, нагнут постранце преко наслона високе столице, загледа ми се равно у очи.

«Здраво», рече.

«Примио сам писамце. Хтео бих с тобом да поразговарам. Могу Ии да дођем?»

«Можеш. Одмах?»

«Да.»

«Изволи. Да ли… у друштву?»

«Не.»

Његово од опаљености мрко, мршаво лице, са грубим водоравним борама на челу, у избоченом стаклу искривљено косим нагибом, као да је био чудна риба која живи у акваријуму из кога је вирио кроз оканце, доби многозначан израз.

«Гле, гле!» рече. «Добро, чекам.»

«Можемо да пођемо, драга», почех не сасвим природно живахно, улазећи у кабину кроз црвене снопове светлости, иза којих сам видео само у контурама Харину прилику. Глас ме издаде; седела је одсутно у фотељи, закачивши се лактовима испод ручних наслона. Да ли је превише касно чула моје кораке, или није могла да ослаби тај ужасни грч довољно брзо да би се вратила у нормалну позу, не знам, углавном видех је у једном секунду како се бори с несхватљивом силом која се крила у њој, и срце ми притиште слепи, луди гнев помешан са самилошћу. Пођосмо ћутке кроз дуги ходник, кроз разне његове секције, покривене разнобојним емајлом, који је, по мишљењу архитеката, требало да нам учини разноликијим боравак у оклопљеној љусци. Већ издалека угледах одшкринута врата, радио-станице. Из њих је у дубину ходника продирао дуг појас црвенила, јер је и ту допирало сунце. Погледах Хари, која се није чак ни трудила да се осмехне, видео сам како се целим путем усредсређено припрема за борбу са самом собом. Блиски напор је унапред изменио њено лице, које је постало бледо и као да се смањило. Двадесетак корака испред врата застала је, ја се окренух према њој, а она ме самим вршцима прстију лако гурну да наставим пут, и одједном ми се сви моји планови, Снаут, експерименат и цела Станица учинише ништавним у поређењу с муком с којом је дошла ту да се одмери. Осетих се као џелат и већ хтедох да се вратим, кад широку сунчану пругу, преломљену на зиду ходника, заклони људска сенка. Убрзавши корак уђох у кабину. Снаут беше сасвим пред вратима, као да ми је полазио у сусрет. Црвено сунце стајало је у равној линији иза њега и пурпурни блесак као да је зрачио из његове седе косе. Гледали смо се извесно време, без речи. Он као да је проверавао моје лице. Ја његово нисам могао да видим, јер сам био заслепљен блеском прозора. Обиђох га и стадох поред високог пулта с кога су штрчали витки вратови микрофона. Он се полако окрену у месту, пратећи ме мирно с оним својим лаким искривљеним изразом на устима, који је, у ствари, готово не мењајући се, постајао час осмех, а час опет уморна гримаса. Не скидајући поглед с мене пошао је према чврстом, металном орману пред којим су се са обе стране, у брзини набацани, гомилали резервни делови радио-апарата, термички акумулатори и алати, привуче на ту страну фотељу и седе, ослонивши се леђима о емаплирана врата.

Цутање и моје и његово, продужавано, било је у најмању руку чудно. Удубих се у то ћутање, усредсређујући пажњу на тишину која је испуњавала ходник где је остала Хари, али с те стране није допирао ни најмањи шум.

«Кад ћете бити готови?» упитах.

«Могли бисмо почети чак и данас, али запис ће однети још мало времена.»

«Запис? Мислиш на енцефалограм?»

«Па да, зар ниси дао пристанак? Зашто?» застаде.

«Не, ништа.»

«Изволи, шта си хтео», проговори Снаут кад се ћутање и сувише отегло.

«Она већ зна… о себи», снизих глас готово до шапата. Снаут диже обрве.

«Стварно?»

Учини ми се да није био истински зачуђен. Зашто се онда правио? У један мах изгубих вољу да говорим, али се савладах. Нека то буде лојалност — помислих — ако не ништа друго.

«Почела је да закључује ваљда још од оног нашег разговора у библиотеци, посматрала ме сабрала једно с другим, а затим је пронашла Гибаријанов магнетофон и саслушала траку…»

Он није мењао положај, стално ослоњен о орман, али у очима му се појавио лак сјај. Стојећи крај пулта, имао сам право пред собом крило врата одшкринутих према ходнику. Утишах гласјош више:

«Ноћас, док сам спавао, покушала је да се убије. Течни кисеоник…»

Нешто зашушта као од промаје у набацаним папирима. Ја застадох, покушавајући да одгонетнем шта се догађа у ходнику, али извор шушња био је ближе. Шушкетало је као миш… Миш! Глупост. Овде није било никаквих мишева. Погледах испод ока Снаута.

«Говори», рече мирно.

«Наравно, није успела… у сваком случају зна ко је…»

«Зашто ми то говориш?» упита нагло. У први мах нисам знао шта да кажем.

«Хоћу да имаш увид… да знаш како је», промрмљах.

«Упозорио сам те.»

«Хоћеш да кажеш да си знао», и нехотице повисих глас.

«Нисам. Наравно да нисам. Али објашњавао сам ти како је. Сваки «гост» кад се појави готово је као фантом, сем несређене мешавине успомена и слика, извучених из свога… Адама… у ствари је празан. Што је дуже овде с тобом, тим више се очовечује. Такође се осамостаљује, до одређених граница, разуме се. Зато, што дуже то траје, тим је теже…»

Прекиде. Погледа ме испод ока и добаци нехотице:

«Она зна све?» «Да, рекао сам ти већ.»

«Све? И то да је овде већ била једном и да си је ти…»

«Не!»

Осмехну се.

«Келвине, слушај, ако до те мере… шта ти, у ствари, намераваш да учиниш? Да напустиш Станицу?»

«Да.»

«С њом?»

«Да.»

Ћутао је као да смишља одговор, али у његовом ћутању је било још нечег… али шта то? Опет онај неосетљиви дах зашушта у близини, као иза танког зида. Снаут се помери у фотељи.

«Одлично», рече. «Шта гледаш тако? Мислио си да ћу ти стати на пут? Учинићеш како усхтеш, драги мој. Лепо бисмо изгледали кад бисмо, уза све, почели овде још да примењујемо присилу! Не намеравам да те убеђујем, једино ћу ти рећи: трудиш се — у нељудској ситуацији — да се понесеш као човек. Можда је то и лепо, али је узалудно. Уосталом, нисам уверен ни да је то лепо, јер оно што је глупо не може да буде лепо. Али није у томе ствар. Ти одустајеш од даљих огледа, хоћеш да одеш, одводећи је. Је ли тако?»

«Да.»

«Али то је такође… оглед. Не мислиш?»

«Како мислиш? Да ли ће она… моћи?… Ако пође заједно са мном, не видим…»

Говорио сам све спорије, најзад прекинух. Снаут лако уздахну.

«Ми овде сви примењујемо нојевску политику, Келвине, али барем смо тога свесни и не правимо се племенити.»

«Не правим се ни ја.»

«Добро, нисам хтео да те увредим. Повлачим ово што сам рекао о племенитости, али нојевска политика остаје на снази. Ти је примењујеш у посебно опасној форми. Лажеш себе и њу, и опет себе. Знаш услове стабилизовања система изграђеног од неутринске материје?»

«Не знам. Ни ти не знаш. То нико не зна.»

«Дабогме. Али знамо једно: да је такав систем непостојан и да може постојати само захваљујући непрестаном допливу енергије. Знам то од Сарторијуса. Та енергија ствара усковитлано стабилизујуће поље. И ето: да ли је то поље спољашње у односу према «госту»? Или се извор тога поља налази можда у његовом телу? Схваташ ли разлику?»

«Да», рекох полако. «Ако је спољашње, онда… она… такав…»

«Онда ће се при удаљавању од Солариса систем распасти», доврши он уместо мене. «Не можемо то да предвидимо, али ти си већ начинио оглед. Она ракета коју си испалио… још кружи, знаш. У слободним тренуцима чак сам израчунао елементе њеног кретања. Можеш да полетиш, да уђеш у орбиту, да се приближиш и да утврдиш шта се догодило с… путницом…»

«Полудео си!» просиктах.

«Мислиш? Добро… а да је… довучемо овамо, ту ракету? То може да се учини. Она је под даљинским управљањем. Вратићемо је из орбите и…»

«Престани!»

«Ни то нећеш? Постоји онда начин веома прост. Не мора чак ни да се спусти на Станицу. Свакако, нека кружи даље. Повезаћемо се с њом само радио-путем; ако је унутра жива, јавиће се и…»

«Али тамо већ одавно нема кисеоника!» промуцах пригушено.

«Можда јој није неопходан кисеоник. Но, да покушамо?»

«Снауте… Снауте…»

«Келвине… Келвине…» повика он гневно, подсмевајући ми се. «Размисли, какав си ти човек? Кога хоћеш да усрећиш? Да спасеш? Себе? Њу? Коју? Ову или ону из ракете? За обе сигурно немаш храбрости? Сам видиш да то никуд не води. Говорим ти последњи пут: ово је, овде, ванморална ситуација.»

Одједном зачух исто оно шушкање као малочас, као да је неко ноктима гребао по зиду. На знам зашто ме обузе неки пасивни, муласти мир. Било је то као да целу ову ситуацију, моју и његову, све ово око нас — гледам из велике раздаљине кроз обрнути доглед: све је изгледало ситно, помало смешно, неважно. «Па добро» рекох. «И шта, по теби, треба да учиним? Да је уклоним? А сутра ће се појавити иста, зар не? И још једном? И тако сваки дан? Докле? Зашто? Шта ћу тиме постићи? А ти? А Сарторијус? А Станица?»

«Не. Најпре ти мени одговори. Полетећеш с њом и, рецимо, бићеш сведок следећег преображаја. За неколико минута видећеш пред собом…»

«Но, шта ћу видети?» рекох заједљиво. «Наказу? Демона, шта?»

«Не. Обичну, најобичнију агонију. Зар си ти заиста већ поверовао у њихову бесмртност? Уверавам те да умиру… Ста ћеш онда урадити? Вратићеш се по… резерву?»

«Престани!» грмнух стежући песнице. Он ме је гледао притворених очију из којих је избијала снисходљива поруга.

«Ах, значи — ја да престанем? Знаш, на твоме месту прекинуо бих овај разговор. Боље ради нешто друго, можеш на пример — из освете — да шибаш океан бичевима. Шта би хтео? Значи, ако…» он начини руком шаљив гест опроштаја, дижући истовремено очи ка таваници, као да прати неку личност која одлеће, «…онда ћеш бити хуља? А овако нећеш? А док се осмехујеш кад имаш вољу да урлаш, док се правиш радостан и миран кад би најрадије гризао прсте — зар тада ниси хуља? А шта ако је немогуће да се овде не буде хуља? Ста онда? Беснећеш на Снаута који је за све крив, је ли? Но, онда си, уза све друго, још и идиот, драги мој…»

«Сам си идиот», рекох оборене главе. «Ја је… волим.»

«Кога? Своју успомену?»

«Не. Њу. Рекао сам ти да је покушала да се убије. Тако не би поступили… многи… прави људи.»

«Сам признајеш кад кажеш…»

«Не хватај ме за речи.»

«Добро. Значи, она те воли. А ти хоћеш њу да волиш. То није исто.»

«Вараш се.»

«Келвине, извини, али ти си сам започео разговор о овим твојим интимним проблемима. Не волиш. Волиш. Она је спремна да себи одузме живот. Ти такође. Све је то врло узбудљиво, врло лепо, узвишено, све што год хоћеш. Али за све то овде нема места. Нема. Разумеш? Не, ти то нећеш да разумеш. Упетљан си, захваљујући силама над којима немамо власти, у кружни процес, а она је део тога процеса. Фаза. Поновљиви ритам. Кад би била… кад би био прогањан од машкаре спремне да чини за тебе све, не би се сигурно ни за тренутак колебао да је уклониш. Је ли тако?»

«Такоје.»

«Према томе, можда она баш зато н и ј е таква машкара! То ти везује руке? А баш о томе и јесте реч, да треба да их имаш везане!»

«То је још једна хипотеза од милиона оних из библиотеке. Снауте, престани, она је… не. Нећу о томе с тобом да говорим.»

«Добро. Сам си почео. Али само помисли да је она у суштини ствари огледало у коме се огледа део твога мозга. Ако је дивна, то је зато што је твоја успомена била дивна. Ти си дао рецепт. Кружни процес, не заборави!»

«Па шта хоћеш од мене? Да је… да је уклоним? Већ сам те питао: због чега то да радим? Ниси ми одговорио.»

«Онда ћу ти сада одговорити. Нисам те позвао на овај разговор. Нисам додирнуо твоје проблеме. Ништа ти не наређујем и не забрањујем и не бих то чинио чак и када бих могао. Ти си сам дошао овамо и изложио си преда мном све, а знаш ли зашто? Не знаш? Зато да би то скинуо са себе. Да би свалио са себе. Познајем тај терет, драги мој! Да, да, не прекидај ме! Ја теби не сметам ни у чему, али ти желиш да ти сметам. Кад бих ти стао на пут, можда би ми и главу разбио, тада би имао посла са мном, с неким начињеним од крви и глине, као и ти, и сам би се осећао као човек. А овако… не можеш с овим да изиђеш на крај и зато расправљаш са мном… а, у ствари, са собом! Још ми само реци да би патио кад би она одједном нестала, не, немој ништа да говориш.»

«Шта има. Дошао сам да ти кажем из просте лојалности да намеравам с њом да напустим Станицу», одговорих на његов напад али ми самоме то зазвуча неуверљиво. Снаут слеже раменима. «Врло могуће да мораш да останеш при своме. Ако сам уопште проговорио о том питању, онда је то само зато што срљаш све више, а пад с висине, сам схваташ… Дођи сутра ујутро око девет горе. Сарторијусу… Важи?»

«Сарторијусу?» зачудих се. «Али он никог не пушта к себи, рекао си да не може чак ни да му се телефонира.»

«Сад се некако снашао. Ми о томе не разговарамо, знаш. Ти си… то је сасвим другачије. Но, није важно. Доћи ћеш ујутро?»

