Стругацки Аркадиј

Стругацки Борис

Тешко је бити Бог

Стругацки Аркадиј

Стругацки Борис

Тешко је бити Бог

Тешко је бити бог / А. Стругацки, Б. Стругацки;

Прев. М. Цолић.

Београд, 1977.

ПРОЛОГ

Лежиште Анкиног самострела било је начињено од црне пластике, а тетива је била од хромираног челика и затезала се једним, јединим покретом ручице која се нечујно покретала. Антон, новотарије није признавао: он је имао добро старо борбено оружје у стилу маршала Тоца, краља Пица Првог, оковано потамнелим бакром са точкићем, на који се намотавала тетива од волујских жила. Што се тиче Пашке, он је понео пнеуматски карабин. Он је сматрао да су самострели детињство човечанства, пошто је био лењ и неспособан да било шта сам начини.

Пристали су уз северну обалу, где је из жуте пешчане стрмине штрчало изукрштано корење као стрела правих јела. Анка је бацила весло и осврнула се. Сунце се већ било дигло над шумом, и све је било плаво, зелено и жуто плавичаста измаглица над језером, тамнозелене јеле и жута обала на другој страни. И небо је над свим тим било прозрачно, беличасто плаво.

„Ничега тамо нема”, рекао је Пашка.

Седели су, нагавши се преко ивице чамца и гледали у воду.

„Огромна штука”, сигурним гласом рекао је Антон.

„Са оволиким перајима?” упитао је Пашка.

Антон је оћутао. Анка је такође бацила поглед у воду, али је тамо угледала само сопствени одраз.

„Ех, када би смо могли сада да се окупамо”, рекао је Пашка, спуштајући руку до лакта у воду. „Хладна је”, рекао је.

Антон је прешао на прамац и искочио на обалу. Чамац је почео да се њише. Антон се ухватио за ивицу чамца и упитно погледао Пашку. Тада је Пашка устао, ставивши весло на врат као обрамицу, и извијајући доњи део тела, почео да пева:

Стари морнар Вицлипуцли!

Драговићу, да нам ниси заспао?

Чувај ми се, тебе јуре

Јата препечених ајкула!

Антон је ћутке повукао чамац.

„Ехеј!” повикао је Пашка, хватајући се за ивицу.

„Зашто то препечених?” упитала је Анка.

„Не знам”, одговорио је Пашка. Изашли су из чамца.

„А није лоше? Јата препечених ајкула!”

Одвукли су чамац на обалу. Ноге су пропадале у влажан песак, који је био прекривен сасушеним јеловим иглицама и шишаркама. Чамац је био тежак и клизав, али су ипак успели да га извуку из воде до саме крме и тада су стали, тешко дашћући.

„Ногу сам пригњечио”, рекао је Пашка и почео да поправља црвени повез на глави. Пажљиво га је намештао, како би му се чвор нашао тачно над десним уветом, као у носатих ируканских пирата. „Живот нам се не мили, о-хај!” изјавио је.

Анка је усредсређено сисала прст.

„Трн?” упитао је Антон.

„Не, одрала сам га. Неко од вас има праве канџе…”

„Но, но, покажи?”

Показала је.

„Да”, рекао је Антон. „Права озледа. Но, шта да радимо?”

„На раме и поред обале”, предложио је Пашка.

„Па онда није требало ни да излазимо из чамаца”, рекао је Антон.

„Чамцем и кокошка може”, објаснио је Пашка. „А обалом: трска — то ти је број један, стрмине — два, вирови — три. Да. Пуни млади. Има и сомова.”

„Јата печених сомова”, рекао је Антон.

„А ти, јеси ли икада гњурао у вир?”

„Но, јесам.”

„Нисам видео. Некако нисам имао прилике да то видим.”

„Има пуно тога што још ниси видео.”

Анка је окренула леђа, дигла самострел и опалила у бор удаљен од њих једно двадесетак корачаји. Кора је почела да се осипа.

„Није лоше”, рекао је Пашка и тог истог часа опалио из карабина. Нишанио је у Анкину стрелу, али је промашио. „Нисам зауставио дисање”, објаснио је.

„А да си га зауставио?” упитао је Антон. Гледао је Анку.

Анка је јаким покретом повукла полугу тетиве. Мишиће је имала изузетно развијене. Антон је са задовољством посматрао како се под препланулом кожом померила чврста кугла бицепса.

Пажљиво је нанишанила и опалила још једном. Друга стрела се са треском забила у дебло нешто мало испод прве.

„Бадава то радимо”, рекла је Анка, спуштајући свој самострел.

„Шта?” упитао је Антон.

„Дрвеће уништавамо, ето шта је. Један клиња је јуче пуцао у дрво из лука, а, ја сам га натерала да зубима ишчупа стрелу.”

„Пашка”, рекао је Антон, „могао би да отрчиш, зуби су ти одлични.”

„А зуби су ми на раздељак”, одговорио је Пашка.

„Нека буде”, рекла је Анка. „Хајде да нешто радимо.”

„Не вере ми се нешто по тим урвинама”, рекао је Антон.

„Ни мени. Идемо право.”

„Где то?” упитао је Пашка.

„Где нас очи воде.”

„Но?” рекао је Антон.

„Значи, у сајву”, рекао је Пашка. „Тошка, хајдемо на Заборављени Булевар. Сећаш ли се?”

„Како да не!”

„Знаш, Ањечка…” почео је Пашка.

„Ја ти нисам никаква тамо Ањечка”, реско му је одговорила Анка. Није подносила да јој се обраћају другачије него са Анка.

Антон је то добро запамтио. Брзо је рекао:

„Заборављени Булевар. По њему се нико више не вози. Нема га ни на мапи. И где води, то се уопште не зна.”

„А јесте ли били тамо?”

„Јесмо. Али нисмо успели да га истражимо.”

„Пут из ниоткуда и у никуда”, издекламовао је Пашка, дошавши себи.

„Одлично!” рекла је Анка. Очи су јој постале налик на црне прорезе. „Идемо. Хоћемо ли стићи до вечери?”

„Шта ти је! До поднева ћемо бити тамо.”

Кренули су нагоре урвином. На рубу урвине Пашка се осврнуо. Доле се налазило плаво језеро са жућкастим плићацима, чамац на песку и велики кругови који су се концентрично ширили на води мирној као уље крај обале — то је вероватно излетела из воде она штука. Пашка је осетио уобичајено неодређено одушевљење, као и увек, када су Тошка и он бежали из интерната и када се пред њима налазио дан потпуне неизвесности на неистраженим местима са јагодама, врелим ливадама без иједног човека, сивим гуштерима, леденом водом и изненадним изворима. И, као и увек, зажелео је да заурла и високо поскочи, и то је тог истог часа и учинио, и Антон га је, смејући се погледао, и он је угледао у Антоновим очима потпуно разумевање. Анка је ставила два прста у уста и вешто зазвиждала, и ушли су у шуму.

Шума је била четинарска и ретка, ноге су клизиле по опалим иглицама. Коси сунчеви зраци падали су између правих стабала, и земља је била сва покривена златним мрљама. Мирисало је на смолу, језеро и јагоде; негде у небу цвркутале су невидљиве птице.

Анка је ишла испред свих, држећи свој самострел под мишком, и повремено се нагињала да узбере крваве, као лаком прекривене јагоде. Антон је ишао за њом са добрим старим оружјем маршала Тоца о рамену. Тоболац са добрим борбеним стрелама лупкао га је по стражњици. Ишао је и бацао поглед на Анкин врат — преплануо, готово црн, са пршљеновима који су се јасно истицали. Понекад се освртао тражећи Пашку, али се Пашка није видео, само се повремено, час десно, час лево видео на сунцу његов црвени повез. Антон је замислио како Пашка нечујно клизи међу јелама са карабином ‘на готовс’; испруживши напред своје грабљиво, мршаво лице са носем који се Ијуштио. Пашка се прикрадао по сајви, а сајва се не шали. Сајва пријатељу може изненада да ти постави питање — и треба јој одмах одговорити, помислио је Антон и повио се, али се пред њим налазила Анка и она је могла да се осврне, испало би глупо.

Анка се осврнула и упитала:

„А ви сте тихо киднули?” Антон је слегао раменима.

„А ко то кида бучно?”

„А ја сам, чини ми се, ипак дигла буку”, забринуто је рекла Анка. „Испустила сам лавор — и наједном у ходнику кораци. То је сигурно била Дева Каћа — она је данас дежурна. Морала сам да скочим у рунделу са цвећем. Шта мислиш, Тошка, какво то цвеће расте у тој рундели?”

Антон је намрштио чело.

„Под твојим прозором? Не знам. А зашто?”

„Упорно неко цвеће. Не савија га ветар, не обара бура. У њега сви скачу већ неколико година, а њему — ништа.”

„Интересантно”, рекао је Антон дубокомисаоно. Сетио се да се под његовим прозором такође налази рундела са цвећем које ‘ветар не савија и не обара бура’. Али он на то никада није обраћао пажњу.

Анка се зауставила, сачекала га и пружила му прегршт јагода. Антон је пажљиво узео три плода.

„Узми још”, рекла је Анка.

„Хвала”, рекао је Антон, „волим да узимам по једну. А Дева Каћа није лоша, зар не?”

„Зависи”, рекла је Анка. „Када човеку свако вече изјављују да су му ноге час блатњаве, а час опет прашњаве…”

Ућутала је. Било је задивљујуће дивно шетати са њом удвоје по шуми раме уз раме, дотичући је голим лактовима, и посматрати је — како је лепа, вешта и необично добра и какве су јој дивне сиве очи са црним трепавицама.

„Да”, рекао је Антон, пружајући руку да смакне паучину која је заблистала на сунцу. „А њој ноге нису ни прашњаве. Ако те кроз баре носе на рукама, онда се, разумеш ли ме, нећеш; запрашити…”

„Ко је то носи?”

„Хенрих из метеоролошке станице. Знаш, онај огроман, са готово белом косом.”

„Одиста?”

„А зашто да не? Чак и свако дете зна да су заљубљени.”

Поново су ућутали. Антон је бацио поглед на Анку. Анкине очи су биле као црни прорези.

„А када је то било?” упитала је.

„Једне ноћи када је био пун месец”, одговорио је Антон преко воље. „Само пази, не причај много о томе.”

Анка се осмехнула.

„Нико те није вукао за језик, Тошка”, рекла је. „Хоћеш ли јагоде?”

Антон је махинално смакао јагоде са прљавог длана и стрпао их у уста. Не волим торокала, помислио је. Не подносим торокала. АИи, наједном је пронашао аргумент.

„Тебе ће такође једном носити на рукама. И, хоће ли ти бити пријатно, ако о томе почну да брбљају?”

„Одакле ти само идеја да ћу избрбљати?” расејано га је упитала Анка. „Не подносим торокала.”

„Слушај, а шта си то смислила?”

„Ништа нарочито”, Анка је слегла раменима. Нешто касније је рекла у поверењу: „Знаш, дојадило ми је да свако божје вече два пута перем ноге.”

Јадна Дева Каћа, помислио је Антон. То ти није сајва.

Изашли су на стазу. Стаза се спуштала низбрдо, и шума је постајала све мрачнија и мрачнија. Овде су бујно расли папрат и висока, влажна трава. Борова стабла била су прекривена маховином и белом пеном лишаја.

Али, сајва се не шали. Промукао глас, у коме није било ничег Ијудског, наједном је заурлао:

„Стој! Бацај оружје — ти, благородни доне, и ти, дона!”

Када сајва нешто захтева, треба умети одговорити. Прецизним покретом Антон је оборио Анку у папрат налево, а сам је скочио у папрат удесно, притајио се и сакрио иза трулог пања. Промукли ехо је још одзвањао међу боровим стаблима, а стаза је већ била пуста. Завладала је тишина.

Антон, је, претуривши се на страну, вртео точкић затежући тетиву. Одјекнуо је пуцањ, на Антона је почело да пада некакво труње. Промукао, нељудски глас је известио:

„Дон је погођен у пету!”

Антон је почео да стење и тргао је ногу.

„Ма не у ту, већ у десну”, исправио га је глас. Чуло се како Пашка пућка од смеха. Антон је опрезно промолио главу иза пања, али се у сумрачној зеленој каши ништа није видело.

У том моменту се зачуо продоран фијук и шум, као да је пало дрво.

„Јој!..” пригушено је кукао Пашка. „Поштедите ме, молим вас! Поштедите! Не убијајте ме!”

Антон је одмах скочио. У сусрет му је из папрати, повлачећи се уназад, изашао Пашка. Руке су му биле дигнуте над главом. Анкин глас је упитао:

„Тошка, видиш ли га?”

„Као на длану”, са одобравањем је одговорио Антон. „Не окрећи се!” подвикнуо је Пашки. „Руке на главу!”

Пашка је покорно ставио руке на главу и изјавио:

„Ништа нећу рећи.”

„Тошка — шта да се уради са њим?” упитала је Анка.

„Сада ћеш видети”, рекао је Антон и сместио се што је удобније могао на пањ, ставивши самострел на колена. „Име!” Дрекнуо је гласом Хексе Ируканског.

Пашка је леђима показао свој презир и непокорност. Антон је опалио. Тешка стрела се бучно забила у грану над Пашкином главом.

„Охо!” проговорио је Анкин глас.

„Ја сам Бон Скакавац”, преко воље је признао Пашка. „И овде ће он, према свему издахнути — један од оних што бејаху са њим.”

„Чувени силеџија и убица”, објаснио је Антон. „Али, он никада ништа не ради тек онако. Ко те је послао?”

„Послао ме је дон Сатарина Непоштедни”, слагао је Пашка.

Антон је презриво рекао:

„Ова рука овде је прекинула нит смрдљивог живота дона Сатарине пре две године у Кањону Тешких Мачева.”

„Да опалим стрелу у њега?” упитала је Анка.

„Потпуно сам заборавио”, брзо је рекао Пашка, „У ствари, послао ме је Арата Лепи. Обећао ми је сто златника за ваше главе.” Антон се лупио по коленима.

„Какав лажљивац!” повикао је. „Па зар ће Арата да се повезује са таквим ништавилом као што си ти!”

„Како би било да ипак опалим стрелу у њега?” крвожедно је упитала Анка.

Антон је почео демонски да се смеје.

„Узгред буди речено”, рекао је Пашка”, погодио сам те у десну пету. Време би било да ти истече крв.”

„Шипак”, успротивио се Антон. „Као прво, све време жваћем кору белог дрвета, а као друго, две предивне варварке су већ превиле моје ране.”

Папрат је почела да се помиче, и Анка је изашла на стазу. На образу јој се видела огреботина, колена су јој била измазана земљом и лишћем.

„Време је да га бацимо у блато”, рекла је. „Када се непријатељ не предаје, њега треба уништити.”

Пашка је спустио руке.

„Све у свему, не придржаваш се правила игре”, рекао је Антону. „Код тебе стално испада да је Хекса добар човек.”

„А много ми па ти знаш”, рекао је Антон и такође изашао на стазу. „Сајва се не шали, прљави најамниче.”

Анка је вратила Пашки карабин.

„А шта, јер ви увек тако пуцате један у другога?” упитала је са завишћу.

„Него шта!” зачудио се Пашка. „А шта је, је л’ би можда требало да вичемо: ‘Пу! — пу!’ — шта ли? У игри је неопходан елеменат ризика.”

Антон је немарно рекао:

„Ми се на пример често играмо Виљема Тела.”

„Наизменично”, прихватио је Пашка. „Данас ја стојим са јабуком на глави, а сутрадан он.”

Анка их је погледала.

„Тако значи?” рекла је лагано. „Било би интересантно видети то.”

„Са задовољством бисмо ти показали” саркастично је рекао Антон, „али немамо јабуку.”

Пашка се смејуљио. Тада му је Анка смакла са главе повез и брзо смотавши га направила од њега лопту.

„Јабука — то је условност”, рекла је. „Ево одличне мете да се играмо Виљема Тела.”

Антон је узео црвени смотуљак и пажљиво га прегледао. Погледао је Анку — очи су јој биле као уски прорези, а Пашка се забављао — било му је весело. Антон му је пружио смотуљак.

„На тридесет корачаји нећу промашити карту”, рекао је мирним гласом, „разуме се, из добро ми познатог пиштоља.”

„Одиста?” рекла је Анка и обратила се Пашки: „А ти, драги мој, да ли ћеш ти погодити карту на тридесет корачаји?” Пашка је намештао смотуљак на глави.

„Једном ћемо покушати”, рекао је, кезећи зубе. „Својевремено нисам лоше пуцао.”

Антон се окренуо и кренуо стазом, гласно одбројавајући кораке:

„Петнаест… шеснаест… седамнаест…”

Пашка је нешто рекао — Антон га није чуо, и Анка се гласно насмејала. Некако чак превише гласно.

„Тридесет”, рекао је и окренуо се.

Са тридесет корачаји раздаљине Пашка је изгледао сасвим мали. Црвени троугао смотуљка на глави изгледао је као капа дворске луде. Пашка се смејуљио. Он се још играо. Антон се сагао и почео лагано да затеже тетиву.

„Нека си благословен, оче мој Виљеме!” повикао је Пашка. „И захваљујем ти се за све, ма шта да се десило.”

Антон је ставио стрелу и исправио се. Пашка и Анка су га посматрали. Стајали су близу једно другога. Стаза је личила на таман, влажан ходник међу високим, зеленим зидовима. Антон је дигао свој самострел. Борбено оружје маршала Тоца постало је некако необично тешко. Руке ми дрхте, помислио је Антон. То је већ лоше. И непотребно. Сетио се како су зими Пашка и он читав један сат бацали грудве у металну шишарку на стубу ограде. Бацали су их са двадесет корачаји раздаљине, са петнаест и са десет — никако нису могли да је погоде. А после, када им је све то већ дојадило и када су се спремали да крену, Пашка је немарно, не гледајући, бацио последњу грудву и погодио. Антон је свом снагом забио кундак у згиб рамена. Анка стоји сувише близу, помислио је. Хтео је да јој повиче да се удаљи, али је схватио да би то било глупо. Више. Још мало… Још… Наједном је постао уверен да ће се стрела, тешка једну фунту, чак ако им окрене и леђа, забити тачно у Пашкину преконосицу, између веселих, зелених очију. Отворио је очи и погледао Паљку. Паљка се виље није смејуљио. Анка је лагано-лагано дизала руке са раљиреним прстима и лице јој је постало напето и некако превиље одрасло. Тада је Антон дигао самострел јољ виље и повукао ороз. Није видео где је стрела отиљла.

„Промаљио сам”, рекао је гласно. Кренуо је стазом ногама које се нису савијале. Пашка је обрисао црвеним смотуљком лице, затресао га, раширио и почео да повезује главу. Анка се сагла и дигла свој самострел. Ако ме том стварчицом лупне по глави, помислио је Антон, рећи ћу јој хвала. Али, Анка га није чак ни погледала.

Окренула се Пашки и упитала га:

„Идемо?”

„Одмах”, рекао је Пашка.

Погледао је Антона и ћутке лупио самога себе савијеним прстом по челу.

„А ти си се већ преплашио”, рекао је Антон.

Пашка се још једном лупио прстом по челу и кренуо за Анком. Антон је ишао за њима и трудио се да потисне сумње у себи.

А љта сам ја то у ствари и урадио, потиљтено је мислио. Заљто су се само надули! Но, Паљку разумем, преплаљио се. Само се јољ не зна ко се виље преплаљио — Виљем— тата или Тел-син. Ах, љта је онда са Анком? Према свему, преплаљила се за Паљку. А шта је па требало да радим? Ето, вучем се за њима, као непотребни рођак. Најбоље ће бити да одем. Сада ћу скренути улево, тамо је једна мочвара. Можда ћу још и сову успети да уловим. Али, он није успорио чак ни корак. То је значи заувек, помислио је. Читао је да се то често дешава.

На забачени пут стигли су чак и раније него што су мислили. Сунце је већ стајало високо, било је ужасно вруће. За оковратником су боцкале јелове иглице. Пут је био од бетона састављен од два низа сиво-зарђалих, испуцаних бетонских плоча. Кроз пукотине међу спојевима пробијала се густа, сува трава. По ивици пута растао је густ, прашњав коров. Над путем су брундали бумбари, и један је безобразно лупио Антона право у чело. Било је тихо и спарно.

„Погледајте”, рекао је Пашка.

Над средином пута, на зарђалој жици, затегнутој попреко, висила је округла метална плоча, прекривена испуцалом бојом. Судећи по свему, на диску је био приказан жути правоугаоник на црвеној позадини.

„Шта је то?” упитала је без неког-посебног интересовања Анка.

„Аутомобилски знак”, рекао је Пашка. „Улаз забрањен.”

„Цигла”, објаснио је Антон.

„А шта она значи?” упитала је Анка.

„Значи да тамо не сме да се иде”, рекао је Пашка.

„А шта ће онда овде пут?”

Пашка је слегао раменима.

„То је јако стари пут”, рекао је.

„Анизотропан пут”, изјавио је Антон. Анка му је била окренута Иеђима. „Кретање само у једном правцу.”

„Мудри су били наши преци”, замишљено је рекао Пашка. „Возиш се тако једно две стотине километара, и наједном — ето ти на! — ‘цигла’. Нити можеш даље да идеш, нити имаш кога да приупиташ.”