«Доћи ћу», промрмљах. Посматрао сам га. Његова лева рука се, као нехотице, скривала иза врата ормана. Кад се орман отворио? Ваљда већ доста давно, али узбуђен овим ужасним разговором нисам на то обратио пажњу. Или — као да је њега неко држао за руку. Облизах усне.

«Снауте, шта ти је?»

«Изиђи», рече тихо, веома мирно. «Изиђи.»

Изиђох и затворих за собом врата, обасјана последњим остацима црвеног сунчаног заласка. Хари је седела на поду неких десетак корака даље, крај самог зида. Кад ме опази, скочи на ноге.

«Видиш?…» рече гледајући ме сјајним очима. «Успело је, Крис… Тако се радујем. Можда… можда ће бити све боље…»

«Ох, свакако», одговорих расејано. Враћали смо се у нашу собу, а ја сам лупао главу над тим идиотским орманом. Значи тамо је крио?… И цео тај наш разговор… Образи почеше тако да ми горе да их против воље протрљах. Боже, каква лудост! И на чему смо, у ствари, остали? Ни на чему. Истина, сутра ујутро…

И одједном ме обузе страх, готово исти као претходне ноћи. Мој енцефалограм. Потпун запис свих процеса у мозгу преведен на колебања промена зрака биће послат доле. У дубину оног необухватног, бескрајног чудовишта. Какоје оно рекао: «А кад би нестала, страшно би патио, а?…» Енцефалограм је потпун запис. Чак и несвесних процеса. А ако хоћу да нестане, да погине? Зар би ме иначе уплашило то што је преживела онај ужасни покушај самоубиства? А ако ја не одговарам за њу, ко би други?… Какав идиотизам! Ког сам се ђавола сложио да баш мој, мој мозак… Могу, наравно, пре тога да простудирам тај запис, али га нећу дешифровати. То нико није кадар. Специјалисти могу да одреде једино о чему је све испитивани мислио, али то су сама општа места: да је, на пример, решавао математичку једначину, али какву, то већ не умеју да утврде. Тврде да је то немогуће, јер је енцефалограм случајна мешавина мноштва процеса који протичу истовремено, а само један њихов део има психичку «подлогу«… А подсвесни?… О њима они уопште неће да говоре, а камоли још да дешифрују нечије успомене, пригушене или непригушене… Али због чега се толико бојим? Зар нисам сам јутрос говорио Хари да им тај експерименат ништа неће дати. Јер кад наши неурофизиолози не умеју да дешифрују запис, откуд би онда то био кадар овај крајње туђ, црн, течни гигант…

Али он је продро у мене чак не знам ни како, да би премерио целокупно моје памћење и да би пронашао његов најболнији атом. Како у то сумњати? И то без икакве помоћи, без било какве «зрачне трансмисије» продро је кроз двоструко херметизовани оклоп, кроз тешке коре Станице, пронашао у њој моје тело и отишао с пленом…

«Крис?…» тихо се огласи Хари. Стајао сам крај прозора загледан одсутним погледом у почетак ноћи. Слабачка на овој географској ширини, деликатна копрена заклањала је звезде. Монолитна, иако танка навлака облака тако високих да их је сунце из дубина, испод видокруга, обдаривало најслабијим, руменосребрнастим сјајем.

Ако после тога нестане, значиће да сам ја то желео. Да сам је убио. А да не пођем? Не могу ме присилити. Али шта да им кажем? То — не. Не могу. Да, треба се правити, треба лагати, увек и стално. А то зато што у мени можда постоје мисли, намере, окрутне, дивне, убилачке, а ја о њима ништа не знам. Човек је кренуо у сусрет другим световима, другим цивилизацијама, не упознавши до краја сопствене закутке, слепе путеве, бунаре, своја забарикадирана слепа врата. А да им је предам — због стида? Да је издам само зато што ми недостаје храбрости?

«Крис…» шапну Хари још тише но малочас. Више сам осетио но што сам чуо како је бешумно пришла к мени, и направио сам се да то не примећујем. Желео сам да будем сам. Морао сам да будем сам. Нисам се решио ни на шта, нисам донео никакву одлуку. Загледан у небо које се смрачује, у звезде које су биле само аветињска сенка земаљских звезда, стајао сам непомично, а у празнини која је замењивала јурњаву мисли од малочас, без речи је расла сигурност да сам тамо, на месту до кога нисам могао да десегнем, већ изабрао, да се ништа није догодило, а нисам имао чак ни толико снаге да себе презрем.

11. МИСЛИОЦИ

«Крис, то је због тога експеримента?»

Згрчих се на њен глас. Лежао сам непомично већ неколико часова, загледан у мрак, усамљен, јер нисам чуо чак ни њено дисање, и у сплетеним лавиринтима ноћних мисли, буновних, једва испуњених смислом, због чега су добијале нове димензије и значења, сасвхн сам био заборавио на њу.

«Шта?… Откуд знаш да не спавам?…» упитах. У моме гласу био је страх.

«По томе како дишеш…» рече тихо, некако извињавајући се. «Нисам хтела да ти сметам… Ако не можеш, не го «вори…

«Не, зашто. Јесте, све је због тог експеримента. Погодила си…»

«Шта они очекују од њега?»

«Ни сами не знају. Нешто. Било шта. То није операција «Мисао», него операција «Очајање». Сад треба само једно, један човек који би био довољно храбар и који би преузео на себе одговорност за одлуку, али ту врсту храбрости већина сматра обичним кукавичлуком, јер је то одступање, разумеш, резигнација, бекство недостојно човека. Као да би достојно човека било да срља и да се заглибљује, и да тоне у нешто што не разуме и што никад неће разумети.»

Прекинух, али пре но што се моје убрзано дисање умири, нов налет гнева избаци ми из уста:

«Наравно, увек се нађу типови с практичним гледиштем. Говорили су, ако чак и не пође за руком да успостави контакт да ћемо изучавајући ту плазму — сва та луда места која искачу из ње на 24 сата, да би опет нестала — упознати тајну материје, као да нису знали да је то самозаваравање, лутање по библиотеци исписаној неразумљивим језиком да би се, тобоже, само гледале боје књига у полицама… Таман посла!»

«Зар нема више оваквих планета?»

«Не зна се. Можда има, али ми знамо само ову једну. У сваком случају она је нешто необично ретко, а не као Земља. Ми, ми смо обични, ми смо трава свемира и поносимо се том нашом обичношћу што је тако свеопшта, и мислили смо да све може у њу да се смести. То је била схема с којом се смело и радосно кренуло у даљину: други светови! Па добро, шта су ти други светови? Овладавамо њима или они нама овладавају, ништа друго није било у тим несрећним мозговима. Ах, не вреди говорити. Не вреди.»

Устадох, пипајући пронађох апотеку и пљоснату кутијицу с таблетама за спавање.

«Хоћу да спавам, драга», рекох окрећући се према тами у којој је, високо, зујао вентилатор. «Морам да спавам. У противном, сам не знам…»

Седох на кревету. Она дотаче моју руку. Ухватих је, невидљиву, и држах је непомично све док снагу тога стиска не олабави сан.

Ујутро, кад се пробудих свеж и испаван, експеримент ми се учини као нешто неважно, и нисам схватао како сам могао да му придајем толику важност. Није ме се много тицало ни то што је и Хари морала да пође са мном у лабораторију. Сви њени напори да остане у соби макар и неколико минута кад мене нема били су узалудни, те одустадох од даљих проба којима се подвргавала (чак је била спремна да допусти да је негде затворим), и посаветовах јој да понесе неку књигу за читање.

Више од самог поступка интересовало ме је шта ћу затећи у лабораторији. Сем доста знатних празнина у регалима и орманима са аналитичним стаклом (сем тога у неким орманима су недостајала окна, а плоча једних врата била је звездасто испуцана, као да се ту недавно водила борба, с траговима журно, иако брижљиво уклоњеним) — у великој, светлоплавој просторији није било ничега нарочитог. Снаут, који се кретао поред апаратуре, држао се крајње коректно, чак је и Харину појаву примио као нешто сасвим обично и издалека јој се лако наклонио. Баш кад ми је влажио слепоочнице и чело физиолошким раствором, појавио се Сарторијус. Ушао је кроз мала врата која су водила у мрак. Био је у белом мантилу, са противзрачном кецељом пребаченом преко њега; та кецеља сезала му је до зглавака. Послован, полетан, поздравио се са мном као да нас ту има стотинак радника у каквом земаљском институту и да смо се јуче растали. Тек тада сам приметио да мртви израз његовом лицу дају контактна стакла која је носио под капцима уместо наочара.

Стајао је скрштених руку гледајући како ми Снаут опасује завојем електроде стављене уз главу. На глави ми се од тога направила нека врста беле капе. Неколико пута обухватио је погледом целу дворану, као да уопште није примећивао Хари, која је, згрчена, несрећна, седела на малој столици без наслона поред зида, правећи се да чита књигу; кад се Снаут одмаче од моје фотеље, померих главу оптерећену металом и водовима да бих видео како укључује апаратуру, али Сарторијус неочекивано диже руку и обрати ми се као да држи проповед:

«Докторе Келвине! Молим вас за тренутак пажње и концентрације. Не намеравам да вам било шта намећем, јер то не би водило циљу, али морате престати да мислите о себи, о мени, о колеги Снауту, о било којим другим особама, да бисте се, елиминишући случајност појединих индивидуалности, усредсредили на питање које овде репрезентујемо. Земља и Соларис, генерације истраживача које представљају целину, иако поједини људи имају свој почетак и крај, наша непопустљивост у настојању да успоставимо интелектуални контакт, размере историјског пута који је човечанство превалило, сигурност његова преваљивања у будућности, спремност на све жртве и напоре, напредовање свих личних осећања у овој нашој мисији — то је низ тема које би требало потпуно да испуне вашу свест. Ток асоцијација, додуше, не зависи потпуно од ваше воље, али то што се овде налази осигурава аутентичност корака који сам овде предузео. Ако не будете убеђени да сте испунили задатак, молим вас да кажете, и колега Снаут ће поновити запис. Најзад, имамо времена…»

Последње речи изговорио је уз блед, сух осмех, који његовим очима није одузео израз продорне запањености. Грчио сам се у себи од мноштва ових тако озбиљно изговорених фраза, али Снаут срећом прекиде тишину која поче да бива непријатна.

«Можемо, Крис?» упита, наслоњен лактом на високи пулт електроенцефалографа, у немарној и истовремено поверљивој пози, као да се ослањао о столицу. Био сам му захвалан што ми се обратио по имену.

«Можемо», рекох затварајући очи. Трема која је опустошила мој разум кад је завршио пословање с електродама и кад је ставио прсте на прекидач одједном се распрши и кроз трепавице угледах црвену светлост контролних лампица на црној плочи апарата. Истовремено влажна и непријатна хладноћа металних електрода, као хладноћа металних монета које ми опасују главу, нестаде. Био сам као сива, неосветљена арена. Ту празнину је посматрала са свих страна гомила невидљивих гледалаца, амфитеатрално окупљених око ћутања у коме се расипао иронични презир према Сарторијусу и Мисији. Напетост унутрашњих посматрача, жељних да одиграју импровизовану улогу, поче да слаби. Хари? — помислих ту реч на пробу, са замирућим немиром, спреман да је сместа повучем. Али то моје будно, слепо гледалиште ничим не запротестова. За известан тренутак био сам чиста нежност, искрено жаљење, спреман на стрпљиве, дуге жртве. Хари ме је испунила без личних црта, без облика, без лица, и одједном кроз њен безлични појам који је одисао очајничком нежношћу, у сивом мраку појави ми се у мислима Гизе, отац соларистике и солариста, са свом озбиљношћу свога професорског лица. Али нисам мислио на ону блатњаву експлозију, на смрдљиви понор који је прогутао његове златне наочаре и савесно ишчеткане седе бркове, него сам видео само бакрорез на насловном листу монографије, густим цртама испуњену подлогу којом је уметник окружио његову главу, тако да је стајала, ништа не подозревајући, готово у ореолу, тако слична, не по цртама, него по честитом, старинском разбору, с лицем мога оца, и најзад нисам знао који од њих двојице гледа у мене. Ниједан од њих није имао гроба, али то је у наше време било толико често и обично, да није будило никаква посебна узбуђења.

Слика се већ губила, а ја у једном, не знам колико дугом тренутку заборавих на Станицу, на експерименат, на Хари, на црни океан и на све, испуњен сигурношћу, тренутном као блесак, да су она два већ непостојећа, крајње сићушна, у сухо блато претворена човека била на висини свега што их је снашло, и спокојство које је пловило на мене из тога открића уништи безобличну гомилу што је окруживала арену у немом ишчекивању мога пораза. Заједно са удвојеним пуцкањем искључене апаратуре вештачка светлост проби се у моје очи. Стиснух капке. Сарторијус ме је гледао испитивачки, стално у истој пози, а Снаут је, окренут леђима према њему, пословао око апаратуре, као намерно шљапкајући папучама које су му спадале с ногу.

«Мислите ли, докторе Келвине, да је успело?» обрати ми се Сарторијус својим назалним, одбојним гласом.

«Да», рекох.

«Убеђени сте?» с присенком чуђења или и сумње добаци Сарторијус.

«Да.»

Сигурност и оштар тон мога одговора избацише га за тренутак из укочене озбиљности.

«Онда… добро», промрмља и осврте се око себе, као у неодлучности шта сада да почне. Снаут приђе фотељи и поче да одмотава завоје с моје главе.

Устадох и прошетах по дворани, а за то време се Сарторијус, који беше нестао у мрачној комори, врати са филмом, већ изазваним и сувим. На неколико метара у дужину вукле су се дрхтаве и беличасто назубљене линије попут какве плесни или паучине развучене по црној, склиској целулоидној пантљици.

Нисам више имао никаквог посла, али још сам остао. Снаут и Сарторијус ставили су у оксидирану главу модулатора филм чији је крај Сарторијус још једном прегледао, неповерљиво намрштен као да се трудио да дешифрује садржину изражену тим устрепталим линијама.

Остатак експеримента био је већ невидљив. Знао сам само шта се дешава кад су стали испред разводног пулта поред зида и покренули одговарајућу апаратуру. Струја се пробудила слабим ниским зујањем у калемима под оклопним подом, а потом су само светлашца на усправним, застакљеним цевчицама индуктора ишла наниже, показујући да се велика цев рендгенског топа спушта кроз окомито окно, да би застала на његовом отвореном излазу. Светлашца се сада зауставише на најнижим подеоцима скале и Снаут поче да појачава напон, док казаљке, или тачније; беле пруге које су их замењивале, не начинише лепезасти полуобрт удесно. Глас струје једва се чуо, није се дешавало ништа, бубњеви с филмом обртали су се под покривачем, тако да чак ни то није могло да се види, бројчаник метраже куцкао је тихо као механизам часовника.

Хари је гледала изнад књиге час у мене час у њих. Приђох јој. Погледа ме упитно. Експеримент се већ завршио. Сарторијус полако приђе великој, купастој глави апарата.

«Идемо?…» самим уснама упита Хари. Климнух главом. Она устаде. Не опростивши се ни с ким — превише би ми то изгледало бесмислено — прођох поред Сарторијуса.

Високи прозори горњег ходника били су испуњени сунчевим заласком необичне лепоте. Није то било обично, набрекло црвенило, него све нијансе црвенила, светлозамагљеног и као посутог најситнијим сребром. Тешко, беживотно усталасано црнило бескрајне површине океана изгледало је као да, одговарајући на ову благу светлост, избацује из себе мркољубичасти, меки одсјај. Једино на самом зениту небо је још било потпуно риђе.

Одједном застадох на средини доњег ходника. Просто нисам могао помислити на то да се поново, као у затворској ћелији, затворимо у кабини која гледа на океан.

«Хари», рекох, «знаш… свратио бих у библиотеку… Немаш ништа против?…»

«Ох, врло радо, потражићу и ја нешто за читање», одговори она с мало извештаченом живахношћу.

Осећао сам да је између нас од јуче настала нека још незасута пукотина и да би требало да јој укажем макар мало срдачности, али потпуна апатија овладала је мноме. Не знам шта би се морало догодити да се ослободим те апатије. Вратисмо се ходником, а затим се низ трап спустисмо у мало предворје, где су се налазила троја врата и између њих цвеће, као у неким витринама иза кристалних стаклених покривача.

Средња врата што су водила у библиотеку била су с обеју страна обложена вештачком кожом; отварајући их трудио сам се увек да ту вештачку кожу не додирнем руком. Унутра, у кружној великој дворани, под бледосребрнастим стропом украшеним стилизованим сунцима, било је нешто хладније него у ходницима.

Почелх да прелазим руком дуж редова књига из колекције соларијанске класике и већ хтедох да извадим први том Гизеа, с оном његовом сликом у бакрорезу на првом листу, заштићеном флиспапиром, кад изненада открих, прошли пут непримећени дебели том Гравинскога, формата осмине.

Седох на тапацирану столицу. Владала је потпуна тишина. Корак даље од мене Хари је листала неку књигу, чуо сам тихо шуштање листова под њеним прстима. Компендијум Гравинскога који се на студијама употребљава најћешће као најобичнија књига за «грување», био је зборник азбучно сређених соларијанских хипотеза, од абиолошке до дегенерацијске. Компилатор, који никад ваљда није чак ни видео Соларис прекопао је све монографије, експедицијске записнике, делимичне радове и привремене извештаје, проучио је чак и цитате из дела планетолога који су истраживали друга космичка тела и дао каталог, мало застрашујући због лапидарности формулација, јер су често прелазиле у тривијалност, изгубивши танану компликованост мисли које су пратиле њихово рођење, а сада је ова целина, замишљена као кратка енциклопедија, представљала већ у неку руку куриозитетску вредност; књига је објављена пре двадесет година, а за то време нарасло је брдо нових хипотеза, које се не би сместиле ни у једну књигу. Прегледао сам азбучни списак аутора као списак славно погинулих, мало је који од њих још био жив, а активно у соларистици није радио ваљда ниједан. Целокупно ово мисаоно богатство расуто у свим правцима стварало је утисак да нека од тих хипотеза мора ипак бити исправна, да је немогуће да стварност буде потпуно другачија, несагласна са милијардама претпоставки прављених о њој. Гравински је свој компендијум пропратио предговором у коме је шездесетак година соларистике познате пре њега поделио на раздобља. У првом — које је датирало од уводног испитивања Солариса — нико, у ствари, није свесно постављао хипотезе. Тада је прихваћено, некако интуитивно, по «здравом разуму», да је океан мртав хемијски конгломерат, огромна пихтијаста маса која прекрива целу планету и која рађа најнеобичније творевине захваљујући својој «квази-вулканској» делатности и самородним аутоматизмом процеса стабилизује непостојану орбиту онако као што клатно одржава непроменљив распон једном започетог кретања. Истина, већ три година касније Мажнон је изразио мисао о оживљеној природи «пихтијасте машине», али је Гравински период биолошких хипотеза датирао тек девет година касније, када је некад усамљени Мажнонов суд почео да стиче све већи број присталица. Наредне године обиловале су врло компликованим специјалним теоретским моделима живог океана, подупртим биоматематичком анализом. Трећи период био је обележен распадом дотле готово монолитног научничког мишљења.

Тада су се појавиле многе школе које су се међусобно често најбешње побијале. Било је то време делатности Панмалера, Стробле, Фрихоуза, Легреје, Осиповича, и управо је тада целокупно Гизеово дело било подрвгнуто убиственој критици. Тада су начињени први атласи, каталози, стереофотографије асиметријада који су до тада сматрани творевинама које је немогуће истраживати; прелом је наступио захваљујући новим, даљински диригованим уређајима, који су слетали у бурне дубине колоса што су претили да сваког трена експлодирају. Управо тада су на рубу бесних дискусија почеле да падају издвојене, презриво прећуткиване минималистичке хипотезе које су проглашавале да ће — ако чак и не пође за руком да се успостави толико спомињани «контакт» с «разумним чудовиштем» — истраживање окошталих мимоидалних градова и балонастих планина, које океан избацује да би их поново прогутао, ипак пружити свакако драгоцено знање из области хемије, физико-хемије, да ће дати нова искуства о структури молекула-дивова. Али, са заступницима таквих теза нико се није чак ни упуштао у полемику, јер то је било раздобље када су настали до данас актуелни каталози типичних метаморфоза или Франкова биоплазматска теорија мимоида, која је, иако касније напуштена као погрешна, остала диван образац мисаоног размаха и логичног конструкторства.

Ти «периоди Гравинскога», који су заједно бројали тридесет и неколико година, били су наивна младост, елементарно оптимистични романтизам, и најзад — обележен првим скептичким глосама — зрели век соларистике. Већ пред крај двадесетпетогодишњице пале су — као повратак на прве, колоидно-механицистичке хипотезе — хипотезе, које представљају касније потомство тих споменутих, о апсихичности соларијског океана. Сва трагања за симптомима свесне воље, сврховитости процеса, деловања мотивисаног унутрашњим потребама океана, готово су свеопште признате за некакву аберацију целог покољења истраживача. Публицистичка страст побијања њихових тврђења припремала је терен за трезвена, аналитично настројена истраживања групе Холдена, Еонидеса, Столиве, усредсређене на савесно прикупљање чињеница; било је то време наглог ширења и разрастања архива, микрофилмованих картотека, експедиција богато снабдевених свим могућим апаратима, аутоматским регистраторима, индикаторима, сондама какве је Земља тада могла да достави. У то време је у неким годинама учествовало у истраживањима преко хиљаду људи одједном, али док се темпо пораста стално нагомилаваних материјала још појачавао, оживљавајући дух научника је почињао да се изјаловљује и настајао је, тежак за јасно разграничавање у времену, период опадања ове, упркос свега и даље оптимистичке фазе соларијанске експлорације.

Карактерисале су је пре свега велике, одважне — једном по теоретској машти, други пут по негацији — индивидуалности људи као што су били Гизе, Стробла или Севада који је — као последњи од великих солариста — погинуо под тајанственим околностима у близини јужног пола планете, учинивши нешто што се не дешава чак ни почетнику. Управио је свој апарат који је летео ниско над океаном, пред очима свих посматрача, у дубину брзака који му се очито уклањао с пута. Говорило се о некој наглој слабости, несвестици или чак о дефекту управљача, а то је, како мислим, било, у ствари, прво самоубиство, права, нагла, јеана експлозија очајања.

Није ипак последња. Али компендијум Гравинскога није садржао такве податке, него сам ја сам дописивао датуме чињенице и појединости, гледајући на његове пожутеле стране, покривене ситним слогом.

Тако патетичних самоубистава, истина, касније већ није било, али је понестало и таквих великих индивидуалности. Регрутовање истраживача који су се посвећивали одређеној области планетологије у ствари је појава коју нико није проучио. Људи великих способности и велике снаге карактера рађају се мање-више са уједначеном честином, неједнак је само њихов одбир. Њихово присуство или одсуство у одређеној области истраживања могу да објашњавају ваљда перспективе какве она отвара. Оцењујући на разне начине класике соларистике, нико им не може порећи величину, чак ни генијалност. Најбоље математичаре, физичаре, величине из области биофизике, теорије информација, електрофизиологије привлачио је ћутљиви соларијски гигант кроз читаве деценије. Одједном армији истраживача као да су из године у годину одузимане старешине. Остала је сива, безимена маса стрпљивих скупљача, компилатора, твораца многих оригинално замишљених експеримената, али већ је недостајало и масовних експедиција, замишљених према величини планете, и смелих, целовитих хипотеза.

Соларистика као да је почињала да се расипа и као да су пратња, упоредна с њеним понижавајућим летом, биле масовно оплођаване хипотезе о дегенерацији, ретардацији, инволуцији соларијских мора, хипотезе које су се разликовале једва другостепеним појединостима. С времена на време појављивао се смелији, занимљивији захват, али све се то било концентрисало некако на океан, који је сматран врхунским производом развитка, и то развитка који је давно, пре много миленијума, превалио раздобље највише организације, а сада се, спојен само физички, распадао у безброј непотребних бесмислених, агоналних творевина. Значи — већ монументална, вековима продужавана агонија; тако је виђен Соларис, а у његовим дугоњама или мимоидима виђене су ознаке ишчашења, у процесима који су избијали из течне телесине сагледавани су симптоми хаоса и анархије, све док тај правац није постао опсесија, тако да је целокупна научна литераура следећих седам-осам година, иако, наравно, лишена одредаба које јасно изражавају осећања њених аутора, само ваљда гомила увреда — освета коју су, осамљене, сиве масе солариста без вода сипале на стално равнодушни објекат својих напрегнутих истраживања, који је и даље игнорисао њихово присуство на себи.

Знао сам — неукључене у овај комплет соларијанске класике, по моме мишљењу неоправдано неукључене — оригиналне радове неколицине европских психолога који су са соларистиком имали заједничко само то што су током дужег временског распона пратили реакције јавног мнења, прикупљајући најпросечније изјаве, гласове нестручњака, и на тај начин показали зачуђујуће чврсту везу промена тога мнења са процесима који су истовремено настајали у оквиру научничког средишта.

Такође и у оквиру координационе групе Планетолошког института, тамо где се одлучивало о материјалном подржавању истраживања, настајале су промене које су се изражавале у сталном, иако постепеном редуковању буџета института и соларистичких места, као и дотација за екипе које су кретале на планету.

Гласови о неопходности редуковања истраживања мешали су се са иступима оних који су захтевали употребу енергичнијих оруђа, али нико ваљда није отишао даље од административног директора Свеземаљског космолошког института, који је упорно тврдио да живи океан уопште не игнорише људе, него их не опажа, слично као што слон не примећује мрава што му седи на леђима и, да би се привукла његова пажња, и да би се она усредсредила на нас, треба применити снажне импулсе и машине-гиганте, велике као сама планета. Забаван детаљ био је ипак тај што је, како је подвукла штампа, тако скупе подухвате захтевао директор космолошког, а не планетарног института, онога који је финансирао истраживање Солариса те је то била, дакле, дарежљивост из туђег џепа.

А после вртлога хипотеза, обнављање некадашњих, уношење небитних промена, прецизирање или уношење многозначности поче да замењује дотле блештаво јасну, поред све њене ширине, соларистику у све заплетенији лавиринт, пун слепих уличица. У атмосфери опште равнодушности, стагнације и губљења воље за ову планету други океан јалово штампане хартије као да је пратио соларијско време.

Неке три године пре но што сам ступио као апсолвент Института у Гибаријанову радионицу, настала је фондација Мета-Ирвинга, која је одредила велике награде за онога ко искористи за људске потребе енергију океанске глинице. Постојале су сличне жеље и раније и космички бродови су довезли на Земљу доста товара плазматичне пихтијасте масе. Дуго и стрпљиво су разрађивани методи њеног конзервирања, уз примену високих или ниских температура, вештачке микроатмосфере и микроклиме, сличних као на Соларису, учвршћујућа зрачења, хиљаде хемијских рецепата — и све само зато да би се пратио мање или више лењи процес распада, који је такође, разуме се, као све друго, описан много пута и с највећом тачношћу у свим стадијумима — самоизједања, мацерације, разређивања елементарног или раног и позног, секундарног. Аналогну судбину имали су и узроци узети из свих могућих цветања и творевина плазме. Међусобно су се разликовали само путеви који су водили до краја, који је представљала лака као пепео, метално сјајна, аутоферментацијом разређена растреситост. Њен састав, однос елемената и хемијске формуле могао је дати сваки соларист чак и кад га пробудиш иза сна.

Потпун фијаско одржања у животу — или макар у стању заустављене вегетације, некаквог хиберновања — малог или великог дела океанског чудовишта изван његова планетарног организма постао је извор уверења (разрађеног у Менијеовој и Пророшовој школи) да остаје, у ствари, да се одгонетне само једна једина тајна, и кад њу отворимо одговарајуће одабраним кључем интерпретације, да ће нам се разјаснити одједном све…

У потрази за тим кључем, тим соларистичким филозофским каменом трошили су време и енергију људи који с науком често нису имали ничег заједничког, а у четвртој декади постојања соларистике број комбинатора-манијака изван научног средишта, оних занесењака који страшћу превазилазе своје претходнике као што су били пророци «перпетуум мобила» или «квадратуре круга» — добио је размере епидемије, која је просто узнемиравала неке психологе. Ова страственост је ипак усахла после неколико година, а кад сам се ја припремао за пут на Соларис, одавно је већ била нестала из новинских стубаца и изгубила се из разговора, слично, уосталом, као и проблем океана.