„Шта ли може да буде иза тог знака!” рекла је Анка. Осврнула се. Унаоколо, на много километара налазила се потпуно пуста без и једног јединог човека шума, и нису имали уопште кога да упитају шта би могло да буде иза тог знак. „А можда то уопште и није ‘цигла’?” рекла је. „Боја је сва отпала…”

Тада је Антон пажљиво нанишанио и опалио. Било би одиста фантастично, да је стрела прекинула жицу, и да је знак пао пред саме Анкине ноге. Али, стрела је погодила горњи део знака, пробила зарђали плех, и на земљу је почела да отпада само сасушена боја.

„Будало”, рекла је Анка, не окренувши се.

То је била прва реч, са којом се обратила Антону после игре Виљема Тела. Антон је почео да се некако натмурено смешка.

„Анд ентерприсес оф греат питцх анд момент”, изговорио је, „Wитх тхис регард тхеир цуррент турн wаy анд лоасе тхе наме оф ацтион.” Тако подухвати велики, што успех обећавају, пропадају од одлагања сталних. Шекспир, (‘Хамлет’).

Верни Пашка је наједном повикао.

„Момци, овуда су прошла кола! И то после непогоде! Ево, овде је трава изгажена! И овде…”

Има среће Пашка, помислио је Антон. Почео је да разгледа трагове на путу и угледао изгажену траву и црни траг гума на месту, где је аутомобил прикочио пред рупом у бетону.

„Аха!” рекао је Пашка. „Пролетео је испод знака!”

То је било јасно свакоме, али се Антон побунио:

„Ни помена, ишао је са оне стране.” Пашка га је запањено погледао.

„Зар си ослепео, шта ли?”

„Ишао је са оне стране”, био је упоран Антон. „Идемо по трагу.”

„Лупеташ будалаштине! Лупеташ!” побунио се Пашка. „Као прво, ни један иоле васпитан возач не би кренуо испод ‘цигле’. Као друго, погледај: ево рупчаге, ево трага коћења… Но, одакле је онда ишао?”

„Шта ме се тичу ти твоји ‘васпитани’! Васпитан сам и идем испод знака.”

Пашка је позеленео од беса.

„Иди где хоћеш!” рекао је, лако муцајући. „Незрели створе. Сасвим си полудео од спатине!”

Антон се окренуо и, гледајући право преда се, кренуо испод знака. Хтео је само једно: да се испред њега нађе некакав мост дигнут у ваздух и да мора да се пробија у том правцу. Шта ме се тичу твоји васпитани! — мислио је. — Нека иду, где хоће… са својим Пашком. Сетио се како је Анка одрезала Павлу, када јој се овај обратио са ‘Ањечка’; и осетио се нешто лакше. Осврнуо се.

Пашку је одмах угледао: Бон Скакавац, сагавши се над самом земљом, кретао се трагом тајанствених кола. Зарђали диск над путем лагано се њихао и кроз рупу се назирало модро небо. А на ивици пута је седела Анка, ослонивши лактове на гола колена и ставивиши браду на стегнуте песнице.

…Враћали су се тек предвече. Момци су веслали, а Анка је седела на крми. Над црном шумом дизао се пурпурни месец, неподношљиво су крекетале жабе.

„Како је све било дивно смишљено”, рекла је тужно Анка. „Ех, ви!…”

Дечаци су оћутали. Тада је Пашка полугласно упитао:

„Тошка, шта је било тамо, под знаком?”

„Мост дигнут у ваздух”, одговорио је Антон. „И скелет фашисте, прикован ланцима за митраљез.” Замислио се још мало и додао: „Митраљез је буквално зарастао у земљу…”

„Да…” рекао је Пашка. „Дешава се. А ја сам тамо једноме помогао да поправи кола.”

1

Када је Румата прошао гроб светог Мике — седми по реду и последњи на том путу, већ се било сасвим смрачило. Много хваљени хамахарски ждребац, кога је од дон Тамеа добио на картама, био је обично ђубре. Био се ознојио, подбио ноге и кретао се лошим, кривудавим касом. Румата му је стезао бокове коленима, шибао рукавицом између ушију, али је овај само преморено одмахивао главом, не убрзавајући корак. Дуж пута се налазило жбуње, које је у предвечерје личило на облаке смрзнутог дима. Неподношљиво су зујали комарци. На мутном небу трепереле су ретке, нејасне звезде. У налетима је дувао слаб ветар, топао и хладан истовремено, као и увек ујесен у овој приморској земљи са загушљивим, прашњавим данима и леденим вечерима.

Румата се чвршће замотао у плашт и пустио узенгије. Није имало смисла да било куда жури. До поноћи је имао још један сат, а штуцава шума се већ појавила над хоризонтом као црн, изгубљен гребен. По страни су се пружала узорана поља, под звездама су светлуцале мочваре, које су заударале на мртву рђу, тамнели су се брежуљци и иструлели плотови из доба освајања. Далеко са леве стране појављивао се и гасио тмуран одсјај: према свему, горело је некакво село, једно од безбројних једноликих Мртвожора. Обешењака, Пљачкаша, која су недавно, царским указом променила имена у Жељена, Благодарна и Анђеоска. На стотине миља од обала Мореуза и до сајве Штуцаве шуме — простирала се та земља, прекривена облацима комараца, раздирана јаругама, пуна мочвара, поражена грозницама, поморима и смрдљивом кијавицом.

Крај саме кривине пута од жбуна одвојила се тамна фигура. Ждребац се тргао, подигавши главу увис. Румата је прихватио узенгије, навикнутим покретом повукао на десној руци чипку и ставио длан на дршку мача, загледавши се испред себе. Човек крај пута је скинуо капу.

„Добро вече, благородни доне”, тихо је рекао. „Извините, вас.”

„У чему је ствар?” упитао је Румата, ослушкујући. Нечујне заседе не постоје. Разбојнике издаје шкрипа тетива, сиви јуришници незадрживо штуцају и подригују од лошег пива, баронске дружине незасито дахћу и звекећу гвожђем, а монаси — ловци на робове — бучно се чешу. Овога пута у жбуњу је владала тишина. Према свему, овај човек није био њихов мамац. А он није ни личио на мамац — малени, набијени грађанин у бедној кабаници.

„Да ли ми дозвољавате да трчим крај вас?” упитао је клањајући се.

„Изволи”, рекао је Румата, повукавши дизгине. „Можеш да се ухватиш за стремен.”

Грађанин је кренуо поред њега. Држао је капу у руци, и на његовом темену се светлуцала велика ћела. Надзорник, помислио је Румата. Обилази бароне и сакупљаче соли, скупља лан или кудељу. Храбар надзорник, мора се признати… А можда и није надзорник. Можда је књигочатац. Бегунац. Изрод. Сада их има много на ноћним путевима, више него надзорника… А можда је и шпијун.

„Ко си, и одакле си?” упитао је Румата.

„Зовем се Киун”, тужно је рекао грађанин. „Идем из Арканара.”

„Бежиш из Арканара”, рекао је Румата, сагавши се.

„Бежим”, тужно се сложио грађанин.

Чудак некакав, помислио је Румата. Или је можда ипак шпијун? Требало би проверити… А зашто би у ствари требало? Коме је то потребно? Ко сам ја, да бих га проверавао? Па и не желим уопште да га проверавам! Зашто му једноставно не бих поверовао! Ето, иде грађанин, очигледно књигочатац, бежи спасавајући свој живот… Сам је, боји се, слаб је, тражи заштиту… Наишао је на аристократу. Аристрократи се из глупости или из обести у политику не разумеју, а мачеви су им дуги, и сиве они не воле. Зашто грађанин Киун не би искористио некористољубиву заштиту глупог и поносног аристократе? И то би било све. Нећу га ја проверавати. Немам зашто. Поразговараћемо, прекратити време, растати се као пријатељи…

„Киун…” рекао је. „Познавао сам једнога Киуна. Био је продавац хране и алхемичар из Металне улице. Јеси ли ти његов рођак?”

„На жалост, јесам”, рекао је Киун, „истина далеки рођак али за њих је то свеједно… До дванаестог колена уназад.”

„И где сада бежиш, Киуне?”

„Било где… Што даље. Многи беже у Ирукан. Покушаћу и ја у Ирукан.”

„Тако, тако”, рекао је Румата. „И мислиш да ће те благородни дон превести преко границе?”

Киун је оћутао.

„Или можда мислиш, да благородни дон не зна, ко је алхемичар Киун из Металне улице?”

Киун је ћутао. Не говорим оно што би требало да говорим, помислио је Румата. Дигао се на седлу и повикао, имитирајући гласника на Краљевском тргу:

„Оптужује се и крив је за ужасне, неопростиве злочине против бога, круне и мира!”

Киун је ћутао.

„А шта ако благородни дон безумно обожава дона Ребу? Ако је он свим срцем својим одан сивима и сивој идеји? Или можда сматраш да је то немогуће?”

Киун је ћутао. Из помрчине са десне стране пута појавила се изломљена сенка вешала. Под пречком се белело наго тело, обешено за ноге. Ехе, свеједно од свега тога, помислио је Румата. Затегао је узде, дограбио Киуна за раме и окренуо га лицем према себи.

„Ако те благородни дон овога истога часа обеси поред ове шкитнице?” рекао је, загледавши се у бело иице са тамним јамама очију. „Сам. Брзо и вешто. На чврстом арканарском конопцу. У име идеала. Зашто ћутиш, писмени Киуне?”

Киун је ћутао. Зуби су му цвокотали, и он се слабо грчио под руком Румате, као стегнути гуштер. Наједном је нешто са пљеском пало у јарак крај пута, и тог истог часа, као због тога да би заглушио тај пљесак, он је очајнички повикао:

„Но, обеси ме! Обеси, издајниче.”

Румата је дошао до даха и пустио је Киуна.

„Нашалио сам се”, рекао је. „Не бој се.”

„Лаж, лаж…” јецајући, мрмљао је Киун. „Свуда само лаж!…”

„Добро, де, не љути се”, рекао је Румата. „Боље подигни оно што си тамо бацио — може да се навлажи…”

Киун је постојао мало, заносећи се и јецајући, без икаквог циља се лупкајући длановима по кабаници и спустио се у јарак. Румата је чекао, уморно се погуривши у седлу. Значи, тако и треба да буде, мислио је, значи да другачије једноставно и не може… Киун се извукао из јарка, стављајући у кошуљу свежањ.

„Књиге, разуме се”, рекао је Румата.

Киун је одмахнуо главом.

„Не”, рекао је промукло. „Само једна књига. Моја књига.”

„О чему то пишеш?”

„Бојим се да вас то неће интересовати, благородни доне.”

Румата је уздахнуо.

„Ухвати се за стремен”, рекао је. „Нашалио сам се. Не бој ме се.”

„Диван свет”, проговорио је Киун. „Весео свет. Сви се шале. И сви се шале на исти начин. Па чак и благородни Румата.”

Румата се запањио.

„Знаш како се зовем!”

„Знам”, рекао је Киун. „Препознао сам вас по обручу на челу. Одиста сам се обрадовао, када сам вас угледао…”

Но, разуме се, ето на шта је он мислио, када ме је назвао издајником, помислио је Румата. И рекао је:

„Видиш, а ја сам мислио да си шпијун. Шпијуне увек убијам.”

„Шпијуне…” поновио је Киун. „Да, разуме се. У наше доба је тако лако и добро бити шпијун. Обичан цинкарош у таверни ‘Сива Радост’. Како је то дивно, како то само људи поштују! У шест сати увече улазим у пивницу и седам за свој сточић. Власник хита ка мени, с мојом првом криглом пива. Могу да пијем колико хоћу, пиво плаћа дон Реба — или тачније, нико га и не плаћа. Седим, пијуцкам своје пиво и слушам. Понекад се правим да бележим шта ко разговара, и преплашени људи хитају ка мени нудећи ми пријатељство, своје новчанике. У њиховим очима видим само оно што желим: псећу оданост, страхопоштовање и стискам жене наочиглед њихових мужева, огромних људескара, а они ће се само услужно кикотати. Какво предивно расуђивање, благородни доне, зар не? Чуо сам то од петнаестогодишњег дечачића, студента Патриотске школе…”

„И шта си му рекао?” радознало га је упитао Румата.

„А шта сам па могао да му кажем? Он то не би схватио. И испричао сам му, да људи Ваге Точка, када ухвате цинкароша, отварају овоме желудац ножем и сипају бибер у њега… А пијани војници трпају цинкароша у врећу и бацају га у нужник. И то је сушта истина, али он у њу није поверовао. Рекао ми је да то у школи нису учили. Тада сам извукао папир и забележио цео наш разговор. То ми је било потребно за моју књигу, а он је јадник, закључио да је то потребно због пријаве, и умокрио се од страха…”

Пред њима, су кроз жбуње промакле светлости крчме ‘Скелета Бако’. Киун се спотакао и ућутао.

„Шта се десило?” упитао је Румата.

„Тамо је сива патрола”, промрмљао је Киун.

„Но, па шта?” рекао је Румата. „Слушај боље још једно расуђивање, драги мој Киуне. Ми волимо и ценимо те једноставне, грубе момке, нашу сиву, борбену стоку. Они су нам потребни. Од сада обичан човек мора да држи језик за зубима, ако не жели да га окаче на вешала!” зацерекао се, јер је то рекао одиста одлично — у најбољим традицијама сивих касарни.

Киун се скупио и увукао главу у рамена.

„Језик обичног човека мора да зна где му је место. Бог је дао обичном човеку језик не да би брбљао, већ да би лизао чизме свог господара, а такав господар је одређен обичном човеку од вајкада…”

Крај стуба за везивање коња испред крчме трупкали су оседлани коњи сиве патроле. Кроз отворени прозор чуле су се промукле псовке. Чула се лупа домина. У вратима, препречавајући пролаз огромном стомачином, стајао је лично Скелет Бако у исцепаној кожној јакни, засуканих рукава. У косматој шапи је држао тесак — према свему, управо је секао псето за чорбу, ознојио се и изашао да дође мало до даха. На степеницама је седео, скупивши се, сиви јуришник, ставивши борбену секиру међу колена. Дршка секире му је искривила лице на страну. Видело се само да му је мука од пића. Приметивши коњаника, прогутао је пљувачку и промукло заурлао:

„С-тој! Како се оно зва… Ти, благородни!…”

Румата је, истуривши браду, прошао поред њега не удостојивши га чак ни погледа.

„…А ако језик обичног човека лиже погрешну чизму”, гласно је говорио, „онда тај језик треба удаљити, јер је речено: ‘Језик твој — непријатељ је мој’…”

Киун се кретао иза коња широким корацима. Румата је ивицом ока видео како му се од зноја пресијава ћела.

„Стој, када ти се каже!” заурлао је јуришник.

Чуло се како, лупкајући секиром, трчи низ степенике, спомињући истовремено бога, ђавола и сву ту благородну стоку истовремено.

Једно петорица, помислио је Румата, савијајући манжете. Пијани месари. Глупости.

Прошли су поред крчме и скренули ка шуми.

„Могао сам да идем и брже, ако је потребно”, рекао је Киун неприродно чврстим гласом.

„Глупости!” рекао је Румата, зауздавајући ждребца. „Било би досадно проћи толико миља и ниједном се не потући. Зар никада не желиш да се потучеш, Киуне? Стално приче, приче…”

„Не”, рекао је Киун. „Никада нисам пожелео да се тучем.”

„У томе и јесте несрећа”, промрмљао је Румата, окрећући ждребца и лагано навлачећи рукавице.

Иза заокрета су се појавила два коњаника и, угледавши га, наједном су се зауставили.

„Ехеј, ти, благородни доне!” повикао је један. „Исправе покажи!”

„Фукаро”, проговорио је стакласто-звонким гласом Румата. „Неписмени сте, шта ће вам исправе?”

Гурнуо је ждрепца коленом и касом кренуо у сусрет јуришницима. Плаше се, помислио је. Праве се… Но, барем пар шамара! Не… Ништа од свега неће испасти. Толико желим да искалим мржњу, која се у мени накупила за овај један дан, али, чини се, ништа од свега тога неће испасти. Остаћемо хумани, све ћемо опростити и бићемо мирни, као богови. Нека они кољу и скрнаве, ми ћемо остати мирни, као богови. Богови никуда не морају да журе, пред њима је вечност…

Сасвим им се приближио. Јуришници су несигурно дигли секире и повукли се уназад.

„Но?” рекао је Румата.

„Шта значи то ‘но’?” збуњено је рекао први јуришник. „Па то је, значи, благородни дон Румата?”

Други јуришник је одмах окренуо коња и у галопу одјурио. Први се повукао, спустивши секиру.

„Молимо за опроштај, благородни доне”, брзо је почео да говори. „Нисмо вас препознали. У питању је мала грешка. Ствар је државна, грешке су увек могуће. Момци су мало попили, горе од жеље…” Почео је да га заобилази постранце. „И сами схватате, времена су тешка… Ловимо побегле учене људе. Не желимо да се жалите, благородни доне…”

Румата му је окренуо леђа.

„Благородном дону желимо срећан пут!” са олакшањем у гласу повикао је за њим јуришник.

Када се он удаљио, Румата је тихо позвао:

„Киуне!”

Нико му се није одазвао.

„Ехеј, Киуне!”

И поново се нико није одазвао. Ослушнувши мало, Румата је кроз зујање комараца зачуо шуштање жбуња. Киун се брзо пробијао преко поља на запад, тамо где се, удаљена двадесет миља налазила ируканска граница. То је све, помислио је Румата. Ето ти целог разговора. Увек једно те исто. Провера, опрезна размена двосмислених бајки… Читаве недеље трошиш душу на неважне разговоре са разним олошем, а када коначно сусретнеш правог човека, онда немаш времена да са њим поразговараш како треба; треба га прикрити, спасти, послати, на сигурно и безбедно место, и он одлази, тако и не схвативши да ли је имао посла са пријатељем или каприциозним изродом. Па и сам ништа нећеш сазнати о њему. Шта он хоће, шта може, зашто живи…

Сетио се јучерашњег Арканара. Чврсте камене куће на главним улицама, гостопримљиви фењер над улазом у таверну, доброћудни, сити трговци пијуцкају пиво за чистим столовима и дискутују о томе да свет уопште није лош, да цене житу падају, да цене одећи расту, да се завере откривају на време, да врачеве и сумњиве књигочатце набијају на колац, да је краљ, по обичају, величанствен и светао, а дон Реба безгранично паметан и увек на опрези. „Измислиће како да не!.. Свет је округао!…” „Од писмености, од писмености све долази браћо! Није у новцу срећа, сељак је наводно такође човек, а што даље — то више, увредљиви стихови, а онда и побуна…” „Све их треба на колац, браћо!.. А шта бих ја радио? Ја бих једноставно питао: писмен си? На колац! Стихове пишеш? На колац! Таблице знаш? На колац, сувише много знаш!” Бина, срце, још три кригле пива и порцију димљене зечетине. А по улици поплочаној камењем — грум, грум, грум — лупају поткованим чизмама набијени, руменог лица момци у сивим кошуљама, са тешким секирама о десном рамену. „Браћо! Ево их, то су заштитници! Зар ће они дозволити? Ни у ком случају! А мој, мој… На десном крилу! Још колико јуче сам га макљао! Да, браћо, то вам више није оно немирно доба! Стабилност престола, срећа, непоколебљиви мир и правичност! Ура, сиве чете! Ура, дон Реба! Нека је слава нашем краљу! Ех, браћо, како је диван сада живот!”

А по тамној равници краљевине Арканарске, осветљеној ватрама пожара и искрама бакљи, по путевима и стазама, изуједани комарцима, са подбијеним до крви ногама, покривени знојем и прашином, измучени, преплашени, утучени очајем, али чврсти као челик у свом убеђењу, беже, иду, лутају, заобилазећи мртве страже стотине несрећника, стављених ван закона само због тога, што умеју и желе да лече и уче свој изнурен болештинама и огрезао у незнању народ; због тога што, као богови, стварају од глине и камена другу природу за украшавање живота народа који не зна шта је то лепота; због тога што продиру у тајне природе, надајући се да ће успети да ставе те тајне у службу свом невештом, преплашеном старим враџбинама народу… Незаштићени, добри непрактични, који су далеко превазишли своје доба…

Румата је смакао рукавицу и замахнувши њом, треснуо ждрепца меду уши:

„Но, мрцино!” рекао је руски.

Била је поноћ, када је ушао у шуму.

Сада нико не може тачно да каже одакле је дошао тај чудновати назив — Штуцава шума. Постојало је званично предање о томе, да су пре три стотине година гвоздене чете царског маршала Тоца који је касније постао први арканарски краљ, пробијајући се кроз сајву, прогањајући хорде варвара бакарне боје коже које су се повлачиле, овде, на одморишту кувале од коре белог дрвећа напитак, који је изазивао незадрживо штуцање. Према предању, маршал Тоц је, обилазећи једног јутра логор, изговорио, мрштећи свој аристократски нос: „Одиста, то је неподношљиво! Цела шума штуца и смрди на пиће”, Одатле је наводно и потекао чудновати назив.

Било како било, то ни у ком случају није била обична шума. У њој је расло огромно дрвеће са тврдим белим стаблима, каква се нису очувала ни на једном другом месту у Империји — ни у војводству Ируканском; а још мање у трговачкој републици Соан, која је одавно посекла све своје шуме и употребила их за изградњу бродова. Причало се да таквих шума има много иза Црвеног Северног гребена у земљи варвара, али зар се мало тога прича о земљи варвара…

Кроз шуму је пролазио пут, који је био просечен пре два столећа. Тај пут је водио у руднике сребра, и по наследном праву је припадао баронима Пампа; потомцима једног од сабораца маршала Тоца. Наследно право барона Пампа стајало је арканарске краљеве дванаест пудова чистог сребра годишње, јер је сваки краљ, ступивши на престо, кретао са армијом да освоји замак Бау, у коме су живели барони. Зидови замка су били чврсти, барони храбри, сваки поход је краљеве стајао тридесет пудова сребра, а после повратка потучене армије арканарски краљеви су изнова потврђивали наследно право барона Пампа заједно са другим привилегијама, као на пример: да чачкају нос за краљевском трпезом, да лове западно од Арканара и обраћају се принчевима директно по имену, без титула и звања.

Штуцава шума била је пуна најмрачнијих тајни. Дању су се путем на југ кретале кочије са обогаћеном рудачом, а ноћу је пут био пуст, јер би се ретко нашао храбар човек који би се усудио да крене њиме при светлости звезда. Говорило се да ноћу са Оца-дрвета виче птица Сиу, коју нико никада није видео и коју је немогуће и видети, јер то није обична птица. Говорило се да огромни, космати пауци скачу са грана на вратове коња и у једном трену пресецају коњима жиле, давећи се у крви. Говорило се да по шуми лута огромна, древна животиња Пех, прекривена крљуштима, која рађа потомство једаред у дванаест година и вуче за собом дванаест репова, који се зноје отровним знојем. А неко је видео како је усред белог дана преко пута прелазио, мрмљајући своје жалбе, голи вепар ‘Y’, кога је проклео свети Мика — свирепа животиња, којој гвожђе није могло ништа, али коју је зато као могла да пробурази кост.

Ту је могао да се сусретне и одбегао роб са жигом од смоле међу лопатицама — ћутљив и непоштедан, као длакави паук-крвопија. И згрбљени чаробњак, који је сакупљао тајне печурке за своје чаробне напитке, помоћу којих човек може да постане невидљив, може да се претвара у разне животиње или добије другу сенку. Покрај пута су се шеткале и ноћне јуначине грозног Ваге Точка, и бегунци из сребрних рудника са црним длановима и белим, прозрачним лицима. Врачеви су се овде скупљали на своја ноћна бдења, а разуларени ловочувари барона Пампе пекли су на ретким пољанама украдене бикове на ражњу.

Такорећи у најгушћој шуми, на једну миљу од пута, под огромним дрветом, сасушеним од старости, у земљу је била урасла нахерена колиба од огромних брвана, опкољена поцрнелом тарабом. На том месту се она налазила од вајкада, врата су јој увек била затворена, а крај полуиструлелог доксата видели су се искољени идоли, истесани од једног комада дрвета. Та изба је била најопасније место у Љтуцавој љуми. Говорило се да управо овамо долази једаред у дванаест година древни Пах, да би ту окотио потомка и да ту, завукављи се испод избе, умире, тако да је цео под у изби прекривен црним отровом, а када отров потече напоље — тада ће свему доћи крај. Говорило се да у ноћи непогода идоли сами почињу да се извлаче из земље, примичу се путу и дају знакове. И говорило се још, да се понекад у мртвим прозорима пали нељудска светлост, да се чују разни звуци и да се дим из димњака вије у стубу све до самога неба.

Не тако давно је сеоска будала што никада не пије, Ирма Шипак из села Благораствореније (а по народски — Смрдљивци), из глупости своје једне вечери навратио до избе и завирио кроз прозор. Кући се вратио сасвим поблесавео, а дошавши мало к себи, испричао је да је у изби горела јарка светлост, и да је за обичним столом седео на клупи човек и пио нешто из бачве, коју је држао једном руком. Лице човека било је опуштено готово до појаса, и било је све у некаквим мрљама. Био је то, очигледно, сам свети Мика још пре него што је пришао вери, многоженац, пијаница и развратник. Човек је могао да га посматра, савладавши само претходно страх. Из прозора је мирисало на нешто сладуњаво-опојно, и по дрветима око избе кретале су се сенке. Из целе околине долазили су људи да слушају причу будалине. А ствар се завршила тиме, што су стигли јуришници и, завивши му лактове на лопатице, отерали га у град Арканар. О колиби ни сада ипак не престају да причају, и не називају је другачије, до Пијани Брлог…

Пробивши се кроз жбуње гигантске папрати, Румата је сишао са коња пред доксатом Пијаног Брлога и обмотао поводац око једног идола. У изби је горела светлост, врата су била отворена и висила на једној шарки. У соби је јако заударало на алкохол, а на столу, међу оглоданим костима и комадима куване репе, уздизала се огромна глинена кригла.

„Добро вече, оче Кабани”, рекао је Румата, прекорачивши праг.

„Поздрављам вас”, одазвао се отац Кабани промуклим, као борбена труба гласом.

Румата је, звецкајући мамузама, пришао столу, бацио на клупу рукавице и поново погледао оца Кабанија. Отац Кабани је седео непокретно, наслонивши опуштено лице на дланове. Чупаве, полуседе веђе су му висиле на образима, као ватрава над провалијом. Из ноздрва његовог огромног носа, са сваким издахом са звиждуком је излетао ваздух; засићен алкохолом.

„Сам сам га измислио!” проговорио је наједном, са напором подигавши десну обрву, и бацивши на Румату поглед замученог ока. „Сам! А зашто?..” Ослободио је испод образа десну руку и почео да маше маљавим прстом. „А ипак, ја са свим тим немам никакве везе!.. Ја сам га измислио… а ја са свим тим немам никакве везе, а? Тачно — никак-ве… И све у свему, ми не измишљамо, већ радимо ђаво ће га знати шта!”

Румата је скинуо опасач и пребацио преко главе каишеве са мачевима.

„Но, но”, рекао је.

„Сандук!” дрекнуо је отац Кабани и за дуже време заћутао правећи чудновате покрете образима.

Румата је, не спуштајући погледа са њега, пребацио преко клупе ноге у прекривеним прашином, високим чизмама и сео, ставивши мачеве покрај себе.

„Сандук…” поновио је отац Кабани потиштеним гласом. „То ми говоримо, као да измишљамо. У ствари, све је већ одавно измишљено. Неко је одавно-одавно све измислио, стрпао све у сандук, провртео на поклопцу рупу и отишао… Отишао да спава… А шта се тада десило? Дошао је отац Кабани, затворио очи, завукао руку у рупу.” Отац Кабани је погледао своју руку. „Дограбио, измислио! Ја сам, каже, управо ово и измислио!.. А ко не верује, тај је будала… Трпам руку унутра — један! Шта? жица са бодљама: Зашто? Стаја од вукова да се заштити. Јуначина! Трпам руку — два! Шта? Паметна ствар — воденица за месо. Зашто? Нежно, млевено месо… Јуначина! Трпам руку — три! Шта? Вода која гори… Како и зашто? Да се влажна дрва запале… А?!”

Отац Кабани је ућутао и почео да се нагиње напред, као да га је неко савијао, стегавши га за врат. Румата је узео криглу, завирио у њу, после излио неколико капи на спољну страну длана. Капље су биле плавкасте и мирисале на алкохол. Румата је чипкастом марамицом пажљиво обрисао руку. На марамици су остале масне мрље. Неочешљана глава оца Кабанија додирнула је сто и истог часа се тргла.

„Ко је ставио све то у сандук — он је знао за шта је све то измишљено… Бодље против вукова? То сам ја, будала, од вукова… Руднике, руднике ограђивати тим жицама… Да не беже из рудника државни злочинци. А ја не желим! И ја сам државни злочинац! А да ли су ме питали? Питали су ме! Бодљикава жица, кажу? Бодљикава жица. Против вукова, кажеш? Против вукова… Одлично, кажу јуначина! Оплешћемо руднике… Лично их је дон Реба и опојасао. И воденицу моју за месо је узео. Јуначина, каже! Имаш главу, каже!.. И сада, значи, у Веселој Кули нежно млевено месо прави… Јако, кажу, помаже…”

Знам, мислио је Румата. Све знам. И како си ти викао код дон Ребе у кабинету, како си му пузао пред ногама, молио: „Дај, не треба!” Било је прекасно. Почела је да се врти твоја воденица за месо…

Отац Кабани је дограбио криглу и принео је маљавим устима. Гутајући отровну смесу; урлао је као вепар ‘Y’, после је бацио криглу на сто и почео да жваће комад роткве. По образима су му текле сузе.

„Вода која гори!” рекао је коначно, стегнутим гласом. „За паљење ватри и извођења веселих шала. А каква је то вода која гори, ако она може да се пије? Ако се у пиво сипа — пиво је онда одиста добро! Не дам! Сам ћу то попити… И пијем. Дању пијем. Ноћу. Сав сам отекао. Падам стално. Данас сам, дон Румата, да ми не верујеш огледалу пришао — преплашио сам се… Гледам — помогао ми господ! — где је то отац Кабани?! Морска звер октопод — сав сам у разнобојним флекама. Час сам црвен. Час опет модар. Измислио сам, како се то каже, воду за разне чаролије…”

Отац Кабани је пљунуо на сто и почео да трља ногом под испод клупе, бришући га, а онда је наједном упитао:

„Који је данас дан?”

„Дан уочи Кате Праведног”, рекао је Румата.

„А зашто нема сунца?”

„Зато што је ноћ.”

„Поново ноћ…”# тужно је рекао отац Кабани и сручио се лицем у огриске.

Једно време га је Румата, звиждучући кроз зубе, посматрао. После се извукао иза стола и отишао у оставу. У остави се међу гомилама репе и брдом опиљака пресијавао стакленим цевима незграпан агрегат оца Кабанија за производњу алкохола — зачуђујуће дело урођеног инжењера, инстинктивног хемичара и мајстора— стаклара. Румата је два пута обишао паклену машину, после је у помрчини напипао гвоздену шипку и неколико пута насумице ударио, никуда специјално не нишанећи. У остави је почело да одзвања, клокоће. Одвратан задах прокисле комине ударио му је у нос.

Док му је стакло крцкало под потпетицама, Румата се завукао у удаљени угао и укључио електричну лампицу. Тамо се под гомилом разноразног ђубрета, у јаком силикатном сефу налазио мали пољски синтезатор ‘Мидас’. Румата је разбацао ђубре, окренуо на точку комбинацију цифара и подигао поклопац сефа. Чак је и обасјан белом електричном светлошћу синтезатор изгледао чудновато међу разбацаним ђубретом. Румата је убацио у отвор неколико лопата опиљака, и синтезатор је тихо почео да певуши, аутоматски укључивши индикатор светлости. Румата је врхом своје високе чизме примакао излазном отвору зарђалу кофу. И тог истог часа — звек, звек, звек! — на улубљено метално дно почели су да падају златни кружићи са аристократским профилом Пица Шестог, краља Арканарског.

Румата је пренео оца Кабанија на шкрипутаве палаче, смакао му ципеле, окренуо га на десни бок и прекрио кожом неке одавно изумрле животиње. При томе се отац Кабани за трен пробудио. Он није могао да се покреће, а исто тако ни да размишља. Ограничио се на то, што је отпевао неколико стихова из забрањене световне романсе ‘Ја сам као цветић црвени на длану твом маленом’, после чега је одмах почео громко да хрче. Румата је расклонио све са стола, помео под и обрисао стакло једног прозора, које је било поцрнело од прљавштине и хемијских експеримената, што је отац Кабани изводио на рагастову. Иза руиниране пећи нашао је буре са алкохолом и садржину излио у пацовску рупу. После је напојио хамахарског ждрепца, сипао му овса из мреже испод седла, умио се и сео да чека, посматрајући пламичак жишка. Већ пуних шест година је живео тим чудноватим, двоструким животом и, чинило се да се већ сасвим навикао на њега; али му је повремено, као на пример сада, наједном падало на памет да у ствари нема никаквог организованог зверства и сивила које надире, већ да се одиграва чудновата позоришна представа са њим, Руматом, у главној улози. Да ће ето сада, после посебно успешне реплике, одјекнути аплаузи и да ће поштоваоци из Института експерименталне историје усхићено повикати из ложа: „Одлично, Антоне! Одлично! Јуначина, си, Тошка!” Чак се и осврнуо, али није било препуњене сале, постојали су само поцрнели, маховином прекривени зидови од голих брвана, прекривених слојевима чађи.

У дворишту је тихо зарзао и почео да лупка копитама хамахарски ждребац. Зачуло се ниско, уједначено брундање, до суза познато и потпуно невероватно овде. Румата је ослушкивао, отворивши уста. Брундање се смирило, језичак пламена над жишком је почео да се њише и засјао је још јаче. Румата је почео да устаје и тог истог часа из поноћне тмине у собу је ушао дон Кондор, генерални судија и чувар великих државних печата трговачке републике Соан, потпредседник Конференције дванаест негоцијаната и каваљер царског Ордена Деснице Милосрдне.

Румата је скочио, умало не претуривши клупу. Био је спреман да се баци, да га пољуби у оба образа, али ноге су му се, придржавајучи се етикеције саме од себе подвиле у коленима, мамузе су свечано звекнуле, десна рука му је описала широки полукруг од срца у страну, а глава се повила тако, да је брада нестала у пенасто— чипкастим оковратницима. Дон Кондор је смакао сомотску беретку са обичним, путним пером, брзо је њом, као да тера комарце махнуо у страну Румате, а после је, бацивши је на сто, обема рукама раскопчао крај врата копче своје кабанице. Кабаница је још лагано падала за његовим леђима, а он је већ седео на клупи, раширивши ноге, ослонивши леву руку на кук, а десном се ослањајући на дршку позлаћеног мача, забијеног у труле даске пода. Био је мали, мршав, са огромним, мало исколаченим очима на узаном, бледом лицу. Његова црна коса је била обухваћена истим као и у Румате, масивним златним обручем са огромним зеленим каменом над преконосницом.

„Јесте ли сами, дон Румата?” одсечно је упитао.

„Јесам, благородни доне”, тужно је одговорио Румата.

Отац Кабани је наједном гласно и потпуно трезно рекао:

„Благородни дон Реба!.. Ви сте обична хуља и ништа више.”

Дон Кондор се није ни покренуо.

„Долетео сам”, рекао је.

„Надајмо се”, рекао је Румата, „да вас нису видели.”

„Легенда виље или мање”, љутито је рекао дон Кондор. „Немам времена за јахање. Љта се десило са Будахом? Где је нестао? Па седите, дон Румата, молим вас! Боли ме врат.”

Румата се послуљно спустио на клупу.

„Будах је нестао”, рекао је. „Чекао сам га у Прашуми Тешких Мачева. Али, дошао је само једнооки одрпанац, изговорио лозинку и предао ми врећу са књигама. Чекао сам га још два дана, а после сам се повезао са доном Хугом, и дон Хуго ме је обавестио да је испратио Будаха до саме границе и да Будаха прати неки благородни дон, коме се може веровати јер је овај прокоцкао све на картама и продао се дон Хугу и телом и душом. А то значи, да је Будах нестао негде овде, у Арканару. То је све што сам успео да сазнам.”

„Није баш много”, рекао је дон Кондор.

„Ствар није у Будаху”, побунио се Румата. „Ако је он жив, пронаћи ћу га и извући. То умем. Али, нисам о томе хтео да говорим са вама. Желео бих још једном да скренем вашу пажњу на то, да ситуација у Арканару превазилази границе базне теорије…” Лице дон Кондора је постало киселкасто. „Не, саслушајте ме пажљиво”, чврстим гласом је рекао Румата. „Осећам да се радио-везом са вама никада нећу објаснити. А у Арканару се све измешало! Појавио се некакав нови фактор, који систематски делује. И испада, као да дон Реба потпуно свесно напујдава на научнике сво сивило у краљевини. Све, што се и најмање уздиже изнад просечности сивила, у опасности је. Слушајте, дон Кондоре, то нису емоције, то су чињенице! Ако си паметан, образован, ако сумњаш, говориш неуобичајене ствари — ако једноставно барем не пијеш вино! — у опасности си. Било који трговчић има права да те, ако то само хоће, убије. Стотине и хиљаде људи стављене су ван закона. Њих лове јуришници и вешају дуж путева. Голе; за ноге… Јуче су у мојој улици чизмама убили старца, сазнавши да је писмен. Газили су га, причају, два сата, тупоглавци, са готово животињским њушкама…” Румата се уздржао и завршио је мирно: „Једном речју, у Арканару такорећи да више нема ни једног јединог писменог човека. Као и у Области Светог Ордена после Барканског покоља.”

Дон Кондор га је пажљиво посматрао, стегавши усне.

„Не допадаш ми се, Антоне”, рекао је руски.

„Мени се такође много што-шта не допада, Александре Васиљевичу”, рекао је Румата. „Не допада ми се што смо везали сами себи и руке и ноге самом поставком проблема. Не допада ми се што се тај проблем назива Проблем Бескрвног Деловања. Зато што у мојим условима та научно заснована неактивност… Знам шта ћете ми све рећи против тога! И ја знам теорију. Али, овде нема никаквих теорија, овде је типично фашистичка пракса, овде звери сваког трена убијају људе! Овде је све потпуно бескорисно. Знања нема довољно, а злато губи вредност, јер касни.”

„Антоне”, рекао је дон Кондор. „Не падај у ватру. Верујем, да је ситуација у Арканару одиста изузетна, али сам исто тако убеђен, да немаш ни један једини конструктиван предлог.”

„Да”, сложио се Румата, „конструктивних предлога одиста немам. Али ми је јако тешко да се уздржавам.”

„Антоне”, рекао је дон Кондор. „На овој планети нас има две стотине и педесет. Сви се уздржавају, и свима је то јако тешко. Најискуснији живе овде већ пуне двадесет и две године. Они су овамо долетели као обични посматрачи. Њима је било забрањено да било шта уопште предузимају. Замисли то за трен: за-бра-ње-но у потпуности. Они не би имали права чак ни да спасу Будаха. Чак ако би Будаха газили ногама пред њиховим очима.”

„Не треба говорити са мном као са дететом”, рекао је Румата.

„Нестрпљиви сте као дете”, рекао је дон Кондор. „А потребно је да будете јако стрпљиви.”

Румата се тужно осмехнуо.

„А док будемо чекали”, рекао је, „одмеравали и оклевали, звери ће сваког тренутка уништавати људе.”

„Антоне”, рекао је дон Кондор, „у васиони има хиљаде планета, на које још нисмо стигли и на којима историја тече својим током.”

„Али ми смо ипак овамо стигли.”

„Да, стигли смо. Али зато, да бисмо помогли овом човечанству, а не због тога да бисмо утолили свој правични гњев. Ако си слаб — иди. Врати се кући. На крају крајева, ти одиста ниси дете и знао си на шта овде долазиш.”

Румата је ћутао. Дон Кондор, некако опуштен и наједном остарео, вукући мач за дршку, као штап, прошетао се поред стола, тужно климајући носем.

„Схватам све”, рекао је. „И сам сам све то преживео. Било је доба — то осећање немоћи и сопствене подлости ми се чинило најстрашнијим. Неки, слабији, лудели су од тога, њих су послали на Земљу и сада их лече. Петнаест година ми је било потребно, драги мој, да бих схватио шта је то најстрашније. Страшно је изгубити људски лик, Антоне. Упрљати душу, побеснети. Ми смо овде богови, Антоне, и морамо бити паметнији од богова из легенди, које овдашњи народ ствара некако по свом лику и подобљу. А крећемо се по ивици мочваре. Ако погрешимо — и паднемо у блато, читавог живота се нећемо опрати. Горан Ирукански је у ‘Историји Доласка’ написао: ‘Када је бог, спустивши се са неба, дошао народу из Питанских мочвара, ноге су му биле блатњаве’.”

„А за то су Горана и спалили”, мрачно је рекао Румата.

„Да, спалили су га. А то је речено о нама. Ја сам овде петнаест година. Ја сам, голупчићу мој, престао чак и да сањам Земљу. Некако сам, претурајући некакве папире, пронашао фотографију једне жене и дуго нисам могао да се сетим ко је она. Понекад са страхом постајем свестан тога да већ одавно нисам сарадник Института, да сам експонат музеја тог Института, генерални судија трговачке феудалне републике, и да у музеју постоји сала, у коју ме треба сместити. Ето то је оно најстрашније — удубити се у улогу. У сваком од нас се благородни нитков бори са комунаром. И све унаоколо помаже ниткову, а комунар је сам самцат — Земља је удаљена хиљаду година и хиљаду парсека.” Дон Кондор је заћутао, гладећи колена. „Тако је то, Антоне”, рекао је гласом, који је постојао све одлучнији. „Да останемо комунари.”

Он то не схвата. А како би и могао да схвати? Он је имао среће, он не зна шта је то сиви терор, шта је то дон Реба. Све, чему је он био сведок за петнаест година рада на овој планети, на овај или онај начин уклапа се у оквире базне теорије. И када му говорим о фашизму, о сивим јуришницима, о нацији малограђанштине, он то прихвата као емоције. „Не шалите се са терминологијом, Антоне! Терминолошка збрка може да има опасне последице.” Он никако не може да схвати, да је нормални ниво средњовековног зверства — срећан јучерашњи дан Арканара. Дон Реба је за њега — нешто налик на војводу Ришељеа, паметан и далековиди политичар, који брани апсолутизам од феудализма. Једино ја на целој планети видим страшну сенку, која се надноси над земљом, али управо ја и не могу да схватим чија је то сенка и зашто… И како да га убедим, када ће ме он, по очима му се то види, послати на Земљу да се лечим.