Враћајући на полицу компендијум Гравинскога наишао сам поред њега, пошто су књиге биле поређане по азбучном реду, на малу, међу дебелим књижуринама једва приметну Гратенстромову брошуру, један од изузетнијих производа соларијанске литературе. Био је то рад управљен — у борби за схватање Ванљудскога — против самих људи, против човека, својеврсни пасквил против наше врсте, поред све своје математичке сухопарности жесток рад једнога самоука, који се, пошто је најпре објавио низ необичних прилога који су спадали у неке крајње специјалистичке а, пре би се рекло, маргиналне огранке квантне физике, у овом свом главном и најнеобичнијем делу (главном, иако написаном свега на двадесетак страна) трудио да покаже да су се чак и привидно најапстрактнија, најтеоретскија, математизована достигнућа науке, у ствари, једва за корак-два удаљила од преисторијског, грубо чулног, антропоморфног схватања света који нас окружује. Изналазећи у формулама теорије релативитета, теореме поља сила, у парастатици, у хипотезама једнога космичког поља трагове тела, све оно што је тамо извод и резултат постојања наших чула, структуре нашег организма, ограничења и крхкости човекове животињске физиологије, Гратенстром је дошао до крајњег закључка да ни о каквом «контакту» човека с нечовеколиком, ахуманоидалном цивилизацијом не може да буде и никад неће бити ни говора. У том пасквилу на целу људску врсту ни речју није био споменут мислећи океан, него се његово присуство, под видом презриво тријумфујућег ћутања примећивало испод готово сваке реченице. Тако сам бар осећао упознајући се први пут с Гратенстромовом брошуром. Тај рад је, уосталом, представљао више куриозум него соларијанум у нормалном значењу, а налазио се у класичном књигохранилишту, јер га је тамо сместио сам Гибаријан, који ми га је, уосталом, и дао у своје време да га прочитам. Са чудним осећањем, налик на поштовање, опрезно сам вратио танку, чак и неукоричену, брошуру међу књиге на полици. Дотакох прстима «Соларијски алманах» зеленомрке боје. Поред свег хаоса, поред све беспомоћности која нас је окруживала, није се могло порећи да смо захваљљући доживљајима ових десетак дана стекли сугурност у неколико основних питања, на која је током низа година утрошено море мастила, јер су представљала теме спорова јалових због своје нерешивости.

У то да ли је океан био живо биће могао би неко ко воли парадоксе и ко је довољно тврдоглав и даље да сумња. Немогуће је ипак било порећи постојање његове психичности, без обзира на то шта би се под том речју могло схватити. Постало је очито да он чак и те како добро запажа наше присуство над собом… Тај један закључак прецртавао је цело једно разрађено крило соларистике које је проглашавало да је океан био «свет по себи», «биће по себи», услед секундарног нестајања лишен некад постојећих чулних органа, и да, тобоже, није ништа знао о постојању појава или спољних објеката, затворен у вртлогу гигантских струја, чије седиште, лежиште и творац јесте усковитлана провалија која се налази испод двају сунаца.

А даље: сазнали смо да је океан кадар да вештачки синтетизује оно што ми сами не умемо — наша тела, па чак и да их усавршава увођењем у њихову податомску структуру несхватљивих промена које су сигурно у вези с циљевима којима се руководио.

Постојао је, дакле, живео, мислио, дејствовао; шанса да се «проблем Солариса» сведе на бесмислицу или на нулу, мишљење да немамо посла ни с каквим Бићем, и да самим тим наш губитак нипошто није губитак у игри — све је то пало једном занавек. Хтели то или не, људи су сад морали примити к знању суседство које се, мада и иза билион километара празнине, одељено простором читавих светлосних година, налази на путевима њихове експанзије, суседство које је теже обухватити од свег осталог Свемира.

Налазимо се, можда, на прекретници целокупне историје — мислио сам. Одлука о одустајању, о повратку, актуалном или у најближој будућности, могла је да превагне, а чак и ликвидацију саме Станице нисам сматрао нечим немогућим или невероватним. Нисам ипак веровао да би се на тај начин ишта могло спасти. Само постојање колоса који мисли никад више неће људима дати мира. Макар премерили читаве галактике, макар се повезали с другим цивилизацијама бића сличних нама. Соларис ће бити вечни изазов човеку.

И још једна невелика књига, увезана у кожу, залутала је међу годишта «Алманаха». За тренутак сам се загледао у повез поцрнео од додира прстију пре но што је отворих. Била је то стара књига: Мунтијусов «Увод у соларистику». Памтим ноћ коју сам провео читајући је и Габаријанов осмех кад ми је давао тај свој примерак, и земаљски освит у прозору кад сам стигао до речи «крај». Соларистика је — писао је Мунтијус — замена за религију космичке ере, она је вера заодевена у рухо науке; контакт, циљ коме тежи, исто је онако магловит и таман као и општење са свецима или силазак Месије. Експлорација Солариса је литургика која егзистира у методолошким формулама, покорни рад истраживача је очикивање испуњења, Благовести, јер нема и не може бити мостова између Солариса и Земље. Ту очигедност, слично као и друге: недостатак заједничких искустава, недостатак појмова који би се дали пренети, соларисти одбацују, слично као што су верници одбацивали аргументе који су рушили основ њихове вере. Шта уосталом, очекују, чему се могу надати људи од «успостављања информацијске везе» с мислећим морима? Регистар доживљаја везаних с егзистенцијом која се не завршава у времену, тако старом да сигурно не памти свој почетак? Опис жеља, страсти, нада и патњи које се ослобађају у тренутним порађањима живих планина, претварања математике у бит, претварање самоће и резигнације — у потпуност? Али све то представља знање које се не може предати, а ако би се покушало да се оно преведе на било који од земаљских језика, сва ова тражења вредности и значења подлегла би губљењу, остала би на другој страни. «Приврженици», уосталом, не очекују никакве такве ревелације, више достојне поетике него науке, о не, јер они сами потпуно несвесно, чекају Откровење које би им изложило смисао самог човека! Соларистика је, дакле, посмрче давно умрлих митова, испољавање мистићних тежњи које јавно, пуним гласом, људска уста већ не смеју да изговарају, а камен-темељац, скривен дубоко у темељима њене зграде, јесте нада у Искупљење…

Али неспособни да признају да је одиста тако, соларисти брижљиво заобилазе свако тумачење Контакта, тако да он у њиховим делима постаје нешто крај ње — и док је по првобитном, још трезвеном схватању он требало да буде почетак, увод, ступање на нови пут, један од многих — овако дигнут до светости Контакт је после низа година прерастао у њихову вечност и њихово небо…

Анализа Мунтијуса, тог «јеретика» планетологије, проста је и горка, блистава у негацији, у разбијању соларијског мита или, још пре, у разбијању Човекове Мисије. Први глас који се усудио да зазвучи још у фази потпуног поверења и романтизма соларистике, примљен је с потпуним, игноришућим ћутањем. Ствар чак и превише разумљива кад се узме у обзир да би прихватање Мунтијусових речи било истозначно с прецртавањем соларистике онакве каква је постојала. Почеци другачије соларистике, трезвене, која зна за одрицања, узалуд су чекали на свог утемељивача. Пет година после Мунтијусове смрти, кад је његова књига већ постала библиографска реткост, раритет који се није могао наћи ни у комплетима соларијана, ни у филозофским библиотекама, настала је школа која је носила његово име, норвешки круг у коме се, искидан у индивидуалности мислилаца који су прихватили његово наслеђе, мир Мунтијусова излагања претворио у заједљиву, фанатичну иронију Ерлеа Енесона, и у донекле стилизованом издању, у примењену соларистику, или «утилитаристику» професора Феланге; он је захтевао усредсређивање на конкретне користи какве се могу црпсти из истраживања, без освртања на језом украшену и у лажној нади рођену тежњу за цивилизацијским контактом, за интелектуалним обредом двеју цивилизација. Али у односу према немилосрдној јасноћи Мунтијусове анализе, дела свих његових духовних ученика само су ситни пабирци, ако не и обична популаризација, изузев онога што је написао Енесон и, можда, Таката. Мунтијус је сам, у ствари, учинио све називајући прву фазу соларистике — периодом «пророка», међу које је убројао Гизеа, Холдена, Севаду, другу фазу је назвао «великим расколом» — распадом јединствене соларијанске цркве у гомилу вероисповести које се међусобно побијају, и предсказао је трећу фазу — догматизације и сколастичког окоштавања која ће наступити кад буде испитано све што има да се испита. Тако се ипак није догодило. Гибаријан је — мислио сам — ипак био у праву када је ликвидацијски Мунтијусов закључак сматрао монументалним упрошћењем које заобилази све оно што је у соларистици било супротно с елементима вере, јер је у њој одлучивала непрестајућа ововременост радова, која није обећавала ништа сем конкретног, материјалног глобуса који кружи око два сунца.

У Мунтијусовој књизи нашао сам убачен, надвоје превијен, сасвим пожутео сепарат из тромесечника «Парерга Солариана», један од првих радова које је написао Гибаријан, још пре но што је преузео управу над Институтом. Након наслова — «Зашто сам соларист» — следило је сажето, готово као диспозиција, набрајање конкретних појава које доказују постојање реалних шанси Контакта. Јер Гибаријан је спадао у оно, ваљда последње, покољење истраживача који су имали храбрости да се надовезују на ране године блештавости, оптимизма и који се нису одрицали својеврсне вере која не прекорачује границе означене науком, вере крајње материјалне, јер се уздала у успех напора, само ако су довољно упорни и ако се не прекидају.

Полазио је од онако добро познатих, класичних истраживања биоелектроничара, међу којима су се истицала имена Еуразије, Шо-Ен-Мина, Нгијалија и Кавакадзеа. Та истраживања указивала су на елементе сличности између слике електричног знака мозга и неких пражњења каква се јављају у оквиру плазме, а која претходе настанку таквих њених творевина као што су раностадијумске Полиморхе и близаначки Солариди. Одбацивао је превише антропоморфне интерпретације, све оне мистификацијске тезе психоаналитичарских, психијатријских, неурофизиолошких школа које су се трудиле да у односу на глејасти океан унесу интерпретације као да је реч о појединим, људским болестима, као што је на пример епилепсија (чија би аналогност биле грчевите ерупције асиметријада). Гибаријан на то није пристајао јер је био — међу заступницима Контакта — један од најопрезнијих и најтрезвенијих и ништа није презирао тако као сензације које су, истина, у последње време већ неизмерно ретко, пратиле ово или оно откриће. Талас сличног, најјевтинијег интересовања пробудио је, додуше, мој дипломски рад. И он се налазио ту, неодштампан наравно, постојао је у једној касети у којој су се налазили микрофилмови. У томе свом раду ослонио сам се на откривачке студије Бергмана и Рејнолдса, који су успели да из мозаика процеса што се догађају у кори издвоје и «исфилтрирају» компоненте које прате најјаче емоције — очајање, бол, уживање — а ја сам даље упоредио те записе са пражњењима океанских струја и открио сам осцилације и профиле кривих (на неким партијама куполе симетријада, у темељу незрелих мимоида и др.) — које испољавају аналогију достојну пажње. Било је то довољно да се моје име брзо појави у булеварској штампи у чланицама с бомбастичним насловима, као «Плазма очајава», или «Планета у оргазму». Али то ми је (како сам бар донедавно мислио) било од користи, јер је Гибаријан, који као и остали соларисти није читао све радове којих има на хиљаде, а нарочито кад је реч о радовима почетника — обратио на мене пажњу и упутио ми писмо. То писмо је затворило једно, и отворило ново поглавље мога живота.

12. СНОВИ

После шест дана одсуство било какве реакције нас је навело да поновимо експерименат, при чему је Станица, која је дотад стајала непомично на раскрсници четрдесет трећег упоредника и сто шеснаестог подневка — запловила, одржавајући висину од четири стотине метара испод океана, у правцу југа, где је, како су показивали радарски индикатори и радиограми са Сателита, активност плазме била знатно оживљена.

Током два дана и две ноћи рендгенски прамен модулован мојим енцефалограмом ударао је невидљиво, у размацима од по неколико часова, о готово потпуно глатку површину океана.

Пред крај другог дана налазили смо се већ тако близу пола, да кад се готово цео диск плавог сунца већ крио иза видика, пурпурни одблесци облака на његовој супротној страни су већ најављивали рађање црвеног сунца. Огромни црни океан и пусто небо над њим испуњавала је тада заслепљујућа по својој силовитости, борба тврдих, метално ужарених боја које су просијавале отровним зеленилом — и пригушених, потмулих пурпурних пламенова, а сам океан су пресецали одблесци два наспрамно супротна диска, два силна жаришта, живине и скерлетне боје; био је тада довољан најмањи облак на зениту па да се светла што су се сливала заједно с тешком пеном низ падине таласа обогате невероватно обилним треперењем дугиних боја. Одмах после завршетка плавог дана на југозападу се појавио симетријад, најпре најављен сигнализаторима, тако стопљен с риђе крвавом маглом, да се једва разликовао од ње, и издвајао се из ње само појединачним, огледалским одблесцима попут гигантског стакленог цвета што израста тамо где се додирују небо и глеј. Станица ипак није променила курс и отприлике четврт часа касније, дрхтећи црвенилом као лампа од рубина која се гаси, колос се поново сакрио иза хоризонта. Неколико минута касније висок танки стуб, чији је темељ већ био сакривен за наше очи облином планете, избио је у висину од неколико километара, растући безгласно у атмосферу. Тај очевидни знак краја запаженог симетријада, пламтећи на једној страни крвавим пламенима, а на другој светлећи као живин стуб, разрастао се у двобојно дрво, а затим се крајеви његових све више задебљалих грана слише у један гљиволики облак, чији горњи део крену обасјан пламеном двају сунаца на далеко путовање, ношен ветром, а доњи је, својим тешким остацима, проширеним на једну трећину хоризонта, необично споро падао натраг у дубину. Након једног часа изгубио се и последњи траг те појаве.