„Како живи поштовања достојни Синда?” упитао је. Дон Кондор је престао да га бургија погледом и прогунђао је: „Добро, захваљујем вам се.” После тога је рекао:

„Потребно је, на крају, да схватиш да ни ти, ни ја, и нико од нас неће видети опипљиве плодове свога рада. Ми нисмо физичари, ми смо историчари. Наша јединица времена није секунда, већ столеће, а дела наша — то чак није ни сетва, ми тек припремамо терен за сетву. А долазе ето понекад са Земље… ентузијасти, ђаво их однео… Спринтери краткога даха…”

Румата се саркастично осмехнуо и без неке посебне потребе почео да навлачи чизме. Спринтери. Да, спринтери су одиста постојали.

Пре десет година је Стефан Орловски, он је истовремено и дон Капада, командир чете самострелаца његовог императорског величанства, за време јавног погубљења осамнаест есторских вештица наредио својим војницима да отворе паљбу по џелатима, убио је царског судију и два судска пристава и дворска стража га је дигла на копља. Грчећи се у самртним мукама, викао је: „Па ви сте људи! Удрите их, удрите”, али га је мало ко чуо због урлања масе: „Ватре! Још ватре!…”

Отприлике у то исто доба, на другој хемисфери је Карл Розенблум, један од најистакнутијих зналаца сељачких ратова у Немачкој и Француској, а он је истовремено био и трговац вуном Пани-Па, дигао устанак муријских сељака, на јуриш је заузео два града и био убијен стрелом у потиљак, покушавајући да онемогући пљачке. Он је био још жив, када су по њега долетели хеликоптером, али није могао да говори и само је гледао око себе, са изразом кривца и ништа не схватајући, својим огромним плавим очима, из којих су непрекидно текле сузе…

А кратко време пре доласка Румате је одлично замаскиран пријатељ-конфидент кајсанског тиранина (Џереми Тариат, стручњак за историју земљишних реформи), наједном из чиста мира извршио дворски преврат, узурпирао власт, током пуна два месеца покушавао да наметне Златни Век, упорно не одговарајући на бесна питања суседа и Земље, стекавши на тај начин славу лудака, срећно избегао осам атентата, а на крају га је ухватила хитна служба сарадника Института и подморницом пребацила на острвску базу крај самог Јужног пола…

„Помисли само!” прогунђао је Румата. „Земља још уображава, да се најсложенијим проблемима бави нулта физика…”

Дон Кондор је дигао главу.

„Ох, коначно!” рекао је полугласно.

Почела су да топћу копита, бесно и продорно је зањиштао хумахарски ждребац, зачула се енергична псовка са јаким ируканским акцентом. У вратима се појавио дон Хуго, старији креветник његове светлости војводе Ируканског, дебео, румен, са кицошки уфитиљеним увис брковима, осмејком до ушију, малим, веселим очицама под коврџама кестењасте перике. И поново је Румата начинио покрет да појури, и загрли га, јер је то био Пашка; али се дон Хуго наједном упреподобио, на његовој задриглој физиономији појавио се сладуњав осмејак, лако се повио у појасу, принео капу грудима и истегао усне напред. Румата је бацио кратак поглед на Александра Васиљевича. Али, Александра Васиљевича није било. На клупи је седео Генерални судија и Чувар великих печата — раширивши ноге, ослонивши леву руку о бок, а десном се држећи за дршку свог позлаћеног мача.

„Јако сте закаснили, дон Хуго”, рекао је непријатним гласом.

„Извињавам се хиљаду пута!” повикао је дон Хуго елегантно се приближавајући столу. „Кунем се рахитисом мога војводе, одиста потпуно непредвиђене околности! Четири пута ме је заустављала патрола његовог величанства краља арканарског, и два пута сам морао да се тучем са неким пробисветима.” Кицошки је дигао леву руку, обавијену окрвављеном крпом. „Узгред буди речено, благородни донови, чији се то хеликоптер налази иза колибе?”

„То је мој хеликоптер”, свадљиво је рекао дон Кондор. „Немам времена за туче на путевима.”

Дон Хуго се пријатно осмехнуо и, узјахавши клупу као коња, рекао:

„И тако, благородни донови, принуђени смо да констатујемо да је високоучени доктор Будах на тајанствени начин нестао негде између ируканске границе и Прашуме Тешких Мачева…”

Отац Кабани је наједном почео да се мешкољи на свом лежају.

„Дон Реба”, рекао је прозуклим басом, не будећи се.

„Оставите Будаха мени”, очајнички је рекао Румата, „и ипак покушајте да ме схватите…”

2

Румата се тргао и отворио очи. Био је већ дан. Под прозорима на улици чула се ларма. Неко је, према свему војник, урлао: „Сто-ко! Олизаћеш то блато језиком!” (‘Добро јутро!’, помислио је Румата.) „Ћу-та-ти!… Кунем се леђима светог Мике, извешћеш ме из коже!” Други глас, груб и промукао бубњао је, да на тој улици треба гледати себи под ноге. „Пред јутро је пала кишица, а знате и сами када је улица поплочавана”… „Он ће ми још наређивати где да гледам!”… „Боље ме пустите, благородни доне, не држите ме за кошуљу.”… „Он ће ми још наређивати!” Зачуо се звонки тресак. Према свему, то је био већ други шамар — први је пробудио Румату. „Боље ме не туците, благородни доне…” бубњало је одоздо.

Познати глас али ко би то ипак могао да буде? Чини се да је то дон Тамео. Мораћу данас да му на картама на сваки начин вратим његово хамахарско кљусе. Одиста интересантно, да ли ћу икада почети да се разумем у коње? Истини за вољу треба признати да се ми, Румате Есторске, никада нисмо разумевали у коње. Ми одлично познајемо борбене камиле. Добро је што у Арканару готово уопште нема камила. Румата се протегао тако да је све почело да пуцкета, напипао крај узглавља уплетени свилени шнур и цимнуо га неколико пута. У унутрашњости куће зачуло се звоно. Дечак сигурно посматра свађу, помислио је Румата. Могао би да устане и обуче се и сам, али то би изазвало потпуно непотребне гласине. Почео је да ослушкује псовке под прозорима. Како је то само јак језик! Ентропија је невероватна. Да га само дон Тамео не убије… У последње време у граду су се појавиле јуначине, које су прогласиле да за благородну борбу имају само један мач, док други употребљавају специјално за уличну поган — а те погани се, захваљујући бригама дона Ребе, намножило нешто много у славном Арканару. Уосталом, дон Тамео није од таквих. Кукавица је наш дон Тамео, а и политичар је уз све то познат…

Одвратно је када дан почиње од дон Тамеа… Румата је сео, обухвативши колена рукама под раскошним, похабаним ћебетом. Појављује се некакво осећање оловне непробојности, човек просто жели да се скупи и размишља о томе, како смо слаби и ништавни пред околностима око нас…. На Земљи нам то такорећи и на памет не пада. Тамо смо сви ми здрави, самоуверени момци, који су прошли кроз психолошки тренинг и који су спремни на све. Имамо одличне нерве: умемо да не окрећемо главе када туку и убијају. Фантастично смо издржљиви: у стању смо да поднесемо логореје одиста нечувених кретена. Заборавили смо шта је то гадљивост, одговара нам чак и посуђе, које се обично даје псима да га лижу и после тога га тек, да би било лепше, бришу прљавом кецељом. Ми смо велики имперсонатори, чак и у сну не говоримо језицима Земље. Имамо оружје које никада не може да затаји — базну теорију феудализма, која је разрађена у тишини кабинета и лабораторија, на прашњавим ископинама, у солидним дискусијама…

Штета само, што дон Реба појма нема о тој теорији. Штета је само што психолошка припрема спада са нас као мастило, ми се бацамо у крајности, принуђени смо да се бавимо непрекидивим вежбама: „Стегни зубе и имај на уму да си замаскирани бог, да они не знају шта раде и да готово нико од њих није ни за шта крив и зато ти мораш да будеш стрпљив и све подносиш…” Испоставља се да се бунари хуманизма у нашим душама, за које нам се на Земљи чинило као да су без дна, празне одиста застрашујућом брзином. Свети Мика, па ми смо прави хуманисти тамо, на Земљи, хуманизам је био скелет наше природе, у клањању човеку, у нашој љубави према човеку ми смо стизали до антропоцентризма, а овде наједном хватамо сами себе како мислимо, да смо волели не Човека, већ само комунара, Земљанина једнаког нама… Све чешће и чешће ловимо сами себе да мислимо: „Па да ли су то уопште људи? Зар су они у стању да временом постану људи?” И тада се присећамо таквих као што су Кира, Будах, Арата Грбави, сећамо се изузетног барона Пампе и наједном се стидимо, а то је неуобичајено и непријатно, и што је најважније, не помаже…

Не треба мислити на то, помислио је Румата. Само не изјутра. Да бог да нестао, тај дон Тамео! У души се накупило доста беса, а човек нема где да га излије у таквој усамљености. Да, управо у усамљености! Ми, здрави, самоуверени, да ли смо икада мислили да ћемо се овде наћи у потпуној усамљености? Па у то једноставно нико не би ни поверовао! Антоне, другарчино, шта ти је сад наједном? Западно од тебе, на три сата лета одатле живи Александар Васиљевич, добричина, паметан човек, а источно — Пашка, седам година сте провели у истој клупи, веран, весели пријатељ. Шта ти је, шта си се раскиселио, Тошка? Штета је, разуме се, мислили смо да си чвршћи, али коме се то не дешава? Посао је врашки, схватамо то. Врати се ти на Земљу, одмори се, позабави се мало теоријом, а после ћемо већ видети…

А Александар Васиљевич је, узгред буди речено, најобичнији догматичар. Ако базна теорија не предвиђа постојање сивих („Ја, драговићу мој, за петнаест година рада таква одступања од теорије нешто нисам запазио…”), то значи да ми се сиви само привиђају. А ако ми се већ привиђају, онда су ми значи живци попустили и морам да одем на одмор. „Но добро, обећавам, погледаћу и сам, и известићу вас о свом мишљењу. Али за сада, дон Румата, молим вас; никаквих испада…” А Павел, пријатељ из детињства, ерудита, видите ли, зналац, прави извор информација, почео је да проучава паралелно историју две планете и лако је доказао да је сиви покрет у ствари само обичан наступ грађана против барона. „Уосталом, ових дана ћу навратити до тебе, погледати. На часну реч, некако ми је незгодно због Будаха…” Хвала и на томе! И — доста! Позабавићу се Будахом, када нико други за то није способан.

Високоучени доктор Будах. Прави Ируканац, велики лекар, коме војвода Ирукански умало није подарио племство, али се предомислио и одлучио да га стрпа у казамат. Највећи у Царству стручњак за лечење отровима. Аутор чувеног трактата ‘о травама и другим биљкама, тајанствено способним да служе као узрочник туге, радости и смирења, а исто тако о балама и соковима змија, паука и голо вепра ‘Y’, који иста та и многа друга својства поседују’. Човек, у то нема сумње предиван и прави интелектуалац, убеђени хуманиста и сребромрзац: целокупна његова имовина — то је врећа са књигама. Па коме си онда могао да будеш потребан, докторе Будах, у сумрачној непросвећеној земљи која је огрезла у крвавом тресетишту завера и користољубља!

Сматрајмо да си жив и да се налазиш у Арканару. Није искључено, разуме се, да су те ухватили и нападачи — варвари, који су се спустили са падина Црвеног Северног гребена. У том случају дон Кондор има намеру да се повеже са нашим пријатељем Шуштулетидоводусом, специјалистом за историју првобитних култура, који сада ради као врач — епилептичар код воде са именом које се састоји од четрдесет и пет слогова. Али, ако си ипак у Арканару, онда су најпре могли да те дограбе ноћни бандити Ваге Точка. И чак не да те дограбе, већ да те прихвате, јер би за њих главни добитак био твој пратилац, благородни дон који је све проћердао на картама. Али, било како било, они те неће убити. Вага Точак је сувише велика циција да би урадио тако нешто.

Могла је да те зароби и некаква будала барон. Без икакве зле намере, једноставно да гозбује са благородним сабеседником, поставио је стражу на путу и довукао у свој замак твог пратиоца. И ти ћеш седети у смрдљивој одаји са послугом, све док се донови не напију до бесвести и не растану се. У том случају ти такође ништа не прети.

Али, постоје још негде у Трулојарузи остаци потучене недавно сељачке армије дона Ксија и Перти Кичмењака, које сада тајно потпомаже сам орао наш дон Реба за случај да дође до могућих компликација са баронима. Е, они за поштеду не знају, и боље је на њих и не мислити. Постоји још и дон Сатарина, царски наследни аристократа, сто две године стар, који је потпуно излапео. Он је у племенском непријатељству са војводама Ируканским и повремено, поставши активан, почиње да хвата све, који прелазе ируканску границу. Он је јако опасан, јер када добије нападе холециститиса може да издаје таква наређења, да његове слуге не успевају ни да изнесу све лешеве из његових тамница.

И, на крају, оно најважније. Не најважније због тога, што је то најопасније, већ због тога, што је то истовремено и највероватније. Сиве патроле дона Ребе. Јуришници на великим путевима. Могао си да доспеш у њихове шапе случајно, и тада треба рачунати на прорачунатост и хладнокрвност пратиоца. Али шта да се ради ако се дон Реба заинтересује за тебе? Дон Реба има одиста неочекиване интересе… Његови шпијуни су могли да ти пошаљу патролу под командом сивог официра, племићког изрода — ситног поседника, и ти сада чамиш у каменој врећи под Веселом Кулом…

Румата је поново нестрпљиво повукао шнур. Врата спаваће собе су се отворила са одвратном шкрипом, ушао је дечак-слуга, мршав и натмурен. Звао се Уно, и његова судбина би могла да послужи као тема за баладу. Поклонио се крај прага, вукући по поду полураспаднуте ципеле, пришао постељи и ставио на сточић послужавник са писмима, кафом и комадом ароматичне коре за жвакање, која служи за јачање зуба и њихово чишћење. Румата га је љутито погледао.

„Реци ми, молим те, да ли ћеш икада подмазати та врата?”

Дечак је оћутао, гледајући у под. Румата је збацио ћебе, спустио голе ноге са постеље и пружио руку ка послужавнику.

„Јеси ли се данас умио?” упитао је.

Дечак се пребацио са једне ноге на другу и, ништа не одговоривши, кренуо по соби, сакупљајући разбацану одећу.

„Чини ми се да сам те упитао, да ли си се данас умио или ниси?” рекао је Румата, отварајући прво писмо.

„Водом грехе нећеш опрати”, прогунђао је дечак.

„Јесам ли можда благородан, да се умивам, шта ли?”

„А шта сам ти ја говорио о микробима?” рекао је Румата.

Дечак је ставио зелене панталоне на наслон фотеље и замахнуо палцем, терајући нечастивог.

„Три пута сам се ноћу молио”, рекао је. „Шта још треба да радим?”

„Будало”, рекао је Румата и почео да чита писмо.

Писала је дона Окана, дворска дама, нова фавориткиња дона Ребе. Предлагала му је да је те вечери посети ‘јер нежно тугује’. У постскриптуму је обичним речима било написано, шта у ствари очекује од тог сусрета. Румата није издржао — поцрвенео је. Бацивши као лопов поглед на дечака, промрмљао је: „Но, одиста…” О томе је требало размислити. Било му је одвратно да иде, а не ићи је било глупо — дона Окана је знала многе ствари. На душак је испио кафу и стрпао у уста кору за жвакање.

Следећи коверат је био од чврстог папира, жиг од печатног воска је био измрљан; видело се да је писмо отварано. Писао је дон Рипат, одлучни каријериста, поручник сиве чете галантеријаца. Распитивао се за његово здравље, изражавао своју увереност у победу сиве ствари и молио да му одложи плаћање дуга, позивајући се при томе на неважне околности. „Добро, добро…” промрмљао је Румата, одложио писмо, поново узео коверат и почео да га разгледа са интересовањем. Да, почели су стварно префињеније да раде. И то много префињеније.

У трећем писму му је нуђен двобој мачевима због дона Пифе, али је аутор писма пристајао да се одрекне изазова, ако дон Румата буде тако добар и пружи му доказе, да он; благородни Румата са доном Пифом нема никакве везе нити их је икада имао. Писмо је било стандардно: основни текст је писао калиграф, а у остављеним празнинама била су лошим рукописом исписана имена и рокови.

Румата је бацио писмо и почео да чеше изуједану комарцима леву руку.

„Но, дај да се умијем!” наредио је

Дечак је нестао из собе и убрзо се, улазећи у собу унатрашке, вратио, вукући по поду дрвени чабар са водом. После је нестао још једаред и довукао празан лавор и бокал.

Румата је скочио на под, смакао преко главе иструлелу, са финим ручним везом спаваћицу и бучно извукао из канија мачеве који су му висили крај узглавља. Дечак је за сваки случај стао иза фотеље. Пошто је десетак минута вежбао напад и одбрану, Румата је бацио мачеве у зид, нагао се над празан лавор и наредио: „Сипај!” Без сапуна је ишло тешко, али се Румата на то већ био навикао. Дечак му је сипао бокал за бокалом на леђа, на главу и гунђао при томе: „Код свих је како треба, нормално, као код осталих људи, само се код нас изводе разне керефеке. Где то може да се види да се човек у два суда умива. У забитом углу некакву посуду смислили… Сваки дан треба им дати чисти пешкир… А сами, видите ли, и не помоливши се, потпуно голи са мачевима скачу…”

Бришући се пешкиром, Румата је рекао поучно:

„Ја сам при двору, нисам ја тамо неки вашљиви барон. Дворанин мора да буде чист и лепо мирише.”

„Његово величанство нема друга посла до вас да мирише”, побунио се дечак. „Сви знају да се његово величанство даноноћно моли за нас, грешне. А дон Реба, он се уопште никада и не умива. Сам сам чуо, његов лакеј је причао.”

„Добро де, не гундај”, рекао је Румата, навлачећи најлонску мајицу.

Дечак је посматрао ту мајицу не одобравајући је. О њој се већ одавно говоркало међу араканском послугом. Али, ту Румата ништа није могао да уради из потпуно природне људске гадљивости. Када је облачио гаћице, дечак је окренуо главу на страну и начинио покрет уснама као да је пљувао на нечастивог.

Добро би било ипак унети у моду доњи веш, помислио је Румата. Али, на природан начин то је могло да се уради само преко жена, а Румата се у томе одликовао недозвољивом за извиђача разборитошћу. Каваљер и вртиреп, који је знао какво понашање доликује у престоници и који је био протеран у провинцију због двобоја из љубави, требало је да има у најмању руку једно двадесет љубавница. Румата је чинио одиста херојске напоре да одржи свој реноме. Половина његове агентуре, уместо да се бави правим послом, ширила је о и њему одвратне гласине, које су побуђивале зависти и одушевљење код аркаранске гардијске омладине. Десетине разочараних дама, код којих се Румата специјално задржавао читајући им стихове до дубоко у ноћ (трећа стража, братски пољубац у образ и скок са балкона у загрљај командира ноћне патроле, познатог официра), прекидајући једна другу причале су о правом престоничком стилу каваљера из метрополе. Румата се држао само захваљујући частољубивости тих глупавих и до одвратности развратних жена, али проблем доњег веша је остајао отворен. Нешто мало једноставније је било са марамицама! На првом балу Румата је извукао из манжете раскошну марамицу од чипке и њом обрисао усне. На следећем балу поносни гардисти су већ брисали ознојена лица великим и малим разнобојним комадима платна са везом и монограмима. А кроз месец дана су се већ појавили кицоши, који су на савијеним рукама носили читаве чаршаве, чији су се крајеви елегантно вукли по поду.

Румата је навукао зелене панталоне и белу кошуљу од батиста са испраним оковратником.

„Чека ли ме неко?” упитао је.

„Берберин чека”, одговорио је дечак. „И још два дона у салону седе, дон Тамео са доном Сера. Наредили су да им донесу вино и сада играју домине. Чекају вас на доручак.”

„Иди, позови бријача. Благородним доновима реци да ћу ускоро стићи. И не буди груб, разговарај уљудно…”

Доручак није био преобилан и после њега је остајало доста места за скори ручак. Послужено је печено месо, припремљено са разним травама, и укисељене псеће уши. Пили су пенушаво ируканско, густо црно есторско, бело соанско вино. Вешто транжирајући са два ножа овчију ногу, дон Тамео се жалио на дрскост најнижих класа. „Имам намеру да поднесем званичну белешку на највише име”, изјавио је. „Племство захтева да сељацима и битангама занатлијама буде забрањено да се појављују на јавним местима и улицама. Нека пролазе кроз дворишта и иза кућа. А у случајевима, када је појава сељака на улици неизбежна, на пример када донесе хлеб, месо и вино у благородне домове, нека за то добију специјалну дозволу министарства одбране круне.”

„Блистава глава!” усхићено је рекао дон Сера, пљуцкајући на све стране сок од меса. „А јуче, на двору…” И испричао је последњу новост. Пасија дона Ребе, госпођица Окана, неопрезно је стала краљу на болесну ногу. Његово величанство се ражестило и, обративши се дону Реби, нареди му да примерно казни преступницу. На то је дон Реба, и не трепнувши, одговорио: „Биће извршено, ваше величанство. Још ове ноћи!” „Тако сам се кикотао”, рекао је дон Сера, одмахујући главом, „да су ми на прслуку одскочиле две копче…”

Протоплазма, помислио је Румата. Обична прождрљива протоплазма која се множи.