И опет прођоше два дана, експеримент се понови последњи пут, рендгенски зраци изболи су већ поприлично велику површину глиничастог океана, кад се на југу показаше, одлично видљиви с наше висине, и поред удаљености од триста метара, Архениди, шесточлан стеновит ланац као снегом покривених врхова; у ствари то беху наслаге органског порекла, које су сведочиле да је та формација некад представљала дно океана.

Тада променисмо курс према југоистоку и пловили смо неко време паралелно с планинском баријером, помешаном са облацима, типичним за риђи дан, док и они не несташе. Од првог експеримента протекло је већ десет дана.

За све то време на Станици се, у ствари, ништа није дешавало; пошто је Сарторијус једном обрадио програмирање експеримента, после га је понављала аутоматска апаратура и ја чак не бих умео рећи да ли је ико контролисао њен рад. Али истовремено се на Станици дешавало много више но што би се могло желети. Не меду људима. Плашио сам се да ће Сарторијус тражити обнову рада на анихилатору; чекао сам такође на Снаутову реакцију када од Сарторијуса сазна да сам га ја донекле обмануо, преувеличавајући опасност коју је могло на нас да навуче уништење неутринске материје. Ништа се слично ипак није догодило, што је за мене у почетку било доста загонетно; наравно, узимао сам у обзир такође могућност неког лукавства, прикривање с њихове стране припрема и радова, те сам свакодневно завиривао у просторију без прозора, смештену непосредно испод пода главне лабораторије у којој се налазио анихилатор. Никад нисам тамо затекао никога, а слој прашине који је покривао површину и каблове апаратуре сведочио је да је ничије руке нису додирнуле више недеља.

Снаут је у то време постао исто онако невидљив као и Сарторијус, па чак и неухватљивији од њега, јер више ни визофон у радио-станици није одговарао на позиве. Кретањем Станице неко је ипак морао руководити, али не могу рећи ко је то био, јер ме се напросто није тицало, ма колико то можда чудно звучи. Недостатак реакција од стране океана такође ме је остављао равнодушним до те мере, да, после два-три дана, не само што сам престао на њу да рачунам или да је се плашим, него сам је био потпуно заборавио. Читаве дане проводио сам или у библиотеци, или у кабини с Хари, која се вукла поред мене као моја сенка. Видео сам да нам се зло пише и да ово стање апатичног и бесмисленог одлагања не може да се продужи до у бескрај. Морао бих некако да га преломим, да променим нешто у нашим односима, али и саму помисао на било какву промену гурао сам од себе, неспособан да донесем било какву одлуку; не умем то друкчије да објасним, али чинило ми се да се све на Станици, а нарочито оно што је између мене и Хари, налази у изузетно колебљивој, вратоломно нагомиланој равнотежи, и да њено нарушавање може све да претвори у рушевину. Зашто? Не знам. Најчудније је било то што је и Хари осећала, бар у извесној мери, нешто слично. Кад мислим о томе сада, чини ми се да је овај утисак несигурности, одлагања тренутка пред наилазећим земљотресом изазивала сама њена присутност, која се није осећала ни на који други начин, а која је испуњавала све спратове и све просторије Станице. Иако је можда постојао и други начин да се она одгонетне: снови. Пошто никад пре и никад после нисам имао таква сновиђења, одлучио сам да их записујем и само томе треба захвалити што могу било шта о њима да изнесем, али и то су само искидани делови, лишени готово целокупног свог стравичног богатства. У околностима стварно неизрецивим, у просторима лишеним неба, земље, подова, таваница или зидова, боравио сам као згрчен или заробљен у мени туђој супстанци, као да ми је цело тело било урасло у мртву, непомичну, безобличну громаду, или, још боље, као да сам ја био та громада, лишен тела, окружен најпре неизрецивим мрљама бледорумене боје, које су висиле у средини са особинама потпуно другачијим од ваздуха, тако да су тек изблиза ствари постајале јасне, па чак и претерано и натприродно јасне, јер је у тим сновима моје непосредно окружење својом конкретношћу и материјалношћу превазилазило утиске јаве. Будећи се знао сам парадоксално осећање да је јава, права јава, било баш оно што сам сањао, а да је ово што видим после отварања очију само нека њена усахла сенка.

Таква је, дакле, била прва слика, почетак из кога се издвајао мој сан. Око мене је нешто чекало на позив, на моју сагласност, на унутрашње климање главом, а ја сам знао, или, тачније, нешто у мени је знало да не треба да подлегнем неразумљивом искушењу, јер што више — ћутке — обећавам, тим страшнији ће бити крај. Али, у ствари, то нисам знао, јер бих се тада ваљда бојао, а страх нисам осећао никад. Чекао сам. Из ружичасте магле што ме је окружавала издвајао се први додир, а ја, беспомоћан као клада, заглибљен негде дубоко у оном што као да ме је затварало, нисам могао ни да се повучем, ни да се померим, а оно је испитивало мој затвор додирима, слепим и видећим истовремено, и то као да је већ била рука која ме је стварала; до тог тренутка чак нисам имао ни вида, и тада угледах — под прстима што су пипајући прелазили преко мог лица издвајале су се из ништавила моје усне, образи, и што се више тај додир, изломљен у бескрајно сићушне делиће, проширивао, ја сам добивао лице и торзо који дише, позван у живот тим — симетричним — актом стварања: јер и ја, стваран, стварао сам са своје стране, и појављивало се лице какво никад још нисам био видео, туђе, познато, трудио сам се да му се загледам у очи, али нисам могао то да учиним, јер је још све било у измењеним пропорцијама, јер није ту било никаквих праваца, те смо се само у неком молећивом ћутању међусобно откривали и постајали — а ја сам био већ живи ја, али некако као безгранично увећан, а оно биће — жена? — остајало је заједно са мном у непомичности. Било нас је испуњавало и били смо једно, а тада се нагло у спорост те сцене, ван које ништа није постојало и као да и није могло постојати, прокрадало нешто неизрециво окрутно, немогуће и противприродно. Онај исти додир који нас је створио и који се као невидљиви златни плашт сјединио с нашим телима, почињао је да врви нечим. Наша тела, нага и бела, почињала су да плове, да црне у усковитланој бујици инсеката који су излетали из нас као ваздух, и био сам — били смо — био сам блештава, грозничава маса глистастог покрета, маса која се сажимала и распадала, и то се никако није завршавало, продужавало се у вечност, и у том бескрају — не! — ја, бескрај, урлао сам ћутке молећи да се то угаси, да престане, али баш сам се тада растрчао на све стране истовремено, и надимао сам се патњом изразитијом од сваке јаве, патњом која је имала жаришта у црним и црвеним даљинама, и која се час претварала у чврсту скалу, а час кулминовала негде у блеску другога сунца или света.

То је био најпростији од поменутих снова, друге снове нисам кадар да испричам, јер извори страве што су избијали у њима нису имали ничег што би им одговарало у будној свести. О Харином постојању нисам у тим сновима ништа знао, али такође нисам у њима могао да пронађем ништа од дневних сећања и искустава.

Било је такође других снова, у чијој сам се мртво окорелој тами осећао као објекат некаквих вредних, спорих испитивања која се нису служила никаквим чулним оруђем; било је то прожимање, уситњавање, самонестајање у потпуној пустоши, а последњи спрат, дно тих ћутљивих, уништавајућих укрштавања био је страх, од кога би ми, кад бих га се само сетио током дана, срце почињало убрзано да бије.

А једнолични дани, као избледели, пуни досадне без воље и мрзовоље према свему, вукли су се поспано у крајњој отупелости, јер сам се само ноћи плашио и нисам знао како да их се спасем; остајао сам будан заједно с Хари, којој сан уопште није био потребан, љубио сам је и миловао, али сам знао да ми није било стало ни до ње, ни до себе, да све радим у страху да не заспим, а она, иако јој нисам ништа испричао о тим потресним кошмарима, мора да је нешто била наслутила, јер сам у њеном замирању осећао свест о сталном понижењу, и ничим то нисам могао да спречим. Рекао сам да за све то време нисмо виђали Снаута и Сарторијуса. Снаут је ипак сваких неколико дана давао знака од себе, некад би стигла цедуља, али чешће би се јавио телефоном. Питао је нисам ли запазио какву нову појаву, какву промену, нешто што би могло да се објасни као реакција изазвана толико пута понављаним експериментом. Одговарао сам да ништа нисам запазио, и постављао сам њему исто питање. Снаут је одрицао само покретом главе у дубини екрана.

Петнаестог дана после прекида експеримената пробудио сам се раније но обично, тако изморен кошмарима, као да сам отворио очи из одрвенелости изазване дубоком наркозом. Кроз незаклоњен прозор поглед ми је пао, у првом блеску црвеног сунца чије је огромно продужење реком пурпурне ватре расецало површину океана, опазио сам, рекох, како се та дотле мртва површина изненада помућује. Њено црнило одједном побледе, као откривен, танак слој магле, али та магла је имала крајње материјалну конзистенцију. Овде-онде јављала су се у њој средишта немира, док неодређено кретање није обухватило цео видљиви простор. Црнило нестаде, заклоњено опнама које су га испирале, а које су биле светлоружичасте на узвисинама и бисерномрке у удубинама. Боје, најпре наизменичне, које су моделовале тај чудни застор океана у дуге редове таласа који као да су се укочили у време узбурканости, измешаше се и одмах цео океан као да се покри пеном крупних мехура која се у огромним плахтама дизала увис, како испод саме Станице тако и око ње. Са свих страна одједном избијали су у риђе, пусто небо опнастокрили, пенасти облаци, распрострти водоравно, потпуно другачији од правих облака. Имали су балонасто задебљане ивице. Они што су водоравним праменовима заклањали ниски сунчани диск били су због контраста са сунчаним сјајем црни као угаљ, а други, они што беху у близини сунца, зависно од угла под којим су их секли јутарњи зраци, постајали су риђи, палили се у вишњеву и малинасту боју, и тај процес се продужавао, као да је океан љуштио са себе крваве слојеве, час показујући испод њих своју црну површину, час заклањајући се новим налетом сједињене пене. Неке од тих творевина шикљале су увис сасвим у нашу близину, непосредно до нашег прозора, далеко једва који метар од њега, а једном се једна од њих очеша својом свиластом површином о стакло, док су се они ројеви што су се пробили у пространство као први, једва већ назирали у небеској висини, као распршене птице и расплинули се у зениту попут прозирног талога.

Станица, заустављена, застаде у непомичности и остаде тако око три часа, а призор не престајаше. Најзад, када се сунце спусти иза хоризонта и када океан под нама утону у мрак, читав рој витких силуета, зарумењених, наставио је да се диже у небо све више и више, пловећи у бескрајним низовима као по невидљивим струнама, непомичним, бестежинским, и то величанствено дизање у небо тих некаквих искиданих крила трајало је док све не утону у најдубљу таму. Цео тај призор, потресан због своје спокојне величине, уплашио је Хари, али ни ја нисам умео ништа да кажем о њему, и за мене, мада сам соларист, било је то исто тако ново и несхватљиво као и за њу. Али форме и творевине још незабележене ни у каквом каталогу, могуће је посматрати на Соларису мање-више два или три пута годишње, а кад се има мало среће, и нешто чешће.

Следеће ноћи, отприлике један час пред излазак плавог сунца, били смо сведоци другог феномена — океан је фосфоризовао. Најпре су се на његовој површини, невидљивој у мраку, појавиле поједине светле мрље, које су пре личиле на беличаст, помућен одблесак, и које су се кретале у ритму таласа. Слевале су се и шириле, док се аветињска расвета није проширила до свих видика. Интензивност сјаја расла је око петнаест минута; потом се појава завршила на зачуђујући начин: океан је почео да се гаси, од запада је надирао у фронту широком ваљда стотинама миља, појас мрака, а кад стиже до Станице и прође је, онај део океана што је још фосфоризовао видео се као црвенило које се удаљавало све више ка истоку и које је сезало високо у таму. Стигавши до саме линије хоризонта то црвенило је постало налик на огромну поларну светлост и одмах нестало. Кад се изненада појавило сунце, мртва површина океана, једва обележена борама таласа, које су слале одблеске као од усијане живе у прозоре Станице, поново се распрострла у свим правцима. Фосфоресценција океана спадала је у већ описане појаве; у извесном постотку случајева запажена је пред избијање асиметријада, а иначе је била пре типична ознака локално појачане активности плазме. У току две следеће седмице није се ни напољу ни на Станици догодило ништа. Једном само, усред ноћи, чуо сам одједном далеки крик, необично висок, оштар и отегнут, у ствари продужено цвиљење, које као да је долазило ни од куда и одасвуд; отргнут из кошмара дуго сам лежао напрежући слух, не баш потпуно уверен да и тај крик није сан. Претходног дана из лабораторије, смештене делимично изнад наше кабине, допирали су пригушени одјеци, као од померања великих терета или апарата; учинило ми се да крик долази одозго, додуше на сасвим несхватљив начин, јер су горњи и доњи спрат били међусобно подељени таваницама кроз које нису продирали звуци. Тај агонални глас продужавао се готово пола часа. Мокар од зноја, полулуд, хтедох већ да потрчим горе да проверим шта је, толико ми је тај глас кидао живце. Али најзад се све утиша и опет се чуло само превлачење терета.

Два дана касније, увече, кад сам седео с Хари у малој кухињи, изненада се појави Снаут. Био је у оделу, правом земаљском оделу, које га је чинило сасвим другачијим но иначе. Као да је био виши и као да је био остарео. Пришао је столу готово не гледајући нас, нагнуо се изнад стола и почео да једе хладно месо непосредно из конзерве, залажући се хлебом. При том му је рукав упадао у конзерву и мастио се уљем.

«Умазао си рукав», рекох.