„Да, благородни донови”, рекао је. „Дон Реба је — паметан човек…”

„Охо-хо”, рекао је дон Сера. „И те како! Блистава одиста глава!”

„Истакнути политичар”, рекао је дон Тамео значајно, „и са осећањем у глави.”

„Сада ми је чак чудно да се сетим”, наставио је Румата, смешкајући се пријатељски, „шта се све говорило о њему пре непуних годину дана. Сећате ли се, дон Тамео, како сте се оштроумно подсмевали његовим кривим ногама?”

Дон Тамео се загрцнуо и искапио пуну чашу ируканског вина.

„Не сећам се”, промрмљао је. „Па и какав од мене може да буде подсмешљивац…”

„Може, може”, рекао је дон Сера, прекорно одмахујући главом:

„И одиста!” узвикнуо је Румата. „Па ви сте присуствовали том разговору, дон Сера! Сећам се да сте се тако кикотали оштроумним поређењима дон Тамеа, да вам је у тоалету чак нешто и отпало.”

Дон Сера је поцрвенео и почео дуго и замуцкујући да се оправдава, при чему је стално лагао. Натуштени дон Тамео је навалио на јако есторско вино, и пошто он, по његовим сопственим речима ‘како је почео од прекјуче изјутра, тако до дана данашњег не може да се заустави’, њега су, када су изашли из куће, морали да придржавају са обе стране.

Дан је био сунчан, јасан. Обичан народ се мувао међу кућама, тражећи шта би могао да посматра, пиштала су и лармала деца, бацала блато, кроз прозоре су гледале лепушкасте грађанке у ноћним капицама, брзе служавке су снебивљиво трептале влажним очицама и расположење је лагано почело да се поправља. Дон Сера је вешто оборио са ногу неког сељака и само што није умро од смеха, посматрајући како се сељак батрга у бари. Дон Тамео је наједном констатовао да је наопако ставио мачеве, повикао је: „Станите!” и почео је да се врти на месту, покушавајући да се окрене унутар каишева. Дон Сери је поново нешто отпало са прслука. Румата је ухватио за ружичасто уво неку служавку која је туда трчала и замолио је да помогне дон Тамеу да се барем мало среди. Око благородних донова се одмах окупила маса бадаваџија, који су служавци почели да дају савете, од којих је ова поцрвенела као булка, а са прслука дон Сере почеле су да отпадају копче, дугмад и пређице. Када су на крају кренули даље, дон Тамео је почео на сав глас да саставља допуну својој белешци, у којој је указивао на неопходност ‘несврставања лепушкастих особа женског пола у сељаке и обичан народ’. Дон Сера је обнажио оба мача и изјавио да благородним доновима не приличи да обилазе разне ћупове, и да ће он себи пробити пут кроз ове кочије. Али, док је он нишанио, покушавајући да схвати где се завршава зид куће и почињу ћупови и лонци, Румата је ухватио точкове и окренуо кочије, ослободивши на тај начин пут. Бадаваџије, које су одушевљено посматрале шта се дешава, повикали су Румати троструко ‘ура’. Благородни донови су већ кренули даље, али се тада на прозору трећег спрата појавио дебели сиви трговац и почео да тороче нешто о неморалу дворана, са којима ће се ‘орао наш дон Реба ускоро обрачунати’. Морали су да се зауставе и упуте у тај прозор цео терет ноћних посуда из таљига. У последњи нокшир Румата је убацио два златника са профилом Пица Шестог и уручио га запањеном власнику таљига.

„Колико сте му дали?” упитао га је дон Тамео, када су кренули даље.

„Ситницу”, немарно је одговорио Румата. „Два златника.”

„Тако ми леда светог Мике!” узвикнуо је дон Тамео. „Богати сте! Хоћете ли да вам продам свог хамахарског ждрепца?”

„Добићу га од вас на коцки”, рекао је Румата.

„Па дабоме!” повикао је дон Сера и зауставио се. „Зашто не бисмо одиграли партију барбута?”

„Сада, овде?” упитао је Румата.

„А заљто да не?” упитао је дон Сера. „Не видим заљто благородни донови не би могли да се коцкају тамо где им то падне на памет!”

Тада је дон Тамео наједном пао. Дон Сера се споплео о његове ноге и такође пао.

„Сасвим сам заборавио”, рекао је. „Време је да пођемо на стражу.”

Румата их је дигао и повео, држећи их за лактове. Зауставио се пред огромном, мрачном зградом дона Сатарине.

„А како би било да навратимо код старог дона?” упитао је.

„Не видим разлога зашто три благородна дона не би навратила код старог дон Сатарине”, рекао је дон Сера.

Дон Тамео је отворио очи.

„Пошто смо у служби краља”, изјавио је, „ми смо дужни да стално гледамо у будућност. Дон Сатарина — то је већ пређена етапа. Напред, благородни донови. Морам да стигнем на своје стражарско место…”

„Напред”, сложио се Румата.

Дон Тамео је поново спустио главу на груди и више се није будио. Дон Сера је, савијајући прсте, причао о својим љубавним победама. Тако су стигли и до двора. У стражари је Румата са олакшањем положио дон Тамеа на клупу, а дон Сера је сео за сто, немарно одмакао од себе гомилу налога, које је потписао краљ и изјавио да је коначно дошло време да попију мало хладног ируканског вина. Нека домаћин докотрља буре, наредио је, а девојке (при томе је показао на гардисте-стражаре, који су се картали за другим столом), нека дођу овамо. Дошао је командант страже, поручник чете гардиста. Дуго је разгледао дон Тамеа и бацао поглед на дон Серу; када је дон Сера упитао: „Зашто су увенути сви цветови у тајанственом врту љубави?” закључио је да нема сврхе да их шаље на стражу. Нека за сада остану ту где су.

Румата је изгубио један златник картајући се са поручником, и поразговарао са њим мало о новим повезима и о начинима оштрења мачева. Приметио је, као узгред, да има намеру да оде код дон Сатарине, који има оружје старе производње, и био је јако огорчен, када је сазнао да је поштовања достојан велможа коначно сасвим полудео: још пре месец дана је пустио на слободу своје заробљенике, распустио своју дружину, а богату збирку средстава за мучење поклонио је државној благајни. Старац од сто и две године изјавио је да има намеру да остатак живота посвети добрим делима, и сада сигурно више неће дуго живети.

Опростивши се од поручника, Румата је изашао из двора и кренуо у луку. Ишао је, заобилазећи баре и прескачући рупчаге, пуне прљаве воде, безобзирно гурајући обичне људе који су буљили у њега, намигујући девојкама, на које је његова спољашност према свему остављала јак утисак, клањао се дамама, које су промицале у носиљкама, пријатељски се здравио са познатим дворанима и намерно није запажао сиве јуришнике.

Успут је навратио у Патриотску школу. Та школа је била основана на инсистирање дона Ребе пре две године, а за припремање војних и административних кадрова од синова ситних поседника и трговаца. Кућа је била од камена, савремено грађена, без стубова и барељефа, дебелих зидова, са уским, налик на пушкарнице прозорима, и полуовалним кулама по страни од главног улаза. У случају потребе, у кући је могла да се организује одбрана.

Уским степеницама Румата се попео на други спрат и, звецкајући мамузама по каменом поду, кренуо поред учионица у кабинет прокуратора школе. Из учионица се чуло брундање гласова, повици у хору. „Ко је краљ? Светло величанство. Ко су министри? Верни људи, који не изазивају никакве сумње…” „И бог наш творац, рекао је: ‘Проклећу!’ И проклео је…” „А ако се труба три пута зачује, расути се по двоје у ланац, спустивши при томе копља…” „…Када оптужени падне у несвест, саслушање треба одмах, не падајући у ватру, прекинути…”

Школа, помислио је Румата. Гнездо мудрости. Ослонац културе…

Он је, покуцавши, гурнуо ниска, засвођена врата и ушао у кабинет, мрачан и леден као подрум. У сусрет му је иза огромног стола, претрпаног папирима и прутевима за кажњавање, скочио дугајлија, сав некако угласт, ћелав, са очима које су упале дубоко у дупље, утегнут у узан сиви мундир са нашивцима министарства одбране круне. То је и био прокурор Патриотске школе, високоучени отац Кин — садиста — убица, који је отишао у монахе, аутор ‘Трактата о доставама’, који је привукао пажњу дон Ребе.

Немарно климнувши главом у одговор на увијени поздрав, Румата је сео у фотељу и пребацио ногу преко ноге. Отац Кин је остао да стоји, повијен у ставу учитиве пажње.

„Но, како стоје ствари!” упитао је Румата благонаклоно.

„Једне учене уништавамо, а друге обучавамо?” Отац Кин се искезио.

„Учени нису непријатељи краља”, рекао је. „Непријатељ краља је учени машталац, учени човек који је почео да сумња, учени човек који не верује! А ми овде…”

„Добро, добро”, рекао је Румата. „Верујем ти. Шта то пишеш? Читао сам твој трактат — корисна је то књига, али глупа. Како си то могао? Није то добро. Прокуратор!…”

„Нисам се трудио да запањим умом”, достојанствено је одговорио отац Кин. „Једино, што сам хтео да постигнем, то је да будем држави користан. Паметни нам нису потребни. Потребни су нам верни. И ми…”

„Добро, добро”, рекао је Румата. „Верујем ти. Но пишеш ли нешто ново или не?”

„Спремам се да поднесем на разматрање министру трактат о новој држави, пример за коју треба да буде Област Светог Ордена.”

„Шта ти је?” зачуди се Румата. „Све хоћеш у калуђере да нас стрпаш?…”

Отац Кин је стегао руке и нагао се напред.

„Дозволите да вам објасним, благородни доне”, ватрено је почео, олизавши усне. „Суштина је у нечем сасвим другом. Суштина се састоји у основним поставкама нове државе. Те поставке су једноставне, и има их само три: слепо веровање у непогрешивост закона, безусловно повиновање тим законима а такође стална присмотра над свима.”

„Хм”, рекао је Румата. „А зашто?”

„Шта то ‘зашто’?”

„Ипак си глуп”, рекао је Румата. „Но добро, нека буде, верујем ти. Шта сам оно хтео?.. Ах, да! Сутра ћеш примити два нова наставника. Зову се: отац Тара, поштовања достојан старац, бави се оном… космографијом, и брат Нанин, такође веран човек, јак је у историји. То су моји људи, и прими их са достојним поштовањем. Ево ти предујам.” Бацио је на сто врећицу која је зазвечала. „Твој део је — пет златника… Јеси ли схватио?”

„Да, благородни доне”, рекао је отац Кин. Румата је зевнуо и осврнуо се око себе.

„И одлично је што си схватио”, рекао је. „Мој отац је због нечега јако волео те људе и завештао ми је да средим њихов живот. Но, објасни ми, учени човече, одакле у благородном дону може да постоји таква приврженост ученим људима?”

„Можда су у питању некакве посебне заслуге?” почео је да претпоставља отац Кин.

„О чему ти то?” сумњичаво је упитао Румата. „Уосталом зашто да не? Да… Ћерка тамо нека згодна или сестра… Вина код тебе, разуме се, нема?”

Отац Кин је са изразом кривца раширио руке. Румата је узео са стола један од листића папира и једно време га држао пред очима.

„‘Проунапређивање’…” прочитао је. „Мудраци!” Испустио је лист на под и устао. „Пази, да их овде нека твоја учена банда не вређа. Ја ћу их једаред посетити, и ако случајно сазнам…” Принео је под нос оцу Кину песницу. „Но, добро, добро, не бој се, нећу…”

Отац Кин се закикотао са поштовањем, Румата му је климнуо главом и кренуо према вратима, парајући под мамузама.

На улици Премногоблагодарности навратио је у радњу са оружјем, купио нове обруче за каније, испробао пар ножева (бацао их је у зид, одмерио на длану — нису му се допали) а онда је севши на тезгу, поразговарао мало са власником, оцем Гауком. Отац Гаук је имао тужне добре очи и мале, бледе руке прекривене неопраним црним мрљама. Румата је мало поразговарао са њим о вредностима стихова Гурена, саслушао интересантан коментар уз стихове ‘Како лист увену и пада на душу…’ замолио га да му прочита нешто ново и, пожаливши мало заједно са аутором због изразито тужних строфа, издекламовао пред одлазак ‘Бити или не бити?’ — у свом преводу на ирукански језик.

„Свети Кика!” повикао је запањени отац Гаук, „чији су то стихови?”

„Моји”, рекао је Румата и изашао.

Навратио је у ‘Сиву радост’, попио чашу арканарске киселице, потапшао власницу по образу, преврнуо вешто мачем сточић државног доушника, који је буљио у њега, после тога отишао у удаљени угао и пронашао тамо брадатог човека са мастионицом око врата и у ритама.

„Здраво брате Нанине”, рекао је. „Колико си молби данас написао?”

Брат Нанин се збуњено осмехнуо, показавши при томе ситне, покварене зубе.

„Сада се молбе мало пишу, благородни доне”, рекао је. „Једни сматрају да нема сврхе молити, а други сматрају да ће у најближе време моћи да узму и сами без икакве молбе.”

Румата се нагао уз његово уво и испричао да је ствар са Патриотском школом сређена: „Ево ти два златника”, рекао је на крају. „Обуци се, упристоји се. И буди опрезнији… барем првих дана. Отац Кин је опасан човек.”

„Прочитаћу му свој ‘Трактат о гласинама’„, весело је рекао брат Нанин. „Хвала, благородни доне.”

„Шта све човек неће урадити у знак сећања на свог оца!” рекао је Румата. „А сада ми кажи, где бих могао да пронађем оца Тара?”

Брат Нанин је престао да се смешка и збуњено је почео да трепће.

„Јуче је овде дошло до тучњаве”, рекао је. „А отац Тара је мало више попио. И, уз све то, он је риђ… Сломили су му ребро.”

Румата је подригнуо од беса.

„То је несрећа!” рекао је. „И зашто тако много пијете?”

„Понекад је тешко уздржати се”, тужно је рекао брат Нанин.

„То је тачно”, рекао је Румата. „Но па шта, ево ти још два златника, чувај га.”

Брат Нанин се сагао, ловећи му руку. Румата се повукао за један корак.

„Но, но”, рекао је. „То није најбоља од твојих шала, брате Нанине. Да си ми здраво.”

У луци је заударало као нигде у Арканару. Заударало је на слану воду, слаткише, смолу, дим, ужеглу сланину, из таверни је допирао мирис чађи, печене рибе, киселог вина. У загушљивом ваздуху чуле су се псовке. На молу, у тесним пролазима између магацина, око таверни мувале су се хиљаде људи најчудноватијег изгледа: немарни морнари, надувени трговци, тужни рибар, трговци робовима, трговци женама, нафракане девојке, пијани војници, некакве нејасне наоружане личности, фантастични одрпанци са златним бразлетама на прљавим шапама. Сви су били узбуђени и љутити. По наређењу дон Ребе, већ трећи дан ниједан брод, ниједан чамац није могао да напусти луку. Крај докова су се поигравали зарђалим месарским сатарама сиви јуришници — пљуцкали су, безобразно и злурадо посматрајући гомилу људи. На блокираним бродовима, у групама по пет-шест, чучали су развијени, бакарне боје коже људи у крзну и са бакарним калпацима на глави — то су били најамници-варвари, који нису умели да се боре изблиза, али који су били страшни овако, посматрани из даљине, са својим дугачким цевима, из којих су издувавали отровне трнове. А иза праве љуме јарбола, на отвореном мору, црнеле су се замрле борбене галере краљевске флоте. Оне су повремено испуљтале огњене струје дима, које су озаривале море — палили су нафту да би преплаљили најамнике.

Румата је прољао поред царинске канцеларије, где су се пред затвореним вратима окупили натуштени морски вукови, који су узалудно очекивали дозволу да крену, пробио се кроз гомилу која је урлала, која је трговала чиме год је стигла (од робиња и црног бисера, па све до наркотика и дресираних паука), стигао до докова, бацио поглед на поређане у низу да би их сви видели, натекле на сунцу лешеве у морнарским јакнама, и направивши добар круг по ђубретом прекривеној ледини, ушао у смрдљиве улице лучке периферије. Ту је већ било много тише. У вратима сиромашних уџерица дремале су полунаге девојке, на раскрсници је лежао разбијене њушке пијани војник са изврнутим џеповима, поред зидова су промицале сумњиве фигуре бледих, ноћних физиономија.

Дању је овде Румата био по први пут и у први мах се зачудио што не привлачи ничију пажњу: пролазници су пијаним очима гледали или негде поред њега, или као кроз њега, иако су се померали у страну, правећи му пут. Али, када је скретао иза угла, сасвим се случајно окренуо и успео да примети како се петнаестак разнокалибарских глава, мушких и женских, кудравих и ћелавих, моментално увукло у врата, прозоре, пролазе. Тада је осетио чудновату атмосферу овог одвратног места, атмосферу можда не баш непријатељства или опасности, већ некаквог лошег, користољубивог интересовања.

Гурнувши раменом врата, ушао је у једну јазбину, у којој је у полумрачној сали дремао за шанком дугоноси старац са лицем мумије. Столови су били пусти. Румата је нечујно пришао шанку и већ хтео да старцу опали чвргу, у огроман нос, када је наједном запазио да заспали старац уопште не спава, већ да га кроз полуотворене капке пажљиво посматра. Румата је бацио на шанк сребрни новчић, и очи старца су се тог истог часа широм отвориле.

„Шта жели благородни дон?” пословно је почео да се распитује. „Траву? Прашак за шмркање? Девојку?”

„Не претварај се”, рекао је Румата. „Добро знаш зашто сам дошао овамо.”

„Ехе, па то је, према свему, дон Румата”, са необичним чуђењем повикао је старац. „А ја гледам, нешто ми је познато…”

Рекавши то, поново је спустио капке. Све је било јасно. Румата је обишао шанк и провукао се кроз уска врата у суседну собицу. Тамо је било тесно, мрачно и заударало је на нешто загушљиво и киселкасто. На средини, за високим пултом стајао је, сагавши се над папирима, збрчкани старији човек са пљоснатом црном капицом на глави. На пулту је чађио жижак, и у полумраку су се видела само лица људи, који су непокретно стајали крај зидова. Румата је, придржавајући мачеве, напипао столичицу крај зида и сео. Овде су владали посебни закони и посебна етикеција. На придошлицу нико није обратио ни најмању пажњу: када је дошао човек, значи да тако треба да буде, а ако не треба, онда ће бити довољан један миг и човек ће нестати. Тражи га после узалуд по целом свету… Збрчкани старац је приљежно шкрипутао пером; људи крај зидова су били непомични. Повремено је час један, час други од њих отегнуто уздисао. По зидовима, су, лупкајући невидљиво јурцали гуштери — мухоловци.

Непокретни људи крај зидова биле су вође банди — неке од њих је Румата већ одавно лично познавао. Саме по себи, те тупе животиње нису много вределе. Њихова психологија није била ништа сложенија од психологије средњег трговца. То су биле незналице, непоштени људи који су добро владали ножевима и кратким маљевима. А човек за пултом…

Звао се Вага Точак, и он је био свемогућ, поглавар који није знао за конкуренцију међу свим злочиначким снагама Мореуза — од Питанских блатишта на западу Ирукана, до поморских граница трговачке републике Соан. Њега су проклеле све три званичне цркве Империје због неумереног поноса, јер је себе називао млађим братом владара. Он је био командант ноћне армије од десет хиљада људи, поседовао је богатство од неколико стотина хиљада златника, а његова агентура је знала и најбрижљивије чуване тајне државног апарата. Последњих двадесет година четири пута је погубљиван, сваки пут пред великим бројем присутних; по званичној верзији, он се у том тренутку налазио истовремено у три најмрачније тамнице Империје, а дон Реба је не једном издавао наређења ‘која су се односила на то да државни злочинци и други зломишљеници шире легенде о такозваном Ваги Точку, који у ствари не постоји, а то значи да је легендаран’. Тај исти дон Реба је позивао код себе, по гласинама које су се шириле, неколико барона, који су имали јаке дружине и предлагао им награду: пет стотина златника за мртвог и седам хиљада златника за живог Вагу. Сам Румата је својевремено морао да утроши доста снаге и злата, да би успоставио контакте са тим човеком. Вага је изазивао у њему највеће могуће гађење, али понекад је био и јако користан, буквално незаменљив. Осим тога, Вага је јако интересовао Румату као научника. То је био одиста интересантан примерак у његовој колекцији средњовековних монструма, личност која је према свему, била без апсолутно икакве прошлости…

Вага је оставио перо, исправио се и рекао промукло:

„Ето тако, децо моја. Две и по хиљаде златника за три дана. А расходи су били хиљаду девет стотина деведесет и шест. Пет стотина четири мала, округла златника за три дана. Није лоше, децо моја, није лоше…”

Нико се није ни померио. Вага се удаљио од пулта, сео у угао и почео да трља суве дланове.