«Хм?» добаци само пуним устима. Јео је као да данима ништа није ставио у уста, налио себи пола чаше вина, испио надушак, обрисао усне и одахнувши погледао око себе закрвављеним очима. Бацио је поглед на мене и промрмљао:

«Пустио си браду?… Но, но…»

Хари је с буком убацила посуђе у сливник. Снаут је почео лако да се љуља на потпетицама да криви лице и гласно да мљацка, чистећи језиком зубе. Учинило ми се да то ради намерно.

«Мрзи те да се бријеш, а?» упита гледајући ме продорним погледом. Ја ништа не рекох. «Пази!» добаци мало касније. «Саветујем ти.» Он је такође најпре био престао да се брије.

«Иди спавај», промрмљах.

«Шта? Нисам луд! Зашто да не поразговарамо? Чуј, Келвине, а можда нам он жели добро? Можда хоће да нас усрећи, само још не зна како? Чита наше жеље у мозговима, а само два посто наших нервних процеса спадају у свесне. Значи да нас он зна боље него ми сами. Значи, треба га слушати. Слажеш се? Ста? Нећеш? Зашто», глас му се плачљиво заломи, «зашто се не бријеш?»

«Престани», љутнух се. «Пијан си.»

«Шта? Пијан? Ја? Па шта? Зар човек који је носио своје говно с једног краја Галактике на други да би сазнао колико вреди, не може да се опије? Зашто? Ти верујеш у човекову мисију, а, Келвине? Гибаријан ми је говорио о теби пре но што је пустио браду… Сасвим си онакав као што те је описао… Не иди само у лабораторију, јер ћеш изгубити веру… тамо ствара наш Сарторијус, наш Фауст ау ребоурс, Ннаопаки (франц.) — Прев. тражи средство против бесмртности, знаш? То је последњи витез Контакта, такав каквог смо кадри да имамо… његова претходна идеја такође није била лоша — пролонгирана агонија. Добро, а? Agonia perpetua[6]…. сламке… сламнати шешири… како ти можеш да не пијеш, Келвине?»

Његове очи, готово невидљиве у набреклим капцима, зауставише се на Хари, која је стајала непомично поред зида.

…Ох, Афродито бела из океана родом.

Поражена божанством твоја рука…

поче да декламује и зацени се од смеха. «Готово… тачно… а, Кел… вине?» прокркља, гушећи се од кашља.

Био сам још миран, али тај мир поче полако да се претвара у хладни бес.

«Престани!» сикнух. «Престани и изиђи!»

«Избацујеш ме? И ти? Пушташ браду и избацујеш ме? Не желиш више да те опомињем, да ти дајем савете, као што прави звездани друг служи своме другу? Келвине, отворимо отворе на дну, викаћемо ономе тамо доле, можда ће нас чути? Али како се он зове? Замисли, дали смо назјве свим звездама и планетама, а можда су оне већ имале називе? Каква узурпација! Чуј, идемо тамо. Викаћемо… рећи ћемо му шта је направио од нас, можда ће се уплашити… изградиће нам сребрне симетријаде и помолиће се за нас својом математиком, и обасуће нас окрвављеним анђелима, и његова ће мука бити наша мука, а његов страх наш страх, и молиће нас за крај. Јер све оно што он јесте и што чини јесте молба за крај. Зашто се не смејеш? Та ја се само шалим. Можда, кад бисмо као раса имали више осећања за хумор, не би ни дошло до овог. Знаш ли шта он хоће да учини? Хоће да казни тај океан, хоће да га доведе дотле да виче свим планинама одједном… мислиш да неће имати храбрости да предложи тај план на усвајање оном склеротичном ареопагу који нас је овамо послао као искупитеље туђих греха? Имаш право, уплашиће се… али само због шеширића. Шеширић неће одати никоме, тако одважан није, наш Фауст…» Ћутао сам. Снаут се све јаче љуљао на ногама. Сузе су му текле низ образе и падале на одело. «Ко је то урадио? Ко је то урадио од нас? Гибаријан? Гизе? Ајнштајн? Платон? Они су били злочинци, знаш? Замисли, у ракети човек може да се распрсне као мехур или да се шчврсне, или да се скува, или да добије тако снажан излив крви да ни не писне, а после кошчице само звецкају о плех, крећу се по Њутновим орбитама са Ајнштајновом исправком, те наше звечке прогреса! А ми смо добровољно, јер је то леп пут, дошли чак овамо, и у овим ћелијама, над овим тањирима, окружени бесмртним судоперама, са одредом верних ормана, оданих клозета, ту је наше оправдање… погледај, Келвине. Да нисам пијан, не бих тако причао, али неко најзад мора то да каже. Неко најзад мора? Седиш ту; ти дете у кланици, и длаке ти расту… Чија је то кривица? Сам себи одговори…»

Полако се окрете и изиђе, на прагу се ухвати за врата да не би пао, још су се чули одјеци његових корака, враћали нам се из ходника. Избегавао сам Харине очи, али нам се погледи ипак нагло сретоше. Желео сам да јој приђем, да је загрлим, да је помилујем по коси, али нисам могао. Нисам могао.

13. УСПЕХ

Следеће три седмице биле су као један исти дан који се понављао, стално исти, капци на прозорима су се навлачили и дизали, ноћу сам се вукао из једног кошмара у други, ујутро смо устајали и почињала је игра, но да ли је то била игра? Глумио сам мир и Хари је глумила мир, онај ћутљиви споразум, знање о узајамном обмањивању постало је наше последње бекство. Јер говорили смо много о томе како ћемо живети на Земљи, како ћемо се настанити негде изван великог града и како никад нећемо напустити плаво небо и зелено дрвеће, и заједно смо измишљали каква ће бити унутрашњост нашег дома, и врта, и чак смо се препирали око појединости… око живе ограде, клупе… да ли сам веровао у то бар за секунд? Не. Знао сам да је немогуће. Знао сам то. Јер кад би чак и могла да напусти Станицу — жива — на Земљу би могла да се искрца само као човек, а човек — то су његове исправе. Прва контрола окончала би то бекство. Настојали би да је идентификују, што значи да би нас најпре раздвојили и то би је одмах одало. Станица је била једино место где смо могли да будемо заједно. Да ли је Хари знала за то? Сигурно. Је ли јој то неко рекао? Судећи по свему што се догодило, ваљда јесте. Једне ноћи чуо сам кроза сан како Хари тихо устаје. Хтео сам да је пригрлим. Већ само ћутке, само у мраку могли смо још за тренутак да будемо слободни, у изгубљености коју је очајање што нас је са свих страна опседало чинило само тренутним одлагањем мучења. Изгледа да није приметила да сам се пренуо. Пре но што сам пружио руку, сишла је с кревета. Зачуо сам — још само полубудан — како тихо корача босим ногама. Обузео ме је нејасан страх.

«Хари?» шапнух. Хтедох да викнем, али се не одважих. Седох у кревету. Врата што воде у ходник беху само притворена. Танка нит светлости укосо је пресецала кабину. Учинило ми се да чујем пригушене гласове. Разговарала је с неким? С ким?

Скочих из кревета, али ме обузе тако ужасан страх да ми ноге отказаше послушност. Застадох на месту ослушкујући — не чух ништа. Полако се довукох до кревета. Крв ми је брујала у глави. Почех да бројим. Кад стигох до хиљаде, прекидох, врата се бешумно одмакоше. Хари склизну унутра и застаде непомично, као да ослушкује моје дисање. Силом покушах да га учиним одмереним.

«Крис?…» шапну тихо. Не одазвах се. Она се брзо увуче у кревет. Осећао сам како лежи укочено, и лежао сам поред ње, беживотан, не знам колико дуго. Покушавао сам да срочим питања, али што је време више пролазило, тим боље сам схватао да нећу први проговорити. После неког времена, можда након једног часа, заспао сам.

Јутро је било као и свако друго. Сумњичаво сам је посматрао само кад не би могла то да запази. После ручка седели смо једно уз друго наспрам избоченог прозора, иза кога су пловили ниски, риђи облаци. Станица је пловила кроз њих, попут брода. Хари је читала неку књигу, а ја сам укочено гледао у једну тачку, што ми је у последње време често бивало једини предах. Приметих да кад нагнем главу на одређен начин могу да видим у окну своју и њену слику, прозирне, али јасне. Скидох руку с наслона. Хари — видех то у окну — проверивши да сам загледан у океан, наже главу над наслоном и притиште усне на место на коме је пре тога била моја рука. Седео сам и даље неприродно укочено, а она је нагнула главу над књигом.

«Хари», рекох тихо, «куда си излазила ноћас?»

«Ноћас?»

«Да.»

«Мора… да си сањао, Крис. Никуд нисам излазила.»

«Ниси излазила?»

«Не. Мора да ти се приснило.»

«Може бити», рекох. «Да, могуће да ми се приснило…»

Увече, кад смо већ легли, почех поново да јој говорим о путовању, о повратку на Земљу.

«Ах, нећу да слушам», рече. «Не говори, Крис. Сам знаш…»

«Шта?»

«Не. Ништа.»

Док смо тако лежали, рече да је жедна.

«Тамо на столу има чаша сока, молим те додај ми је.»

Испи пола и пружи ми чашу. Нисам имао воље да пијем.

«У моје здравље», осмехну се. Испих сок који ми се учини мало сланим, али не обратих на то пажњу.

«Ако нећеш да говоримо о Земљи, о чему онда другом?» упитах кад угаси светлост.

«Да ли би се оженио да мене није било?»

«Не бих.»

«Никад?»

«Никад.»

«Зашто?»

«Не знам. Био сам десет година сам и нисам се оженио. Не говоримо о томе, драга…»

Брујало ми је у глави као да сам попио најмање флашу вина.

«Не, говоримо, баш говоримо. А кад бих те молила?»

«Да се оженим? Глупост, Хари. Није ми потребан нико сем тебе.»

Она се наже нада мном. Осећао сам њен дах на уснама, обгрлила ме је тако снажно да се несавладива поспаност за један трен изгуби.

«Реци то другачије.»

«Волим те.»

Она удари челом о моје раме и ја осетих дрхтање њених напрегнутих очних капака и влажност суза.

«Хари, шта ти је?»

«Ништа. Ништа. Ништа», понављала је све тише. Трудио сам се да отворим очи, али саме су ми се склапале. Не знам када сам заспао.

Пробудио ме је црвени освит. Глава ми је била тешка као од олова, а врат укочен, као да су се сви пршљенови срасли у једну кост. Храпав, непријатан језик нисам могао да померим у устима. Мора да сам се нечим затровао — помислих, подижући с напором главу. Пружих руку према Хари. Рука се заустави на хладном покривачу.

Тргох се, скочих.

Кревет беше празан, у кабини — никога. Црвено сунце бацало је на окно мноштво својих одраза у облику кругова. Скочих на под. Мора да сам комично изгледао, јер сам се тетурао као пијан. Хватао сам се за делове намештаја, ухватио се за орман — купатило беше празно. Ходник такође. Ни у радионици није било никога.

«Хари!» викнух насред ходника, веслајући рукама избезумљено. «Хари…» понових промукло још једном, већ знајући.

Не сећам се тачно шта се после тога дешавало. Мора да сам трчао, полуго, по целој Станици, сећам се да сам упао чак и у леденицу, а затим у последњи магацин и да сам лупао песницама у спуштене резе. Можда сам долазио тамо чак неколико пута. Степенице су тутњале, падао сам, дизао се, поново некуд јурио, док не стигох до провидне преграде иза које се налази излаз изван Станице: двострука оклопна врата. Гурао сам их свом снагом и викао надајући се ипак да је ово сан. Од извесног времена неко је био поред мене и дрмусао ме, вукао ме некуд. После сам био у малој радионици, с кошуљом мокром од ледене воде, слепљене косе, ноздрве и језик пекао ми је алкохол, тешко дишући налазио сам се у полулежећем ставу на нечем хладном, металном, а Снаут се у својим умрљаним платненим панталонама кретао поред ормана с лековима, нешто обарао, инструменти и стакла су гласно одзвањали.

Одједном га угледах пред собом, гледао ми је у очи, повијен.

«Где је она?»

«Нема је.»

«Али, али Хари…»

«Нема више Хари», рече полако, разговетно, приближавајући лице моме лицу, као да ми је задао ударац, а сад је посматрао како је деловао.

«Вратиће се она…» шапнух склапајући очи. И први пут се тога заиста нисам бојао. Нисам се бојао аветињског повратка. Нисам схватао како сам икад могао да га се бојим!

«Испиј то.»

Пружи ми чашу с топлим напитком. Погледах у чашу и пљуснух му одједном целу садржину на лице. Он се повуче, бришући очи. Кад их отвори, стајао сам изнад њега. Био је тако мали.

«Значи ти си!?»

«О чему говориш?»

«Не лажи, знаш о чему. Ти си разговарао с њом јуче на ноћ? И рекао си јој да ми да успављујуће средство за ноћас?… Шта си учинио с њом? Говори!»

Он потражи на грудима. Извади изгужван коверат. Отех му га из руку. Био је залепљен. На површини ништа. Поцепах папир. Из коверта испаде лист савијен учетворо. Крупан, мало детињи рукопис, криви редови. Познавао сам га.

«Драги, ја сам га прва молила за то. Он је добар. Страшно је што сам морала да те преварим, није могло другачије. Можеш да учиниш за мене једно — слушај га и немој себи нешто да учиниш. Био си диван.»

Доле је била једна прецртана реч, успех да је рашчитам: «Хари», била је написала, а затим је то прецртала, тако да је остало још само једно слово, нешто као Х или К, претворено у мрљу. Прочитах писамце једном, и још једном. И опет. Био сам већ трезан да бих хистерисао, нисам могао чак ни да јаукнем, нисам могао да пустим глас од себе.

«Како?» прошапутах. «Како?»

«Касније, Келвине. Држи се.» «Држим се. Говори, како?»

«Анихилација.»

«Како? Па апарат?!..» тргох се.

«Рошов апарат није одговарао. Сарторијус је изградио други, специјални дестабилизатор. Мали. Делује само на раздаљини од неколико метара.»

«Шта сес њом?…»

«Нестала. Блесак и потрес ваздуха. Слаб потрес. Ништа више.»

«У кратком домету, кажеш?»

«Да. За велики није било материјала.»

Одједном зидови почеше да се повијају према мени. Затворих очи.

«Боже… па она… ће се вратити…»

«Неће.»

«Како неће?…»

«Неће, Келвине. Сећаш се оне пене што се дизала увис? Од тог времена више се не враћају.»

«Не више?»

«Не.»

«Убио си је», рекох тихо.

«Да. А ти то не би учинио? На моме месту?» Скочих на ноге и почех да корачам све брже. Од зида ка углу и натраг. Девет корака. Повратак. Девет корака.

Застадох пред њим.

«Чуј, да поднесемо рапорт. Затражићемо непосредну везу са Саветом. То се да учинити. Пристаће. Морају. Планета ће бити стављена ван конвенције Четворице. Сва средства биће дозвољена. Наручићемо генераторе антиматерије. Мислиш да постоји нешто што ће се одупрети антиматерији? Не постоји. Ништа, ништа!» викао сам тријумфално, слеп од суза.

«Хоћеш да га уништиш?» рече. «Зашто?»

«Изиђи. Остави ме!»

«Нећу да изиђем.»

«Снауте!»

Гледао ми је у очи. «Не», рече покретом главе.

«Шта хоћеш? Шта хоћеш од мене?»

Примаче се столу.

«Добро. Поднесимо извештај.» Окренух се и почех да корачам.

«Седи.»

«Пусти ме на миру.»

«Постоје две ствари. Прва су — чињенице. Друга су — наши захтеви.»

«Сад треба о том да говоримо!?»

«Да, сада.»

«Нећу, разумеш? Ништа ме се не тиче.»

«Последњи пут смо послали извештај уочи Гибаријанове смрти. То је нешто више од два месеца. Морали бисмо да утврдимо тачан ток појављивања…»

«Нећеш престати?» шчепах га за руку.

«Можеш да ме удариш», рече, «али ја ћу ипак говорити.»

Пустих га.

«Ради шта хоћеш.»

«Ствар је у томе што ће Сарторијус настојати да прикрије неке чињенице. Готово сам убеђен у то.»

«А ти нећеш?»

«Нећу. Сад више нећу. То није само наша ствар. У питању је… знаш већ шта је у питању. Показао је да делује разумно. Способност органске синтезе највишег реда, каква је нама непозната. Познаје структуру, микроструктуру, метаболизам наших тела…»

«Добро», рекох. «Зашто си престао да говориш? Извршио је на нама серију… серију… експеримената. Психичку вивисекцију. Ослањајући се на знање украдено из наших глава, не рачунајући на оно чему тежимо.» «То већ нису чињенице, па чак ни закључци. То су хипотезе. У извесном смислу рачунао је на оно што је желео неки, затворени, скривени део наших мозгова. То су могли да буду — поклони…»

«Поклони! Велики боже!» Почех се смејати.

«Престани!» викну хватајући ме за руку. Стегох његове прсте. Стезао сам их све јаче, тако да му почеше пуцкати зглавкови. Гледао ме је притворених очију, ни да задрхти. Пустих га и одмакох се у угао. Стојећи лицем према зиду, рекох:

«Постараћу се да нејиистеришем.»

«Није важно све то. Шта ћемо затражити?»

«Ти реци. Ја сад не могу. Је ли рекла нешто пре но?…»

«Не. Ништа. Што се мене тиче, мислим да је сад настала шанса.»

«Шанса? Каква шанса? За шта? Аа…» рекох тише, гледајући му у очи, јер сам одједном схватио. «Контакт? Опет Контакт? Зар смо мало још — и ти, ти сам, и цела ова луда кућа… Контакт? Не, не, не. Без мене.»

«Зашто?» упита сасвим мирно. «Келвине, ти га још, а сад више него икад, инстиктивно, третираш као човека. Мрзиш га.»

«Ати не?…» добацих.

«Не. Келвине, па он је слеп…»

«Слеп?» понових питајући се да ли сам добро чуо.

«Дабогме, по нашем схватању. Ми за њега не постојимо онако како постојимо један за другог. Спољашњост лица, тела, коју видимо, чини да се познајемо као индивидуе. То је за њега прозрачно окно. Јер он је продирао у унутрашњост наших мозгова.»

«Добро, дакле. Али шта с тим? На шта смераш? Ако је био кадар да оживи човека који не постоји изван мога памћења, и то тако да њене очи, покрети, њен глас… глас…»

«Говори даље! Говори даље, чујеш!»

«Говорим, говорим… Да. Дакле… глас… из тога произилази да може да нас чита као књигу. Дакле, шта хоћу да кажем?»

«Јесте. Да би, кад би хтео, могао с нама да се споразуме?»

«Наравно. Зар то није очигледно?»

«Није. Уопште није. Јер он је могао да узме само производни рецепт који се не састоји из речи. Као чврст запис сећања она је беланчевинска структура. Као глава сперматозоида или јаје. Јер тамо, у мозгу, нема речи, осећања, човеково сећање је слика, исписана језиком нуклеинских киселина на многомолекуларним асинхроничним кристалима. Дакле он је узео оно што је било најизразитије записано у нама, најзатвореније, најпотпуније, најдубље утиснуто, разумеш? Али уопште није морао знати шта је то за нас, какав значај има за нас. То је исто као кад бисмо ми били кадри да створимо симетријад и бацили га у океан, знајући његову архитектуру, технологију и грађу, али не схватајући зашто, чему он служи, шта је тај симетријад за њега…»

«То је могуће», рекох. «Да, то је могуће. У таквом случају он уопште… можда уопште није хтео тако да нас згази и згњечи. Можда. И само нехотице…»

Усне почеше да ми се криве.

«Келвине!»

«Да, да. Добро. Ништа, ништа. Ти си добар. И он је добар. Сви су добри. Али зашто? Охјасни ми, зашто? Због чега си то учинио? Шта си јој рекао?»

«Истину.»

«Истину, истину! Шта?»

«Па знаш. Хајдемо сад к мени. Писаћемо извештај. Хајде.»

«Чекај. Шта ти, у ствари, хоћеш? Ваљда не намераваш да останеш на Станици?…»

«Хоћу да останем. Да.»

14. СТАРИ МИМОИД

Седео сам крај великог прозора и посматрао океан. Нисам имао никаквог посла. Извештај, начињен за пет дана, био је сада свежањ таласа који је јурио кроз празнину некуд иза сазвежда Ориона. Кад стигне до тамне прашинске маглине која се распростире на простору од осам трилиона кубних миља и гута сваки светлосни сигнал, наићи ће на први из низа предајника. Отуда, од једне радио-бове до друге, у скоковима дугим више милијарди километара, јуриће по кривини огромног лука, све док га последњи предајник, метална направа пуна тесно приљубљених упакованих, прецизних инструмената, са издуженом њушком усмерене антене, не упије још једном и не пошаље га даље у простор, према Земљи. Потом ће протећи месеци и исти такав свежањ енергије, вукући за собом бразду ударних изобличења у гравитационом пољу Галаксије, избачен са Земље, стићи ће до чела космичког облака, проклизнуће, појачаван дуж огрлице слободно пловећих бова и с несмањеном брзином похитаће ка двојним Соларисовим сунцима.

Океан је, под високим, црвеним сунцем био црњи него икад. Риђа магла спајала је његова додирна места с небом, овај дан је био изузетно пун испарења, као да је наговештавао једну од оних неизмерно ретких и незамисливо снажних бура, које се неколико пута годишње јаве на планети. Постоје основи за претпоставку да једини становник планете контролише климу и да он ове буре изазива сам.

Још неколико месеци остајало ми је да гледам кроз ове прозоре, да с висине посматрам изласке белог злата и помућеног црвенила, који су се с времена на време огледали на каквој течној ерупцији, на сребрнастом мехуру симетријада, да следим путовање ветром шибаних, витких брзака, да запажам полуизветреле мимоиде који се расипају. Једнога дана сви екрани визофона почеће да клопарају светлошћу, и читава, одавно мртва сигнализација ће оживети, покренута импулсом послатим с раздаљине од више стотина хиљада километара, најављујући приближавање металног колоса, који ће се уз отегнуту грмљавину гравитора спустити над океаном. Биће то Улис или Прометеј, или нека друга од великих крстарица далеких линија. Када с равног крова Станице ступим уз трап, угледаћу на палубама низове бело оклопљених, машинских аутомата, који не деле с човеком прародитељски грех и који су толико невини да извршавају свако наређење, све до потпуног уништења самих себе или препреке која им стане на пут, ако је тако програмирано њихово памћење које осцилира у кристалима. А потом ће брод кренути, бешумно, брже од гласа, остављајући за собом купу грмљавине искидане у басове октаве, купу чији ће врх сезати до океана, и лица свих људи за тренутак ће бити озарена мишљу да се враћају кући.

Али ја нисам имао куће. Земља? Мислио сам на њене велике, пренасељене, бучне градове, у којима ћу се изгубити, залутати готово исто као да сам учинио оно што сам хтео да учиним прошле или претпрошле ноћи — да се бацим у океан, који се тешко таласао у мраку. Утонућу међу људе. Бићу ћутљив и пажљив, а тиме и поштован друг, имаћу много познаника, чак и пријатеља, и жена, а можда чак и једну жену. Извесно време мораћу се присиљавати да се смешим, да се клањам, да устајем, да обављам хиљаде делатности из којих се састоји земаљски живот, све док не престанем да осећам присилу. Пронаћи ћу нова интересовања, нова занимања, али нећу им се препустити у потпуности. Нећу се тако препустити ничему и никоме више. И можда ћу ноћу гледати у овом правцу, где на небу мрак прашног облака као црн застор зауставља сјај двају сунаца, памтећи све, па чак и ово што сада мислим, и сетићу се уз снисходљив осмех, у коме ће бити и малчице увређености али и надмоћности, својих лудовања и нада. Уопште не сматрам онога себе из будућности горим од Келвина који је био спреман да све учини за питање звано Контакт. И нико неће имати права да ме осуђује.

У кабину уђе Снаут. Осврну се око себе, погледа затим и мене. Устадох и приђох к столу.

«Хтео си нешто?»

«Чини ми се да немаш никаквог посла?… «упита, трепћући очима. «Могао бих ти дати да обавиш нека израчунавања, не баш много хитна, додуше…»

«Хвала ти», осмехнух се, «али то је непотребно.»

«Уверен си?» упита гледајући у прозор.

«Да. Размишљам о разним стварима и…»

«Више бих волео да не мислиш толико.»

«Ах, ти уопште не знаш о чему је реч. Реци ми… верујеш ли у Бога?»

Брзо ме погледа.

«Шта је теби? Ко данас још верује?…»

У његовим очима је тињао немир.

«То није тако једноставно», рекох намерно лаким тоном, «јер не мислим на традиционалног Бога земаљских веровања. Нисам религиозан и можда ништа нисам измислио, али не знаш ли случајно, да ли је кадгод постојала вера у Бога… наказног?» «Наказног?» понови дижући обрве. «Како то схваташ? У извесном смислу бог сваке религије је био наказан, јер је био оптерећен људским особинама, једино што су биле увеличане. Бог Старог завета био је, на пример, жељан нископоклоништва и угњетач жртви, завидљив према другим боговима… грчки богови су по својој свадљивости и породичним расправама били не мање наказни, на људски начин…»

«Не», прекинух га, «мислим на Бога чије несавршенство не потиче из простодушности његових људских твораца, него представља његову најсуштинскију, иманентну црту. То треба да је Бог ограничен у своме свезнању и свемоћи, који греши у предвиђању будућности својих дела, кога ток појава које је сам изазвао може да доведе до страха. То је Бог… богаљаст, који увек жели више но што може, и који није одмах тога свестан. Који је конструисао часовнике, али не и време које ти часовници мере. Који је створио организме или механизме што служе одређеним циљевима, али они су прерасли те циљеве и издали их. И који је створио бескрајност која је, сразмерно са његовом снагом каква је требало да буде, постала мера његовог безграничног пораза.»

«Некад, манихеизам», поче колебљиво Снаут. Сумњичава резервисаност с каквом ми се до тада обраћао, сада се изгубила.

«Али ово нема ничег заједничког с начелом добра и зла», прекинух га. «Овај Бог не постоји изван материје и не може од ње да се ослободи, него само то жели…»

«Није ми позната слична религија», рече Снаут поћутавши. «Таква никад није била… потребна. Ако те добро разумем, а плашим се да је тако, ти мислиш на неког Бога који еволуира, који се развија у времену и дораста, уздижући се на све више нивое моћи, до свести о својој немоћи? Тај твој Бог је биће које је ушло у боштво као у безизлазну ситуацију, и које се, кад је то схватило, препустило очајању. Да, али Бог који очајава јесте човек, драги мој? Теби је стало до човека… А то је не само лоша филозофија него је чак и лоша мистика…»

«Не», одговорих ћудљиво, «не мислим на човека. Може бити да би по извесним особинама одговарао тој провизорној дефиницији, али то само зато што је пуна празнина. Човек, упркос привида, не ствара себи циљеве. Намећу му их време у коме се родио, може да им служи или против њих да се буни, али предмет службе или побуне увек му је дат споља. Да би искусио потпуну слободу тражења циљева, морао би да буде сам, а то не може да му пође за руком, пошто човек који није одгојен сред људи не може да постане човек. Овај… мој, мора да буде биће лишено множине, разумеш?»

«Ах», рече, «како нисам одмах…» И показа руком кроз прозор.

«Не», успротивих се, «ни он није. Он би то био највише као оно што је у свом развитку заобишло шансу божанства, затворивши се прерано у самог себе. Он је пре анахорет, пустињак космоса, а не његов Бог… Он се понавља, Снауте, а онај о коме мислим никад не би то учинио. Можда управо настаје негде, у некаквом закутку Галаксије, и можда ће ускоро почети, у наступу младалачког заноса, да гаси једне звезде и да пали друге, запазићемо то после извесног времена…»

«Већ смо запазили», рече кисело Снаут. «Нове и Супернове… зар су то по теби свећице његовог олтара?»