„Имам чиме да вас обрадујем, децо моја”, рекао је. „Времена наступају добра, богата… Али, мораћемо да запнемо. И то како само! Мој старији брат, краљ Арканарски, одлучио је да уништи све учене људе у његовој и мојој краљевини. Но па шта, он боље зна шта ради. Па и ко смо ми, да бисмо дискутовали о његовим високим одлукама? Али, корист од те његове одлуке можемо и морамо да извучемо. И, пошто смо ми његови верни ноћни поданици, ми свој мали удео нећемо испустити. Он то неће приметити, и неће се љутити на нас. Шта?”

Нико се није ни померио.

„Учинило ми се да је Пига уздахнуо. Да ли је то тачно Пига, сине мој?”

У помрчини су људи почели да се мешкоље и кашљуцају.

„Нисам уздисао, Вага”, рекао је груби глас. „Како бих и могао…”

„Не смеш, Пига, не смеш? Правилно! Сви сада треба да ме слушате, па чак и да престанете и да дишете. Сви ћете се ви разићи одавде и прихватити се тешког посла, и неће бити никог ко би могао да вас посаветује. Мој старији брат, његово величанство, устима министра свога дона Ребе обећао је за главе неких учених људи који су избегли и сада се скривају, велики новац. Ми морамо да му доставимо те главе и да га, старца, обрадујемо. А са друге стране, неки учени људи желе да се сакрију од гњева мог старијег брата и неће пожалити за то новаца. У име милосрђа и да бих олакшао душу мог старијег брата од бремена непотребних злочина, ми ћемо помоћи тим људима. Уосталом, касније, ако његовом величанству буду потребне и те главе, он ће их добити. Јефтино, јако јефтино…”

Вага је ућутао и опусиио главу. Низ његове образе су наједном потекле старачке споре сузе.

„А ја старим, децо моја”, рекао је, зајецавши. „Руке ми дрхте, ноге ми клецају, а памћење почиње да ме издаје. Заборавио сам, сасвим сам заборавио, да се међу нама у овој загушљивој, тесној гајби мучи благородни дон, кога се уопште не тичу наши рачуни. Отићи ћу ја. Отићи у покој. А сада, децо моја, да се извинимо благородном дону…”

Устао је и, тешко дишући се поклонио. Остали су такође устали и поклонили се, али са очигледном неодлучношћу па чак и страхом. Румата је буквално чуо како пуцкетају њихови тупи, примитивни мозгови у узалудном напору да схвате смисао речи и поступака тог згрбљеног старца.

Ствар је, разуме се, била јасна: разбојник је искористио још једну шансу, да обавести дон Ребу да ће ноћна армија у предстојећем програму радити заједно са свима. А сада, када је наступило време да се дају конкретни задаци, да се наводе имена и рокови операција; присуство благородног дона постајало је, благо речено, непријатно, и њему, благородном дону, предлагано је да брзо изложи своје послове и губи се напоље. Мрачан старац. Страшан. И зашто ли је само у граду? Јер, Вага никако не подноси градове.

„У праву си, поштовани Ваго”, рекао је Румата. „Немам времена. Али, ја сам тај који мора да се извини, јер ја тебе узнемиравам због једне ситнице.” Наставио је да седи, а сви су га слушали стојећи. „Десило се, ето, да ми је потребан твој савет… Можеш да седнеш.”

Вага се још једном поклонио и сео.

„Ево у чему је ствар”, наставио је Румата. „Пре три дана је требало да се у Кањону Тешких Мачева састанем са својим пријатељем, благородним доном из Ирукана. Али, састанак није одржан. Он је нестао. Знам сигурно да је ируканску границу прешао срећно. Да ли можда знаш нешто о његовој даљњој судбини?”

Вага дуго није одговарао. Бандити су шаптали и уздисали. После се Вага накашљао.

„Не, благородни доне”, рекао је. „Ми ништа не знамо о свему том.”

Румата је одмах устао.

„Захваљујем ти се, поштовани”, рекао је. Искорачио је на средину просторије и ставио на пулт врећицу са десет златника. „Остављам ти ово са молбом: ако којим случајем сазнаш нешто, обавести ме.” Додирнуо је капу. „Да си ми здраво.”

Крај самих врата се зауставио и немарно добацио преко рамена:

„Говорио си малочас нешто о ученим људима. Пала ми је на памет једна мисао. Осећам, да напором краља у Арканару кроз месец дана неће моћи ни свећом да се пронађе ни један једини иоле писменији човек. А ја у метрополи морам да оснујем универзитет, јер сам дао такав завет, ако се излечим од црне куге. Буди добар, када уловиш те књигочатце, обавести прво мене, а тек после тога дон Ребу. Може се десити да ћу одабрати пар од њих за универзитет.”

„То неће бити јефтино”, упозорио га је сладуњавим гласом Вага. „Роба је ретка, не остаје дуго у рафовима.”

„А част је још скупља”, високомерно је рекао Румата и изашао.

3

Тог Вагу би било, мислио је Румата, јако интересантно уловити и одвести на Земљу. Технички то не би било компликовано извести. То би могло да се уради и сада, овог часа. Шта би он радио на Земљи? Румата је покушао да замисли, шта би Вага радио на Земљи. У светлу собу са зидовима од огледала и ер-кондишном, у којој се осећа мирис четинара или мора, убачен је огроман, маљави паук. Паук се скупио уз светао под, грчевито почео да баца погледе око себе и — шта друго да ради? — постранце је кренуо у најтамнији кут, скупио се, претећи искезивши отровне чељусти. Разуме се, Вага би пре свега почео да тражи увређене. И, разуме се, најглупљи увређени човек би му се учинио сувише чист и некористан. Ојадио би се старац. Па би чак можда и умро. А уосталом, ко то зна! У томе и јесте ствар, што је психологија тих монструма — потпуно непозната шума. Свети Мика! Па снаћи се у њој је много теже, него у психологији нехуманоидних цивилизација. Сви њихови поступци могу се објаснити, али је врашки тешко те поступке предвидети. Да, можда би и умро од туге. А можда би се снашао, прилагодио, схватио шта је шта, и почео да ради као шумар на неком шумском газдинству. Јер, немогуће је да он нема неку ситну, неупадљиву страст, која му овде само смета, а која би тамо могла да постане суштина његовог живота. Чини се да воли мачке. У његовом брлогу, прича се, има их читав чопор, и специјални човек се брине за њих. И он том човеку за то чак и плаћа, иако је велика циција и мада би могао једноставно да га натера да то ради. Али, шта би он на Земљи радио са својим чудовишним частољубљем — сам бог то може да зна!

Румата се зауставио пред таверном и хтео да уђе, али је констатовао да му је нестао ћемер. Стајао је пред улазом потпуно збуњен (никако није могао да се навикне на такве ствари, иако му се то није једаред десило) и дуго је претурао џепове. Имао је укупно три врећице са новцем, по десет златника у свакој. Једну је добио прокурор, отац Кин, другу је дао Ваги. Трећа је нестала. Џепови су му били празни, са леве ногавице су педантно биле одрезане све златне алке, а са опасача му је нестао нож.

Тада је запазио да су се у близини зауставила два јуришника, да буље у њега и кезе зубе. Сарадник института би требало да пљуцка на тако нешто али благородни дон Румата Есторски се ражестио. За секунду је изгубио контролу над самим собом. Закорачио је према јуришницима, рука му се и нехотице дигла, стежући се у песницу. Према свему, лице му се језиво изменило, јер су се подсмешљивци одмах тргли и са скамењеним, као у паралитичара осмесима на лицима, улетели у таверну.

Тада се преплашио. Осетио је такав ужасан страх, какав је до тада осетио само један једини пут у животу, када је — у то доба још увек пилот свемирске летилице — осетио први напад маларије. Не зна се одакле је дошла та болест, али кроз два сата су га, шалећи се и смејући се излечили, али је он заувек запамтио потрес који је доживео, потпуно здрав, он који никада није био болестан при самој помисли да се у њему нешто покварило, да је постао рањив и да је изгубио власт над сопственим телом.

Па ја то нисам хтео помислио је. У мојим мислима није било ничег налик на то. Они нису ништа посебно радили — но, стајали су, кезили се… Веома су се глупаво кезили, али сам сигурно ужасно глупаво изгледао, када сам претурао сопствене џепове. Јер, умало их нисам убио, схватио је наједном. Да нису умакли, убио бих их. Сетио се како је сасвим недавно, за опкладу, једним ударцем мача расекао одозго до доле лутку, обучену у двоструки соански оклоп, и осетио како му по леђима прелазе жмарци… Сада би они лежали овде, као свињска трупла, а ја бих стајао са мачем у руци и не бих знао шта да радим… Ето ти и бога! Разбеснео се потпуно…

Наједном је осетио да га боле сви мишићи, као после неког тешког рада. Но-но, тихо је рекао самоме себи. Није то ништа страшно. Све је прошло. Једноставно — разбеснео си се. Моментална експлозија беса, и сада је већ све прошло. Ја сам ипак човек, и ништа животињско није ми туђе… То су једноставно живци. Живци и напетост последњих дана… А најважније — то је осећање сенке која се надноси над тебе. Не зна се чија је, не зна се одакле долази, али она се примиче и немилосрдно надноси над тебе…

Та неминовност се осећала у свему. И у томе, што су се сада јуришници, који су се до недавно скупљали уз касарне, носећи секире слободно шепурили средином улица, где су раније смели да се крећу само благородни донови. И у томе, што су из града нестали улични певачи, приповедачи, играчи, акробате. И у томе, што су грађани престали да певају песме политичке садржине, што су се јако уозбиљили и што су потпуно тачно знали, шта је неопходно чинити за корист државе. И у томе, што је изненада потпуно неочекивано била затворена лука. И у томе што је ‘побуњени народ’ уништио и спалио све радњице, које су продавале раритете — а то су била једина места у краљевини, где су могле да се купе или позајме књиге и рукописи на свим језицима Империје па чак и на древним, сада мртвим, језицима староседелаца Мореуза. И у томе што је украс града, светлуцава кула астролошке опсерваторије сада штрчала у плаво небо као црни, иструлели зуб, спаљена ‘случајним пожаром’. И у томе, што се потрошња алкохола за две последње године повећала четири пута — у Арканару, који је од вајкада био познат по незадрживом пијанству! И у томе што су се већ навикнуто заборављени, потлачени сељаци коначно закопали под земљу у својим Благодарним, Рајским вртовима и Ваздушним Пољупцима, не усуђујући се да изађу из земуница чак ни да би обавили најнеопходније пољске радове: И, на крају, и у томе, што се стари стрводер Вага Точак преселио у град, осећајући да може да се обогати… Негде у недрима двора, у раскошним одајама, где се краљ који је патио од подагре, који двадесет година није видео сунце бојећи се свега на овоме свету, син сопственог прадеде, слабоумно кикотао, потписујући једну за другом сурове наредбе, које су осуђивале на мучну смрт и најчеститије и најнекористољубивије људе, негде тамо је сазревао чудовишни чир који ће ако не данас, а оно сутра сигурно пући…

Румата се оклизнуо на кору од диње и дигао главу. Налазио се у улици Премного благодарности; у царству солидних трговаца, мењачница и мајстора-јувелира. По странама су се налазиле солидне и старинске зграде са трговинама и магазама, тротоари су овде били широки, а коловоз поплочан гранитним плочама. Обично су овде могли да се сусретну благородни и они богатији, али се сада у сусрет Румати кретала само густа гомила узбуђеног обичног народа. Румату су опрезно заобилазили, улагивачки га посматрајући, многи су му се за сваки случај и склањали. У прозорима горњих спратова промицала су дебела лица, радознало узбуђена. Негде напред се чуло заповеднички: „Но, пролази брже!.. Разиђи се!.. Но, брже!..” А у гомили су разговарали:

„У њима и јесте највеће зло, њих се највише и бој. На први поглед су мирни, доброћудни, поштовани, а ако мало боље погледаш — трговац, трговац, а у њему — отров горки!”

„Како су га само, ђавола… Ја сам се на то барем већ навикао, али, веруј ми, и мени се смучило када сам видео…”

„А шта је њима… То су момци! Срце човеку да заигра! Такви неће издати.”

„А можда не би требало баш тако? Ипак је човек, живо биће… Но, ако је грешан — казни га, поучи, а зашто све ово?”

„Окани се ти тога!. Ти би могао и мало тише: као прво, људи су око нас…”

„Домаћине, домаћине! Сукно није лоше, даће га, неће се ценкати, ако притиснете… Само брже треба, јер ће иначе поново Пакинове пословође све дограбити…”

„А ти сине, што је најважније, не сумњај. Поверуј, то је оно најважније. Ако власти тако поступају — онда значи да знају шта раде…”

Поново су неког убили, помислио је Румата. Пожелео је да скрене и обиђе место, одакле је долазила гомила, и одакле су допирали повици да људи пролазе и разиђу се. Али, није скренуо. Само је прешао шаком по коси, да прамен, који му је пао на чело, не прекрије камен на златном обручу. Камен у ствари није био камен, већ објектив предајника, а обруч није био обруч, већ радио-станица. Историчари на земљи су видели и чули, све, што је видело и чуло две стотине и педесет извиђача на девет континената планете. И зато су извиђачи били обавезни да гледају и слушају.

Подигавши главу и раширивши у страну мачеве, да би качио што више људи, кренуо је право на људе средином коловоза, и људи који су му долазили у сусрет брзо су се склањали, правећи му пролаз. Четири набијена носача са нафраканим лицима пренела су кроз улицу сребрнасту носиљку. Иза завесе се промолило лепо, ледено лице са исцртаним трепавицама. Румата је скинуо капу, поклонио се. То је била дона Окана, садаљња љубавница орла наљега, дона Ребе. Угледављи згодно каваљера, она му се машталачки и значајно осмехнула. Човек би могао, не размишљајући се много, да наведе имена најмање двадесетак благородних донова, који би, доживевши такав осмејак, потрчали код жена и љубавница са радосном вешћу: „Сада нека ме се сви чувају, све ћу сада купити и продати, на све ћу их подсетити! Такви осмејци су — ствар ретка и покаткад непроцењиво вредна. Румата се зауставио, пратећи погледом носиљку. Треба се одлучити, помислио је. Треба се коначно одлучити… Најежио се при помисли на то колико ће га то стајати. Али, потребно је! Потребно… Одлучено је, помислио је, свеједно другог пута нема. Вечерас. Дошао је до радње са оружјем, у коју је навраћао тог јутра да би погледао ножеве и саслушао стихове, и поново се зауставио. Значи у томе је… Значи, ти си дошао на ред, добри оче Гауче…”

Гомила се већ била разишла. Врата радње била су одваљена са шарки, прозори разбијени. У вратима је стајао, ослонивши се ногом о рагастов, огроман јуришник у сивој кошуљи. Други јуришник, нешто нижи растом, чучао је крај зида. Ветар је ваљао по улици изгужване, исписане листове папира.

Огроман јуришник стрпао је прст у уста, олизао га, после га извукао и пажљиво погледао. Прст је био крвав. Јуришник је уловио Руматин поглед и доброћудно продахтао:

„Уједа, стрвина, као хрчак…”

Други јуришник се брзо насмејао. То је био некако безбојан, блед момак, несигуран, бубуљичавог лица, одмах се видело: новајлија, гад, штене…

„Шта се овде десило?” упитао је Румата.

„Скривеног књигочатца смо укебали”, нервозно је проговорило штене.

Људескара је поново почео да сиса прст, не мењајући позу.

„Мирно!” тихо је наредио Румата.

Штене је брзо скочило и дограбило секиру. Људескара се прво замислио, али је коначно ипак спустио ногу и усправио се.

„Каквог то књигочатца?” упитао је Румата.

„Не знам”, рекло је штене. „По наређењу оца Цупика…”

„Но, и шта? Јесте ли га ухватили?”

„Управо тако! Јесмо!”

„То је добро”, рекао је Румата.

То одиста уопште није било лоше. Времена је још имао. Нема ничег вреднијег од времена, помислио је. Један сат вреди живота, а читав дан је непроцењив.

„И где сте га стрпали? У кулу?”

„А?” збуњено је упитало штене.

„Питам, је ли сада у Кули?”

На бубуљичавом лицу се разлио несигуран осмејак. Људескара је почео да рже. Румата се брзо окренуо. Тамо, на другој страни улице, као врећа од крпа, на пречки је висио леш оца Гаука. Неколико клинаца у ритама га је, раширених устију посматрало из дворишта.

„Сада не стиже баш свако у Кулу”, доброћудно је просиктао иза леђа људескара. „Сада се код нас то ради брзо. Дограбиш га за уво и — поведеш у шетњу…”

Штене је поново почело да рже. Румата га је слепо погледао и лагано прешао преко улице. Лице тужног песника било је црно и непознато. Румата је спустио поглед. Само су му руке биле познате, дугачких, танких прстију, избрљаних мастилом…

Сада не одлазе из живота,

Сада из живота одводе,

И чак ако и неко

Зажели, да другачије буде,

Немоћан и невешт,

Опустиће слабе руке,

Не знајући где је срце хоботнице,

И има ли хоботница срце…

Румата се окренуо и кренуо даље. Добар, слаби Гаук… Хоботница има срце. И ми знамо где се оно налази. И то је најстрашније од свега, мој мирни, беспомоћни друже. Ми знамо где се оно налази, али ми не можемо да га расечемо, не проливши при томе крв хиљаде преплашених, омамљених, заслепљених људи, који не знају шта је то сумња. А њих је тако много, јако много, неупућених, разједињених, разбеснелих од вечитог, незахвалног рада, понижених, неспособних да се уздигну изнад помисли на један грош више у џепу… И њих је још немогуће научити, ујединити, усмерити, спасти од самих себе. Рано се, прерано, на читава столећа прерано дигла у Арканару сива гомила, она неће наићи на отпор, и преостаје само једно једино: спасти оне малобројне, које могу да се спасу. Будаха, Тару, Нанина, но, још једно десетак, па можда и двадесетак…

Али већ и сама помисао на то, да је на хиљаде других, можда и мање талентованих, али исто тако поштених, одиста благородних људи осуђено на погибију изазивала је у грудима ледену хладноћу и осећање сопствене подлости. Повремено је то осећање постајало тако оштро, да се свест мутила, и Румата је као на јави видео леђа сиве стоке, озарене Ијубичастим одсјајима пуцњева, и унакажену животињским ужасом неприметну, бледу физиономију дон Ребе и Веселу Кулу, која се рушила у саму себе… Да, то би било одиста дивно. То би био прави посао. Право макроскопско деловање. Али после… Да, они у Институту су у праву. После би наступило оно неизбежно. Крвави хаос у земљи. Ноћна армија Гаве, која излази на површину, десет хиљада главосеча насилника, убица, развратника које су одбациле све цркве; хорде варвара бакарне боје коже, које се спуштају са планина и уништавају све живо, од беба до стараца: огромне масе ослепелих од ужаса сељака и грађана, које јуре у шуме, у планине, у пустиње; и твоје присталице — весели људи, смели људи! — који парају један другом стомаке у суровој борби за власт и за право да владају митраљезом после твоје, неизбежно насилне, смрти… И та одвратна смрт долази — из чаше вина, коју ти даје најбољи пријатељ, или од стреле из самострела, која је зазвиждала иза твојих леђа, иза неке тешке завесе. И скамењено лице онога, ко ће бити послат са Земље да те замени и који ће затећи ову земљу, обезљуђену, заливену крвљу, како догорева у пожарима, у којој ће све, све морати изнова да се ствара…

Када је Румата гурнуо ногом врата своје куће и ушао у велелепан, запуштени хол, био је мрачан као облак. Муга, згрбљени слуга са четрдесетогодишњим лакејским стажом, седи, најежио се када га је угледао и само је посматрао, увукавши главу у рамена, како млади газда скида са себе капу, кабаницу и рукавице, баца на клупу опасаче са мачевима и пење се у своје одаје. У салону је Румату чекао дечак Уно.

„Нареди да донесу ручак”, зарежао је Румата. „У кабинет.”

Дечак се није ни померио са места.

„Тамо вас чекају”, туробно га је известио.

„Ко то?”

„Некаква девојка. А можда је и дона. По понашању као да је девојка — љубазна је, а одевена је благородно… Лепа је.”

Кира, помислио је Румата нежно и са олакшањем. Ох, како је то дивно! Како је само осетила, драга моја… Постојао је мало затворених очију, усредсредујући мисли.

„Да је отерам, шта ли?” пословно је упитао дечак.

„Будала си”, рекао је Румата. „Даћу ти ја — ‘отерати’. Где је?”

„Па у кабинету”, рекао је дечак, невешто се осмехујући.

Румата је брзим кораком кренуо у кабинет.

„Нареди да донесу ручак за двоје”, наредио је успут. „И пази, не пуштај никога! Нека дође и сам краљ, или ђаво, па макар то био и сам дон Реба…”

Била је у кабинету, седела је са ногама подвијеним под себе у фотељи, ослоњена о песницу, и расејано прелиставала ‘Трактат о гласинама’. Када је ушао, тргла се, али јој није дао да устане, притрчао је, загрлио и забио нос у њену раскошну, миришљаву косу, мрмљајући: „На време си дошла, Кира… На време!”

У њој није било ничег посебног. Девојка као све девојке осамнаест година стара, прћастог носа; отац — помоћник писара у суду, брат — наредник код јуришника. А нико није хтео да се ожени њоме, јер је била риђокоса, а риђокосе у Арканару нико није волео. Зато је била зачуђујуће тиха и стидљива, ничег у њој није било од личних, раскошних малограђанки, које су биле на цени у свим класама. Није личила ни на дворске лепотице, које су сувише рано и за цео живот сазнавале у чему је смисао женске судбине. Али, умела је да воли, као што сада воле на Земљи — мирно и не обазирући се ни на шта…

„Зашто си плакала?”