«Ако хоћеш ово што говорим да третираш тако дословно…»

«А можда је баш Соларис колевка твога божанског дојенчета», добаци Снаут. Све изразитији смешак окруживао је његове очи танким борама. «Можда је баш он по твоме схватању зачетак, заметак Бога очајања, можда његово витално детиње доба још превише прераста његов разум, а све оно што садрже наше соларистичке библиотеке је само велики каталог његових детињих рефлекса…»

«А ми смо пак током извесног времена били његове играчке», заврших. «Да, то је могуће. И знаш ли шта си постигао, Снауте? Да створиш потпуно нову хипотезу о Соларису, а то заиста није ситница! И одмах имаш објашњење немогућности успостављања контакта, изостајања одговора, извесних — назовимо их тако — екстраваганција у поступању с нама; психа малог детета…»

«Одричем се ауторства», промрмља Снаут стојећи крај прозора. Дуже време посматрали смо црне таласе. На источном видику оцртавала се у магли дугуљаста мрља.

«Откуда ти та концепција наказног Бога?» упита Снаут одједном, не скидајући поглед с пустоши обливене блеском. «Не знам. Учинила ми се веома, веома истинита, знаш? То је једини Бог у кога бих био склон да поверујем, Бог чија мука није искупљење, који ништа не спасава, ничему не служи, него само постоји…»

«Мимоид…» рече Снаут сасвим тихо, измењеним гласом.

«Шта кажеш? А да. Приметио сам га још малочас. Веома стари.»

Обојица смо гледали у риђе замагљени хоризонт.

«Полетећу мало», рекох изненада. «Тим пре што још никад нисам напуштао Станицу, а ово је добра прилика. Вратићу се за пола часа…»

«Шта кажеш?» одговори Снаут. «Куда да полетиш?»

«Тамо», показах прстом на мрљу што се истицала у даљини. «Шта то смета? Узећу мали хеликоптер. Било би смешно, знаш, кад бих — на Земљи — морао кадгод да признам да сам соларист који никад није чак ни крочио ногом на соларијско тле…»

Приђох орману и почех да пребирам међу комбинезонима. Снаут ме је гледао, ћутао, и најзад рече:

«Не допада ми се то.»

«Шта», окренух се према њему с комбинезоном у рукама. Обузело ме је узбуђење какво одавно нисам доживео. «На шта мислиш? Карте на сто! Бојиш се да нешто… глупост! Дајем ти реч да не намеравам. Нисам на то ни помислио. Заиста нисам.»

«Полетећу и ја с тобом.»

«Хвала ти, али радије ћу сам. То је ипак нешто ново, нешто потпуно ново», говорио сам брзо, навлачећи комбинезон. Снаут је говорио још нешто, али ја га нисам пажљиво слушао, тражећи ствари које су ми потребне.

Снаут пође са мном на аеродром. Поможе ми да изгурам машину из бокса на средину стартног штита. Кад сам навлачио скафандар, упита нагло:

«Има ли реч за тебе још какву вредност?»

«Забога, Снауте, ти још о томе? Има. И већ сам ти је дао. Где су резервне боце?»

Не рече ништа више. Кад сам затворио провидну куполу, дадох му руком знак. Он покрену дизалицу, стигох полако на врх Станице. Мотор се пробуди, зазуја отегнуто, тројни пропелери се покренуше и апарат се диже чудно лако, остављајући испод себе све мањи, сребрнасти диск Станице.

Био сам први пут сам изнад океана; утисак потпуно другачији од оног који сам стекао гледајући га кроз прозор. Можда је то долазило и због нискости лета; кретао сам се једва неколико десетина метара изнад таласа. Тек сада сам не само знао него и осећао да се упоредни, маслинасто сјајни гребени и увале понора не крећу као морска плима или облак, него као животиња. Непрестани иако необично спори грчеви мишићавог, нагог трупа — тако је то изгледало; при сањивом покретању гребен сваког таласа пламтео је црвенилом пене; кад начиних заокрет да бих се уздигао право према курсу мимоидног острва које је пловило с необичном спорошћу, сунце ми удари право у очи, затрепта крвавим муњама у избоченим окнима, а сам океан постаде мастиљастосив, с пегама тамне ватре на себи.

Круг који сам описао доста вешто, диже ме далеко у заветрину, а мимоид остаде у позадини, као пространа, изразита мрља која се издвајала од океана својом неправилном контуром. Изгубио је своју црвенкасту боју какву му дају магле, био је жуткаст као сасушена кост; за тренутак ми се изгубио из вида, и уместо њега угледах у даљини Станицу, која је привидно висила сасвим изнад океана, попут огромног, старинског цепелина. Понових маневар, напрегавши сву пажњу: масив мимоида је, са својим стрмим, гротескним рељефом растао на курсу. Учинило ми се да бих могао да закачим највише од његових квргавих избочина, и подигох хеликоптер тако нагло, да се губећи брзину сав затресао; беше то непотребна опрезност, јер заобљени врхови чудних кула промакоше ниско испод мене. Изравнах машину са пловећим острвом и полако, метар по метар, почех да смањујем висину, све док се ломљиви врхови не уздигоше изнад кабине. Није био велики. Од једног до другог краја могао је имати једно три четвртине миље, а широк је био једва неколико стотина метара; на неким местима показивао је сужење, које је најављивало да ће се тамо преломити. Мора да је представљао одломак неупоредиво веће формације; према соларијским мерама био је то ситан окрњак, остатак, стар бог би га знао колико недеља и месеци.

Открих — међу жиличастим узвисинама одроне над самим океаном — нешто попут обале, чија је површина била велика неколико десетина квадратних метара, доста повијена према мору, али равна, и упутих машину у том правцу. Показало се да је пристајање било далеко теже но што сам мислио; само за длаку пропелер није закачио за стену која ми је искрсла пред очима, али успео сам да се спустим. Одмах сам угасио мотор и забацио куполу уназад. Још сам испитао, стојећи на крилу, не прети ли хеликоптеру опасност да склизне у океан; таласи су лизали назубљену ивицу двадесетак корака од мог застоја, али хеликоптер је сигурно стајао на широко растављеним салинцима. Скочих на… «земљу». Оно што ми се малочас учинило стеном коју умало нисам закачио, било је огромна, попут решета избушена, опнасто танка плоча, постављена сечимице, обрасла задебљањима налик на омање галерије. Неколико метара широка пукотина делила је укосо ову површину високу неколико спратова показујући — слично као и њени велики неправилно размештени отвори — перспективу дубине. Попех се на најближи, повијени превој стене, утврдивши да су ципеле скафандра необично погодне за пењање, а да сам скафандар уопште не смета у кретању, и нашавши се нека четири спрата изнад океана, окренут у дубину скелетастог видика, тек сам сада могао ваљано да га обухватим погледом.

Сличност с архаичним градом претвореним готово у рушевине, као да је реч о неком егзотичном мароканском насељу од пре много векова, разореном земљотресом или другом неком несрећом, била је просто зачуђујућа. Најизразитије сам видео вијугаве, делимично засуте и кршом испуњене кланце улица, њихове компликоване, стрме силазе ка обали, запљускиваној маслинастом пеном, нешто више беху преостале палисаде, бастиони, њихова округла станишта, а у избоченим и удубљеним зидовима видели су се црни отвори, налик на смрвљене прозоре или отворе на утврђењима. Цело ово острво — град, тешко повијено у страну, као полупотонули брод, кретало се низ струју у бесмисленом, неразумном кретању, окрећући се врло полако око себе, о чему је сведочио привидни покрет сунца на небеском своду, које је лењо стварало издужене сенке између зидина рушевина; понекад се кроз њих пробијао прамен сунчане светлости, стижући до места на коме сам стајао. Попех се још више, излажући се ризику, док из избочених израслина изнад мене, које сам закачио главом, не поче у млазовима да клизи ситна прашина; падајући, испунила је великим гомилама кривудаве пролазе и уличице; мимоид није природна стена и његова сличност с кречњаком нестаје када се његов одломак узме у руку; далеко је лакши од плавца, ситноћеличан, и стога необично ваздушаст.

Био сам већ тако високо да осетих његово кретање: не само што је пловио напред, гуран ударима црних мишића океана, не зна се куд, него се такође нагибао, час на једну час на другу страну, необично полако, а сваки од тих лепезастих нагиба пратио је отегнут, лепљив шум мрке и жуте пене што се сливала са изроњених рубова. Тај љуљушкави покрет дат му је веома давно, ваљда још при рођењу, а мимоид га је задржао захваљујући својој големој маси; разгледавши са свог високог места колико се дало, почех опрезно да се спуштам доле; и тек тада — чудна ствар — разабрах да ме мимоид уопште не занима, да нисам дошао овамо ради сусрета с њим, него с океаном.

Сео сам на оштру, испуцану површину, десетак корака испред хеликоптера. Црни талас тешко се успузао на обалу, распљуснуо се и истовремено изгубио боју; кад се повукао низ рубове стене су клизили, сливали се уздрхтали кончићи слузи. Спустих се још ниже и пружих руку према следећем таласу. Тада се верно поновио онај феномен, који су први људи запазили готово пре сто година; талас се поколебао, повукао, облио моју руку, али не дотичући је ипак, тако да између површине рукавице и унутрашњости удубљења које је одмах променило стање, постајући од течног готово меснато, остаде танак слој ваздуха. Тада дигох полако руку, а талас, или тачније његов танки крак, пође за њом увис, стално окружавајући моју руку све провиднијом, прљавозеленкастом чахуром. Устадох, јер иначе не бих могао да подигнем руку на већу висину; нит пихтијасте супстанце напе се као устрептала струна, али се не прекиде; основа потпуно распљоштеног таласа, попут створа који чудно, стрпљиво чека крај овог експеримента, приљубила се уз обалу око мојих стопала (такође ни њих не дотичући). Изгледало је то као да је из океана израстао протегљиви цвет, чији је пехар окружио моје прсте, постајући тачан њихов негатив, али који их ипак није додиривао. Повукох се унатраг. Стабљика задрхта и некако као нерадо врати се доле, а еластичан, колебљив, непоуздан талас се уздиже, упије у себе и изгуби се са руба обале. Понављао сам ту игру, док опет као оно пре сто година, један од наредних таласа равнодушно отплови даље, као да беше сит новог утиска, и ја сам знао да бих на ново буђење његове «радозналости» морао да чекам неколико часова. Седох као и пре, али некако као преображен овом појавом коју сам извео, а која ми је тако добро била позната из теорије; теорија ипак није могла, није била кадра да преда снагу реалног доживљаја.

У пупљењу, порасту и ширењу ове животворине, у свакој од његових кретњи посебно и у свим заједно испољавала се нека — хтело би се рећи — опрезна, али не плашљива наивност, која се трудила да занесено и брзо упозна, обухвати нови, неочекивано сретнути облик, и на пола пута је морала да се повуче кад јој је запретила опасност прекорачивања тајанственим законом одређених граница. Како је неизрециво била у контрасту ова хладна радозналост са огромношћу, која је сезала у свом блеску до свих далеких видика. Никад још нисам тако осећао његову огромну присутност, његово силно, апсолутно ћутање, његово одмерено дисање помоћу таласа. Загледан, запањен, силазио сам у недоступне, рекло би се, регионе безвлађа и, збрисан у нарастајућој интензивности, сједињавао сам се с тим течним, слепим колосом, као да сам му без најмањег напора, без речи, без једне једине мисли праштао све.

Током целе последње седмице понашао сам се тако разумно да је неповерљиви сјај Снаутових очију најзад престао да ме прати. Споља сам био миран, а потајно сам, чак и подсвесно, нешто ишчекивао. Шта? Њен повратак? Како сам могао? Свако од нас зна да је материјално биће, подложно законима физиолагије и физике и да снага свих заједно узетих наших осећања не може да се бори против тих закона, него може само да их мрзи. Вечита вера заљубљених и песника у снагу љубави која је трајнија од смрти, оно finis vitae sed non amoris[7] … које нас вековима прогања — јесте лаж. Али та лаж је само узалудна, а не и смешна. Бити, међутим, часовник који мери протицање времена, часовник разбијани и поново састављани, у чијем механизму кад конструктор погура зупчанике почиње заједно с њиховом првом кретњом да иде очај и љубав, знати да си механизам за избијање муке, тим дубље што тиме постајеш комичнији скуп понављања? Понављати људску егзистенцију, у реду, али понављати је онако као што пијанац понавља отрцану мелодију, убацујући стално нове новчиће у музички апарат? Ни за тренутак нисам веровао да ће се овај пловни колос који је стотинама људи припремио у себи смрт, с којим је деценијама покушавала да успостави ма и само кончић споразумевања цела моја раса, да ће он, који ме је несвесно носио као зрнце прашине, хтети да се узбуди трагедијом двоје људи. Али његова дејства ишла су ка некаквом циљу. Истина, чак ни у то нисам био потпуно уверен. Отићи ипак, значило је прецртати ту, можда ништавну, можда само у машти постојећу шансу коју је заклањала будућност. Значи, провести још цео низ година поред делова намештаја, ствари које смо заједнички дотицали, у ваздуху који је још памтио њен дах? У име чега? Наде у њен повратак? Нисам имао наде. Али живело је у мени очекивање, последња ствар која ми је после ње остала. Каквим испуњењима, поругама, каквим мукама сам се још надао? Нисам знао ништа остајући у непоколебљивој вери да није прошло време окрутних чуда.

Закопане, јун 1959. — јун 1960.

Примечания

1

Не знамо и нећемо знати (лат.); прим. прев.

2

Кључни експеримент (лат.) — Прев.

3

Сваком своје (лат.) — Прев.

4

Издвојено мишљење (лат.) — Прев.

5

У настајању (лат.) — Прев.

6

Вечна агонија (лат.) — Прев.

7

Крај живота није и крај љубави (лат.) — Прев.

Content

Лем Станислав Соларис

Лем Станислав СОЛАРИС

1. ДОШЉАК

2. СОЛАРИСТИ

3. ГОСТИ

4. САРТОРИЈУС

5. ХАРИ

6. «МАЛИ АПОКРИФ»

7. САВЕТОВАЊЕ

8. НАКАЗЕ

9. ТЕЧНИ КИСЕОНИК

10. РАЗГОВОР

11. МИСЛИОЦИ

12. СНОВИ

13. УСПЕХ

14. СТАРИ МИМОИД

Примечания