„А зашто си ти тако љут?”

„Не, реци ти мени, зашто си плакала?”

„После ћу ти већ испричати. А твоје очи су сасвим преморене… Шта се то десило?”

„После. Ко те је увредио?”

„Нико ме није увредио. Одведи ме одавде.”

„Свакако.”

„Када ћемо отићи?”

„Не знам, драга моја. Али, обавезно ћемо отићи.”

„Далеко?”

„Далеко, јако далеко.”

„У метрополу?”

„Да… у метрополу. Код мене.”

„Је ли тамо лепо?”

„Фантастично лепо. Тамо нико и никада не плаче.”

„То се не дешава.”

„Да, разуме се. То се не дешава. Али ти тамо никада нећеш плакати.”

„А какви су тамо људи?”

„Као ја.”

„Сви су такви?”

„Нису сви. Има и бољих.”

„То се не дељава.”

„Управо се то и дељава!”

„Заљто ми је тако лако да ти верујем? Отац никоме не верује. Брат говори да су сви свиње, само су једни прљави, а други нису. Али, ја им не верујем, а теби увек верујем…”

„Волим те…”

„Причекај… Румата… Скини обруч… Говорио си ми да је то грешно…”

Румата се збуњено насмејао, смакао са главе обруч, ставио га на сто и прекрио књигом.

„То је божје око”, рекао је. „Нека се затвори…” Подигао ју је у наручје. „То је јако грешно, али када сам са тобом, није ми потребан бог. Зар не?”

„Истина је”, рекла је тихо.

Када су сели за сто, печење се већ било охладило, а вино се, које је било донето са леда, угрејало. Дошао је дечак Уно, и нечујно корачајући, како га је учио стари Муга, кренуо поред зидова, палећи свећњаке, иако је још било светло.

„То је твој роб?” упитала је Кира.

„Не; он је слободан дечак. Он је диван дечак, само је велика циција.”

„Новац треба бројати”, приметио је Уно, не окрећући се.

„Тако и ниси купио нове чаршаве?” упитао га је Румата.

„А шта ће”, рекао је дечак. „И стари су још добри…”

„Слушај, Уно”, рекао је Румата. „Не могу читавих месец дана да спавам на истим чаршавима.”

„Хе”, рекао је дечак. „Његово величанство по пола године спава, и не жали се…”

„А уље”, рекао је Румата, намигујући Кири, „уље у лампама? Зар је оно бесплатно, шта ли?”

Уно се за трен зауставио.

„Па госте имате”, рекао је на крају одлучним гласом.

„Видиш какав је!” рекао је Румата.

„Добар је”, озбиљно је рекла Кира. „Воли те. Дај да га поведемо са собом.”

„Видећемо”, рекао је Румата.

Дечак га је сумњичаво упитао:

„А где то? Никуда ја нећу кренути.”

„Отићи ћемо тамо”, рекла је Кира, „где су сви људи као дон Румата.”

Дечак се замислио и презриво рекао: „У рај, шта ли, за благородне?”… После се подсмешљиво насмејао и изашао из кабинета, вукући по поду исцепане папуче. Кира га је посматрала.

„Диван дечак”, рекла је. „Мргодан је као неко мече. Доброг имаш пријатеља.”

„Сви моји другови су добри.”

„А барон Пампа?”

„Одакле га знаш?” зачудио се Румата.

„А ти ни о коме другоме ништа и не причаш. Од тебе стално чујем једно те исто — барон Пампа па барон Пампа.”

„Барон Пампа је одличан друг.”

„Како то: барон а друг?”

„Хоћу да кажем да је добар човек. Јако добар и весео. И много воли своју жену.”

„Хоћу да се упознам са њим… Или ме се стидиш?”

„Не, не стидим се. Само, иако је добар човек, ипак је барон.”

„А…” рекла је.

Рамата је одмакао тањир.

„А ти ми ипак реци зашто си плакала. И зашто си дотрчала сама. Зар је то паметно трћати сама по улицама?”

„Нисам више могла да останем код куће. Више се тамо никада нећу вратити. Могу ли да будем служавка код тебе? Бадава.”

Румата се насмејао кроз кнедлу која му се стегла у грлу.

„Отац сваки дан преписује доставе”, наставила је са мирним очајем у гласу. „А папири, са којих их преписује, сви су крвави. Добија их у Веселој Кули. И зашто си ме само научио да читам? Свако вече, свако вече… препише један записник са мучења — и пије… Како је то само страшно, страшно!… ‘Ево’, каже, ‘Кира — наш сусед-калиграф је учио људе да пишу. Шта мислиш, ко је он? Под мучењем је признао да је вештац и ирукански шпијун. И коме сада човек’, каже он, ‘може да верује? Ја сам’, каже, ‘и сам од њега писменост учио.’ А када брат дође из патроле — пијан као тресак, руке му све у сасушеној крви… ‘Све ћемо’, каже ‘поклати до дванаестог претка уназад…’ Оца саслушава, зашто си, каже, писмен… Данас је са пријатељима довукао у кућу неког човека… Тукли су га, све су крвљу испрљали. А он је већ престао и да кука. Не могу више тако, нећу да се вратим боље ме убиј!…”

Румата је стајао крај ње, милујући је по коси. Гледала је у једну тачку блиставим, сувим очима. Шта је могао да јој каже? Узео ју је у наручје, однео на отоман, сео поред ње и почео да јој прича о кристалним храмовима, о веселим вртовима који се простиру на много миља без трулежи, комараца и ђубрета, о чаршаву-оружју, о летећим теписима-авионима, о чаробном граду Лењинграду, о својим пријатељима — људима поноситим, веселим и добрим, о дивној земљи за седам мора, иза седам гора, која се чудновато зове — Земља… Слушала га је тихо и пажљиво и само се све ћвршће прибијала уз њега, када је под прозорима на улици — гррум, грррум, гррум — одјекивао бат војничких чизама.

Имала је она чудесну особину: свето је и некористољубиво веровала у добро. Испричај такву бајку сељаку-робу — он ће се сумњичаво насмејати, обрисаће рукавом уста и отићи без и једне једине речи, бацајући само повремено погледе на доброг, трезног, али — ех, какве ли несреће! — блескастог благородног дона. Ако би почео да прича тако нешто дон Тамеу или дон Серију — не би га ни саслушали до краја: један би заспао, а други би, подригнувши, рекао: „То је”, рећи ће, „јако бла-го-родно, а како је тамо што се тиче жена?…” А дон Реба би га саслушао до краја пажљиво, а када би га саслушао, дао би миг јуришницима, који би брзо дограбили благородног дона за лактове и изврнувши их на леђа, сазнали би тачно, од кога се то благородни дон таквих бајки наслушао и коме је већ успео да их све исприча…

Када је заспала, смиривши се, пољубио ју је у мирно, уснуло лице, прекрио зимским капутом са крзненим оковратником и на прстима изашао, притворивши за собом врата која су одвратно зашкрипала. Прошавши кроз мрачан дом, сишао је у собу за послугу и рекао, гледајући некуда поврх глава које су се повиле пред њим:

„Узео сам управитељицу. Зове се Кира. Живеће горе, код мене. Собу, која се налази до кабинета, сутра пажљиво средити. И управитељицу слушати као мене.” Прешао је погледом по слугама: да се можда неко не цери. Нико се није церио, слушали су га са дужним поштовањем. „А ако неко почне да брбља на улици, језик ћу му ишчупати!”

Завршивши свој говор, постојао је још неко време да би био уверљивији, а онда се окренуо и поново попео у своје одаје. У салону, по чијим је зидовима висило зарђало оружје, у коме се налазио чудноват, изгрижен црвима намештај, стао је крај прозора и, гледајући напоље, наслонио се челом на хладно, мрачно стакло. Зачули су се ударци прве страже. У прозорима преко пута палили су светиљке и затварали капке, да не би привлачили пажњу бандита и злих духова. Било је тихо, само је једном, негде тамо доле, ужасним гласом заурлао пијанац — или су га свлачили, или је покушавао да провали у туђа врата.

Најстрашније од свега су биле те вечери, мучне, једноличне, без и једног зрачка светлости. Мислили смо да ће то бити вечита борба; језива и победоносна. Сматрали смо да ћемо увек моћи да сачувамо јасне представе о добру и злу, о непријатељу и пријатељу. И мислили смо све у свему правилно, само многе ствари ипак нисмо узели у озбир. На пример, овакве вечери нисмо могли ни да замислимо, иако смо тачно знали да ће постојати…

Негде доле зачуо се звекет метала — почеле су да се покрећу резе, припремајући се за ноћ. Куварица се молила светом Мики, да јој пошаље било каквог мужа, само да буде човек самосталан и са разумевањем. Стари Муга је зевао, машући око себе палцем. Слуге у кухињи су испијале вечерње пиво и оговарале, а Уно им је, док су му се пресијавале очи, пуне једа, говорио као одрастао: „Докле ћете језике да чешете, пастуви једни…”

Румата се удаљио од прозора и почео да се шетка по салону. То је безнадежно, помислио је. Нема такве снаге, која би могла да их истргне из уобичајеног круга брига и представа. Може им се дати све. Човек би могао да их пресели у најсавременије зграде од стакла и обучи их јонским процедурама, и ипак ће се они увече окупљати у кухињи, играти карте и подсмевати се суседу, кога туче жена. И за њих неће постојати бољи провод. Што се тога тиче дон Кондор је у праву: Реба је — глупост, ситница у поређењу са огромним традицијама, правилима постојања која озарују столећа, која су доступна и најглупљем међу најглупљима, а која ослобађају од потребе да човек мисли и интересује се за било шта. А дона Ребе неће бити, сигурно, чак ни у школском програму. ‘Ситан авантуриста у доба јачања апсолутизма’.

Дон Реба, дон Реба! Није висок, али није баш ни мали растом, није дебео, а није ни сувише мршав. Коса му није ни сувише густа, а није ни ћелав. И покрети му нису нагли, али није ни спор, лице му је неупадљиво, личи на хиљаде лица истовремено. Учтив је, галантан према дамама, пажљив саговорник, а уз све то и не блиста неким посебним мислима…

Пре три године изронио је из некаквих убуђалих подрума дворске канцеларије, ситан, неприметан чиновничић, који је желео свакоме да угоди, блед, чак некако сивкаст. После је тадашњи први министар наједном био ухапшен и погубљен, под мучењем је подлегло неколико полуделих од ужаса становника који ништа нису схватали, и као да је на њиховим лешевима израстао као огромна бледа печурка тај чврст, непоштедан геније осредњости. Он није нико. Он је без порекла. То није снажан ум при слабом господару, који даје цео свој живот идеји борбе за уједињење земље а у име аутократије. То није среброљубац-привремени човек, који мисли само на злато и жене, који убија и десно и лево од себе власти ради и који влада да би убијао. Шапуће се такође да он и није никакав дон Реба, да је дон Реба — сасвим други човек, а да је овај бог зна ко, вукодлак, двојник, подметнута личност…

Ма шта предузимао, све је пропадало. Напујдао је један на други два утицајна рода у краљевству, да би их ослабио и да би отпочео широки напад на племство. Али, родови су се помирили, уз звецкање чаша проглашен је вечити савез и од краља је отет огроман комад земље, који је одувек припадао Тоцовима Арканарским. Објавио је рат Ирукану, сам је повео армију према граници, утопио је у мочварама и изгубио по шумама, препустио је све судбини и побегао назад, у Арканар. Захваљујући напорима дон Хуга, за чије постојање није ни знао, успео је да извојује од војводе Ируканског мир — по цени два гранична града, а после је краљ морао да испразни до дна већ ионако празну благајну, да би се борио против сељачких устанака који су обузели целу земљу. За такве неуспехе би било који други министар био обешен за ноге на врху Веселе Куле, али је дон Реба на неки начин остао на власти. Укинуо је министарства образовања и благостања, увео министарство одбране круне, уклонио је са владајућих положаја племство и малобројне научнике, коначно уништио привреду, написао трактат ‘О животињској суштини сељака’, и, на крају, пре годину дана организовао ‘одбрамбену гарду’ — ‘Сиве чете’. Иза Хитлера су се налазили монополи. Иза дона Ребе није стајао нико, и било је очигледно да ће га јуришници на крају крајева појести као муву. Али, он је наставио да окреће и врти, да чини једну глупост за другом, извлачио се као да се трудио да превари самога себе као да није знао ни за шта друго до за параноични Задатак — да уништи културу. Као и Вага Точак, он је био без икакве прошлости. Пре две године је сваки племић са презиром говорио о ‘ништавном граду, који је преварио господара’, али зато сада, ма ког аристократу упитао, свако ће се прогласити рођаком министра одбране круне по мајчиној линији.

А сада му је због нечега био потребан Будах. Поново глупост. Поново некаква подвала. Будах је — књигочатац. Књигочатце на колац. Бучно, са помпом, да сви знају. Али, нема ни буке ни помпе. Значи, потребан му је живи Будах. А зашто? Није Реба ваљда баш толико глуп, да би се надао да ће успети да натера Будаха да ради за њега? А можда је ипак и глуп? А можда је дон Реба једноставно глупав и срећан интригант, који у ствари ни сам не зна шта хоће, и који лукавог израза лица чини глупост за глупошћу на очиглед свих? Смешно, три године га посматрам и до сада још нисам успео да схватим шта је он у суштини. Уосталом, ако би он посматрао мене, он такође ништа не би схватио. Јер све може да буде посреди, то је оно најинтересантније! Базна теорија конкретизује само основне облике психолошке усмерености, а у самој ствари тих облика има исто колико и људи, на власти се може наћи било ко! На пример, човечуљак, који се целог живота бавио тиме како да понизи и повреди своје суседе. Пљувао је у туђе лонце са чорбом, подметао срчу у туђе сено. Њега ће, разуме се, смаћи, али ће он успети да се довољно напљује, напакости, нарадује… А њега се не тиче, што у историји о њему неће остати ни трага, и што ће његови даљњи потомци лупати главом, покушавајући да уврсте његово понашање под развијену теорију и историјске доследности.

Сада ми није до теорије, помислио је Румата. Знам само једно: човек је објективни носилац разума; све, што смета човеку да развија разум је — зло, и то зло се мора уклонити у најкраћем могућем року и на било који начин. Било који? Да ли баш на било који?… Не, сигурно ипак не баш на било који. Или ипак на било који? Жутокљунац! — помислио је о себи. — Треба се одлучити. Раније или касније мораће да се одлучи.

Наједном се сетио доне Окане. Ето и одлучи се, сада, помислио је. Почни управо од тога. Ако се бог прихвата тога да чисти нужник нека онда не мисли да ће му прсти остати чисти… Осетио је гађење при помисли на оно што га очекује. Али, то је ипак боље него убијати. Ђубре је боље од крви. На прстима је, да не пробуди Киру, ушао у кабинет и тамо се пресвукао. Почео је да врти у рукама обруч са отпремником, и одлучно га стрпао у фиоку свога стола. После је затакао у косу иза десног увета бело перо — симбол страствене љубави, опасао мачеве и пребацио преко рамена најбољу кабаницу. Већ доле, померајући резе, помислио је: а ако сазна дон Реба, биће то крај доне Окане. Али, било је већ касно да се врати.

4

Гости су се већ били скупили, али дона Окана се још није појављивала. Крај позлаћеног сточића са закускама су пијуцкали, савијајући леђа и истичући своје дебеле стражњице, краљевски гардисти, прослављени двобојима и сексуалним успесима. Крај камина су се кикотале мршаве дамице у годинама, које су биле неупадљиве и које је управо због тога узела дона Окана за своје доушнице. Оне су седеле у близини, на ниским сточицама, а пред њима су се мувала три старца на танким ногама које су се непрекидно покретале — то су били чувени кицоши из доба прошлог регенства, последњи зналци већ одавно заборављених анегдота. Сви су знали да без тих стараца ниједан салон није у ствари салон. На средини сале стајао је, раширивши ноге у дубоким ципелама на шнирање дон Рипат, веран и доста паметан Руматин агент, поручник сиве чете трговаца, са огромним брцима и без било каквих принципа. Забивши огромне црвене руке за опасач, слушао је дон Тамеа, који је нејасно излагао нови пројекат умирења сељака у корист трговачке касте, и повремено покретао брк у страну дона Сере, који је лутао од зида до зида очигледно тражећи врата. У углу, бацајући око себе погледе упозорења, два чувена сликара-портретиста јела су усољеног крокодила, а поред њих је у прозорској ниши седела старија жена у црнини — то је била дадиља, коју је дон Реба поставио уз дона Окану. Она је гледала право испред себе строгим погледом, повремено се нагињући целим телом напред. По страни од осталих коцкали су се једна личност краљевске крви и секретар соанског посланства. Личност краљевске крви је претеривала, секретар се стрпљиво смешкао. То је у салону био једини човек који се бавио некаквим послом: прикупљао је материјал за следећи извештај посланства.

Гардисти крај сточића поздравили су Румату бодрим повицима. Румата им је пријатељски намигнуо и обишао госте. Поклонио се старцима-кицошима, поделио неколико комплимената доушницама које су се одмах загледале у бело перо за његовим уветом, потапшао личност краљевске крви по дебелим леђима и кренуо према дон Рипату и дон Тамеу. Када је пролазио поред прозорске нише, дадиља је поново начинила покрет као да ће да падне, и запахнуо га је мирис вина.

Када је угледао Румату, дон Рипат је извукао руке иза опасача, лупио потпетицама, а дон Тамео је повикао полугласно:

„Јесте ли то ви, драги мој пријатељу? Како је то дивно што сте дошли јер сам већ изгубио сваку наду…” Као лабуд са прострељаним крилом што тужно диже главу према

звезди… „Колико сам се само досађивао… Да није било драгог дон Рипата, умро бих од досаде!”

Осећало се да се дон Тамео отрезнио за ручак, али ипак није успео да се заустави.

„Тако значи?” зачудио се Румата, „цитирамо бунтовника Цурена?”

Дон Рипат се одмах скупио и бесно погледао дон Тамеа.

„Ехе…” изговорио је дон Тамео, збунивши се. „Цурена? А зашто, у ствари?… Па да, ја то у ироничном смислу, уверавам вас, благородни донови! Јер, ко је то Цурен? Низак, незахвални демагог. И хтео сам само да подвучем…”

„Да овде нема, доне Окане”, прихватио је Румата, „и да вам је досадно без ње.”

„Управо сам то и хтео да подвучем.”

„Узгред буди речено, где је она?”

„Чекамо је сваког часа”, рекао је дон Рипат, и удаљио се, поклонивши се.

Доушнице су, на исти начин отворивши уста, не одвајајући погледа посматрале бело перо. Старци-кицоши су се тихо церекали. Дон Тамео је на крају такође приметио перо и почео да трепће.

„Мој пријатељу!” зашаптао је. „Шта ће вам то? Јер, сваког часа може да дође дон Реба… Истина, данас га овде не очекују, али ипак…”

„Нећемо о томе”, рекао је Румата, нестрпљиво се осврћући. Хтео је да се све то што пре заврши.

Гардисти су се већ приближили са чашама.

„Тако сте бледи…” шаптао је дон Тамео. „Схватам вас, љубав, страст… Али, свети Мика! Држава изнад свега… И то је опасно, на крају… Увреда осећања…”

На његовом лицу се нешто променило, и он је почео да се повлачи, удаљава, непрекидно се клањајући. Румату су опколили гардисти. Неко му је пружио пуну чашу.

„За част и краља!” рекао је један гардиста.

„И за љубав”, додао је други.

„Покажите јој шта је то гарда, благородни Румата”, рекао је трећи.

Румата је узео чашу и наједном је угледао дона Окану. Стајала је у вратима, хладећи се лепезом, и нежно њишући раменима. Да, била је одиста привлачна! Са раздаљине гледана била је чак и лепушкаста. Уопште није била Руматин тип, али је она, у то није било сумње, била јако згодна, та глупа, похотљива кокошка. Огромне плаве очи без и трунке мисли и топлине, нежне, више него искусне усне, раскошно, вешто и пажљиво обнажено тело… Гардиста за Руматиним леђима, очигледно не могавши да се уздржи, гласно је цмокнуо устима. Румата му је, не гледајући га, стрпао у руке чашу и дугачким корацима кренуо према дона Окани. У салону су престали да их посматрају и почели су да говоре о ситницама.

„Очаравајући сте”, промрмљао је Румата, дубоко се клањајући и звецкајући мачевима. „Дозволите ми да будем крај ваших ногу… Да као ловачки пас легнем крај ногу наге и равнодушне лепотице…”

Дона Окана је прекрила лице лепезом и лукаво почела да чкиљи очима.

„Ви сте одиста јако смели, благородни доне”, проговорила је. „Ми, бедне провинцијалке, нисмо у стању да се успротивимо таквом притиску…” Имала је дубок, мало промукао глас. „На жалост, преостаје ми само да отворим врата тврђаве и пустим победника…”

Румата се, зашкргутавши зубима од стида и беса, поклонио још дубље. Дона Окана је спустила лепезу и повикала:

„Благородни донови, забављајте се! Дон Румата и ја ћемо се одмах вратити! Обећала сам да ћу му показати своје нове ируканске тепихе…”

„На напуштајте нас на дуго, чаробнице!” проблејао је један од стараца.

„Лепотице!” сладуњавим гласом је проговорио други старац. „Вило!”

Гардисти су почели да звецкају мачевима. „Одиста, уста му нису глупа…” разумљиво је проговорила краљевска личност. Дона Окана је узела Румату за рукав и повукла га за собом. Већ у ходнику, Румата је чуо како је дон Сера увређеним гласом рекао: „Не видим зашто благородни дон не би погледао ируканске тепихе…”

На крају ходника дона Окана се изненада зауставила, загрлила Румату око врата и промукло стењући, што је требало да означава незадрживу страст, упила му се у усне. Румата је престао да дише. Вила је оштро мирисала помешаним мирисима неопраног тела и есторских парфема. Усне су јој биле вреле, мокре и лепљиве од слаткиша. Са великим напором је покушао да јој одговори на пољубац, и то му је према свему и успело да учини, пошто је дона Окана поново почела да стење и обиснула му се на рукама затворених очију. То је трајало читаву вечност. Но, сада ћу ти показати, уличарко, помислио је Румата и стегао је у загрљај. Нешто је пукло, или корсет или ребра, лепотица је жалостиво запиштала, запањено отворила очи и почела да се отима, трудећи се да се ослободи. Румата је брзо пустио руке.

„Гаде…” тешко дашћући, рекла је одушевљено. „Само што ме ниси поломио…”

„Горим од љубави”, рекао је са изразом кривца.

„И ја колико сам те само чекала! Хајдемо што пре.” Повукла га је за собом кроз некакве ледене, мрачне просторије. Румата је извукао марамицу и кришом избрисао уста. Сада му је све ово изгледало глупаво. Потребно је, помислио је. А зар је мало тога потребно?.. Овде се нећеш извући само разговорима. Свети Мика, зашто се они на двору никада не купају? Но, то је одиста темперамент. Када би барем дон Реба бануо… Вукла га је ћутке, у једном даху, као што мрав вуче за собом мртву гусеницу. Осећајући се као последњи идиот, Румата је почео да лупета нешто о брзим ножицама и пурпурним уснама — дона Окана се само церила. Угурала га је у јако загрејани будоар, који је одиста цео био прекривен теписима, бацила се на огроман кревет и, забацивши се на јастуцима, почела да га посматра влажним, хиперастеничним очима. Румата је стајао као стуб. Будоар је смрдео на стенице.

„Предиван си”, прошаптала је. „Дођи овамо. Како сам те само дуго чакала!”

Румата је затворио очи, осетио мучнину. По лицу су му, голицајући, га, текле капљице зноја. Не могу, помислио је. У вражју матер сва та информација… Лисица… Мајмунче… То је противприродно, прљаво… Ђубре је боље од крви, али ово је горе од ђубрета!

„Зашто гњавите, благородни доне?” пискавим гласом повикала је дона Окана. „Дођите овамо, чекам вас!”

„До ђа-во-ла…” промукло је рекао Румата. Скочила је и притрчала му.

„Шта је са тобом? Пијан си?”

„Не знам”, успео је да исцеди из себе. „Загушљиво ми је.”

„Да наредим да донесу лаворче?”

„Какво лаворче?”

„Но, ништа, ништа… Проћи ће све то…” Прстима који су се тресли, почела је да раскопчава прслук. „Предиван си…” мрмљала је убрзано дишући. „Али, неодлучан си као неки новајлија. Никада не бих ни помислила… То је предивно: кунем се светом Баром!”

Морао је да је дограби за руке. Посматрао је одозго на доле и видео њену неуредну косу која се пресијавала од лака, овална гола напудерисана рамена малене, љубичасте уши. Лоше је, помислио је. Ништа неће испасти од свега овога. А штета, она би морала нешто да зна… дон Реба говори у сну… Он је води на саслушања, она много воли саслушања… Не могу…

„Но?” рекла је Ијутито.

„Ваши теписи су предивни”, рекао је гласно. „Али, време је да кренем.”

У први мах га није схватила, а после јој се лице искривило од беса.

„Како се само усуђујеш”, просиктала је, али је он већ леђима напипао врата, искочио у ходник и брзо почео да се удаљава. Од сутра престајем да се умивам, помислио је. Овде човек мора да буде брав, а не бог!

„Мерин!” викала је за њим. „Жена! На колац те треба…”

Румата је отворио неки прозор и искочио у врт. Једно време је стајао под дрветом, удишући хладан ваздух. После се сетио блесавог белог пера, истргао га, бесно згужвао и бацио. Пашки такође ништа не би пошло за руком, помислио је. Никоме не би ништа успело. „Да ли си сигуран?”… „Да, сигуран сам.”… „Онда не вредите ни пребијене паре!”… „али, мука ми је од свега тога!”… „Експеримента се не тичу твоја преживљавања. Ако не можеш — не прихватај се тога.”… „Ја нисам животиња!”… „ако Експеримент захтева, онда треба постати и животиња.”… „Експеримент то не може да захтева.”… „Као што видиш, може.”… „А онда!”… „Шта онда?”… „Онда… Онда… Добро, сматраћемо да сам лош историчар.” Слегао је раменима. „Потрудићемо се да постанемо бољи. Научићемо да се претварамо у свиње…”

Била је скоро поноћ, када се вратио кући. Не скидајући се, само опустивши пређице, сручио се на отоман у салону и заспао као мртав.

Пробудили су га негодујући повици Уна и доброћудно урлање у басу:

„Губи се, губи вучићу, јер ћу ти иначе уво откинути!”

„Па спавају, када вам кажем!”

„Шиц одавде, не мотај ми се под ногама!”

„Забрањено је када вам се каже!”

Врата су се отворила, и у салон је улетео огроман, као животиња Пех, барон Пампа дон Бау, црвених образа, белих зуба, са брчићима уфитиљеним напред, у плишаној беретки нахереној на страну и раскошној љубичастој кабаници, испод које се нејасно светлуцао оклоп. За њим се вукао Уно, који се ухватио барону за десну ногавицу.

„Бароне!” повикао је Румата, спуштајући ноге са отомана. „Одакле ви у граду, пријатељу стари? Уно, остави барона на миру!”

„Одиста, ретко досадан дечак”, гунђао је барон, приближавајући се раширених руку. „Биће нешто од њега. Колико тражите за њега? Уосталом, отом потом… Дајте да вас прво загрлим!”

Загрлили су се. Барон је укусно мирисао на прашњави пут, коњски зној и смешни мирис разних вина.

„Видим да сте такорећи потпуно трезни, драги мој пријатељу”, огорчено је рекао. „Па уосталом, ви сте увек трезни. Срећник!”

„Седите, драги мој”, рекао је Румата, „Уно! донеси нам мало више есторског вина!”

Барон је дигао огроман длан.

„Ни једну једину кап!”

„Ни капљице есторског? Уно, не треба есторско, доноси ируканско!”

„Не треба уопште вино!” туробно је рекао барон. „Не пијем.”

Румата је сео.

„Шта се то десило?” узнемирено је упитао. „Да се нисте којим случајем разболели?”

„Здрав сам као бик. Али те проклете породичне сцене… Краће речено, посвађао сам се са баронесом — и тако сам сада овде.”

„Посвађали са баронесом! Ви! Доста, бароне, какве су то сада шале?”

„Замислите само! И сам као да сам у некој магли. Сто двадесет миља сам прешао на коњу као у магли!”

„Мој драги”, рекао је Румата, „одмах ћемо узјахати коње и кренути у Бау.”

„Али мој коњ се још није одморио!” успротивио се барон. „И, уз све то, хоћу да је казним!”

„Кога то?”

„Баронесу, ђаво је однео! Јесам ли ја или нисам, коначно, мушкарац? Она је, видите ли, незадовољна пијаним Пампом, нека онда види какав је он када је трезан! Пре ћу овде да иструлим од воде, него што ћу се вратити у замак…”

Уно је натмурено рекао:

„Реците му да ми не чупа уши…”

„Гу-би се, вучићу!” доброћудно је загрмео барон. „И донеси пиво! Ознојио сам се и морам да надокнадим губитак течности.”

Барон је надокнађивао губитак течности читавих сат и по, и мало се нацврцкао. У паузама између гутљаја, приповедао је Румати своје непријатности. Неколико пута је проклињао те пијанице суседе, који су се навадили да долазе у замак. Долазе од раног јутра, наводно у лов, а после не успеш ни да јекнеш — а већ су сви пијани и уништавају намештај. Почну да се мувају по целом замку, све прљају, вређају послугу, убијају псе и пружају лош пример младом баронету. После одлазе својим кућама, а ти, пијан као трупац, остајеш насамо са баронесом…

На крају свог приповедања барон се потпуно изнервирао и чак је затражио да му донесу есторско вино, али се тргао и рекао:

„Румата, пријатељу мој, идемо одавде. лмате сувише богате подруме!.. Хајдемоте!”

„Али где?”

„Зар то није свеједно — где? Но, ако ништа друго, а оно у ‘Сиву Радост’…”

„Хм…” рекао је Румата. „А шта ћемо да радимо у ‘Сивој Радости’?”

Једно време је барон ћутао, бесно чупкајући брк. „Но, како то — шта?” рекао је коначно. „Чак је и чудновато… Једноставно ћемо поседети, поразговарати…”

„У ‘Сивој Радости’?” упитао је Румата са сумњом у гласу.

„Да. Схватам вас”, рекао је барон. „То је ужасно… Али ипак, хајдемо. Овде стално осећам жељу да пијем есторско вино!”

„Дајте ми коња”, наредио је Румата и отишао у кабинет да узме предајник.

Кроз неколико минута су раме уз раме јахали уском улицом, погруженом у најгушћу тмину. Барон је, живнувши мало, наглас причао како су прекјуче убили вепра, говорио о задивљујућим особинама младог баронета, о чуду у манастиру светог Тике где је отац игуман родио из бедра дечака шест палаца великог… При томе није заборављао да се забавља. Повремено је урлао као вук, кокодакао и лупао камџијом у затворене капке.

Кад су стигли до ‘Сиве Радости’, барон је зауставио коња и дубоко се замислио. Румата је чекао. Јарко су били обасјани прљави прозори крчме, топтали су ногама привезани коњи, лењо су се међусобно псовале нафракане девојке, које су седеле на клупи под прозорима, двојица слугу су једва докотрљале кроз врата огромно буре, покривено мрљама шалитре. Барон је туробно рекао:

„Сам… Страшно је и да помислим да се цела ноћ налази преда мном и да сам — сам!.. И она је тамо сама…”

„Не будите огорчени мој пријатељу”, рекао је Румата. „Јер, са њом је баронет, а са вама сам ја.”

„То је нешто сасвим друго”, рекао је барон. „Ви ништа не схватате, драги мој. Сувише сте млади и лакомислени… За вас је сигурно задовољство да посматрате ове уличарке…”

„А зашто и не би?” успротивио се Румата, радознало посматрајући барона. „По моме мишљењу, пријатне девојке.”

Барон је одмахнуо главом и саркастично се осмехнуо.

„Ено, оној што стоји”, рекао је гласно, „стражњица виси. А она што се сада чешља, уопште и нема стражњицу… то су краве, у најбољем случају краве. Сетите се само баронесе! Какве руке, каква грација! Какав ход, драги мој!”

„Да”, сложио се Румата. „Баронеса је одиста предивна. Хајдемо одавде.”

„А где?” тужно је рекао барон. „И зашто?” На лицу му се одједаред појавила одлучност. „Не, драги мој, никуда нећу кренути одавде. А ви како хоћете.” Почео је да силази са коња. „Иако би ми било криво, ако бисте ме овде оставили самога.”

„Разуме се да ћу остати са вама”, рекао је Румата. „Али…”

„Никаквих ‘али’„, прекинуо га је барон.

Добацили су поводце слуги који им је притрчао гордо, прошли поред девојака и ушли у салу. Овде човек није могао ни да дише. Пламичци светиљки су се једва пробијали кроз маглу испарења, као у огромном и јако прљавом амаму. На клупама за дугачким столовима су пили, јели, заклињали се, смејали, плакали, љубили се, певали непристојне песме ознојени војници у раскопчаним мундирима, поморске скитинице у шареним прслуцима на голом телу, жене са једва покривеним грудима, сиви јуришници са секирама међу ногама, занатлије у нагорелим ритама. Са леве стране се у магли назирао шанк, где је власник, седећи на посебном узвишењу међу огромним бурадима, управљао читавим ројем вештих слугу лопова, а са десне стране се као јарки правоугаоник светлео улаз у чисту половину — за благородне донове, поштоване трговце и сиве официре.

„На крају крајева, зашто не бисмо нешто и попили?” љутито је упитао барон Пампа, дограбио Румату за рукав и кренуо према шанку, у узан пролаз међу столовима, ударајући посетиоце шиљцима на свом оклопу. Крај шанка је дограбио из руку власника огроман бокал, којим је овај разливао вино у кригле, ћутке га осушио до дна и изјавио да је сада све пропало, да му преостаје само једна једина ствар — да се провесели како треба. После се окренуо према газди и гласно га упитао да ли у тој његовој установи постоји место где би благородни људи могли пристојно и скромно да проведу време. Власник је почео да га уверава да управо у његовој установи такво место постоји.

„Одлично!” величанствено је рекао барон и добацио газди неколико златника. „Донесите за мене и овог дона овде све најбоље што имате, и нека нас служи не некаква балава вртирепка, већ поштовања достојна жена у годинама!”

Газда је сам испратио благородне донове у чисту половину. Ту је људи било мало. У углу се мрачно веселило друштво сивих официра — четири поручника у тесним мундирима и два капетана у кратким кабаницама са нашивцима министарства одбране круне. Крај прозора се за ускогрлим бокалом досађивало неколико аристократа са лицима киселим од разочарења. У њиховој близини се сместило друштванце осиромашених у искрзаним оделима и закрпљеним кабаницама. Они су малим гутљајима пили пиво и сваки час се освртали око себе.

Барон се сручио за слободни сто, бацио поглед на сиве официре и прогунђао: „Ах, ни овде човек да се отараси гадова…” Али, тада је једна жена у годинама и са кецељом донела прво јело. Барон је подригнуо, извукао иза појаса нож и почео да се весели. Ћутке је прождирао огромне комаде печене срнетине, гомиле маринираних шкољки, брда морских ракова, читаве зделе салата и мајонеза, заливајући све то читавим језерима вина, пива, ракије и вина помешаног са пивом и ракијом. Сиромашни донови су по један и по двојица почели да се селе за његов сто, и барон их је дочекивао јуначким поздравом руке и брундањем однекуд из желуца.

Наједном је престао да једе, забленуо се у Румату избуљених очију и загрмео шумским гласом:

„Одавно нисам био у Арканару, благородни пријатељи! И, морам вам поштено рећи, овде ми се нешто не допада.”

„А шта то, бароне?” са интересовањем је упитао Румата, глођући пилеће крило.

На лицима осиромашених донова без новца видела се пажња пуна поштовања.

„Реците ми, пријатељи!” проговорио је барон, бришући замашћене руке о крајеве кабанице. „Реците ми, благородни донови! Од када је то у престоници његовог величанства краља такав поредак, да потомци најдревнијих родова Империје не могу ни корак да начине, а да не налете на разне тамо трговце и месаре?”

Донови без новца су се загледали и почели да се одмичу. Румата је бацио поглед у угао, где су седели сиви. Тамо су сви престали да пију и почели да посматрају барона.

„Морам вам рећи у чему је ствар, благородни донови”, наставио је барон Пампа. „То је све због тога, што сте се ви овде преплашили. Ви их подносите због тога, што их се бојите. Ето, ти се на пример, бојиш!” заурлао је, загледавши се у најближег сиромашног дона без новца. Овај се удаљио бледог и киселкастог израза лица. „Кукавице!” дрекнуо је барон. Бркови су му се накострешили.

Али, од сиромашних донова користи није било никакве. Они очигледно нису хтели да се туку, они су једноставно хтели да се напију и наједу.

Тада је барон пребацио ногу преко клупе, стегао песницом десни брк и, уперивши поглед у угао, где су седели сиви официри изјавио:

„А ја се, ето ни ђавола не бојим! Ја тучем сиви олош где год налетим на њега!”

„Шта то тамо лупета она пивска бачва?” гласно је упитао сиви капетан издуженог лица.

Барон се задовољно осмехнуо. Бучно је устао од стола и попео се на клупу. Румата је дигавши веђе, узео друго крило и почео да га глође.

„Ехеј, ви тамо, сиви подлаци!” заурлао је барон. дерући се, као да су официри били удаљени од њега читаву врсту. „Знајте да сам пре три дана ја, барон Пампа дон Бау, задао вашима много прпе! Схватате ли, драги мој”, обратио се Румати однекуд испод таванице, „пили смо отац Кабани и ја једне вечери у мом замку. Наједном је дотрчао мој коњушар и известио ме да је банда сивих почела да демолира крчму ‘Златна Потковица’. Моју крчму, на мојој родној земљи! Наредио сам: ‘На коње!’ и правац тамо. Кунем се мамузама, била их је тамо читава банда, једно двадесетак! Ухватили су неку тројицу, напили се као свиње… А ти трговчићи не умеју ни да пију… и почели су све да разбијају и ломе. Ухватио сам једног од њих за ноге и почело је! Терао сам их све до Тешких Мачева… Крви је било, нећете поверовати драги мој до колена, а колико је секира остало…”

На томе је прича барона била прекинута. Капетан издуженог лица је замахнуо руком, и тежак нож за бацање је лупио о баронов оклоп.

„Одавно је требало тако!” рекао је барон и извукао из канија огроман мач дворукаш.

Са неочекиваном за њега лакоћом скочио је на под, мач је као светла трака зафијукао кроз ваздух и пресекао кровну греду. Барон је опсовао. Таваница се нахерила, на главе је почела да се осипа прашина.

Сада су сви били на ногама. Сиромашни донови без новца залепили су се уз зидове. Млади аристократи су се попели на столове, да би боље видели. А сиви су се, истуривши испред себе копља, постројили у полукруг и малим, ситним корацима кренули на барона. Само је Румата остао да седи, размишљајући са које би стране баронове могао да стане, а да не доспе под ударац његовог мача.

Широко сечиво је злослутно фијукнуло, описујући светлуцаве кругове над бароновом главом. Он је нечим подсећао на теретни хеликоптер са ротором који се окретао на земљи.

Опколивши га са три стране, сви су били принуђени да се зауставе. Један од њих је не размишљајући стао леђима окренут Румати и Румата га је, сагавши се преко стола, дохватио за оковратник, бацио на леђа у тањире са огрисцима и лупио ивицом длана испод увета. Овај је само затворио очи и смирио се. Барон је повикао.

„Прекољите га, благородни Румата, а ја ћу докрајчити остале.”

Све ће их поубијати, незадовољно је помислио Румата.

„Слушајте”, обратио се свима. „Нећемо да кваримо једни другима веселу ноћ. Нећете моћи да се одржите против нас. Баците оружје и губите се одавде.”

„Ето ти на”, љутито се успротивио барон „А ја желим да се тучем! Нека се туку и они! Туците се, ђаво вас однео!”

Са тим речима кренуо је на сиве, убрзавајући стално окретање мача. Сиви су се повлачили, све блеђих и блеђих лица. Они очигледно никада у животу нису видели теретни хеликоптер. Румата је прескочио сто.

„Причекајте, пријатељу”, рекао је. „Немамо зашто да се свађамо са тим Ијудима. Не допада вам се што су они овде?”

„Без оружја нећемо отићи”, натмурено је проговорио један од поручника. „Добићемо преко носа. Ја сам у патроли.”

„Ђаво вас однео, губите се онда са оружјем”, дозволио је Румата. „Сечива у каније, руке на главе, пролазити један по један! И — никаквих подлости! јер ћу вам иначе кости поломити!”

„А како да одемо?” бесно је упитао капетан издуженог лица. „Овај дон нам препречује пут!”

„И надаље ћу то чинити!” упорно је рекао барон. Млади аристократи су се увредљиво насмејали.

„Но, добро”, рекао је Румата. „Ја ћу држати барона, а ви протрчите, али што брже — дуго нећу моћи да га задржим! Ехеј, тамо, на вратима, ослободите пролаз! Бароне”, рекао је грлећи Пампу за широки струк. „Чини ми се, драги мој, да сте заборавили на једну веома важну околност. Јер, тај ваш славан мач су употребљавали ваши преци само за благородну борбу, јер, речено је: ‘Не потржи га по тавернама.’„

На лицу барона, који је наставио да врти мачем, појавио се израз забринутости.

„Али ја немам други мач”, рекао је неодлучно.

„Тим пре!” значајно је рекао Румата.

„Мислите?” Барон се још колебао.

„Па ви то знате боље од мене.”

„Да”, рекао је барон. „У праву сте.” Погледао је увис, на своју шаку, која се вртела као полудела. „Нећете ми веровати, драги мој Румата, али ја могу овако и по три-четири сата без прекида — и уопште се нећу заморити… Ах, зашто ме она не види сада!?”

„Испричаћу јој”, обећао је Румата.

Барон је уздахнуо и спустио мач. Сиви су, сагавши се, пројурили поред њега. Барон их је испратио погледом.

„Не знам, не знам…” неодлучно је рекао. „Шта мислите, да ли сам правилно урадио, што их нисам испратио ударцима ноге у стражњицу?”

„Потпуно правилно”, почео је да га уверава Румата.

„Но, па шта онда”, рекао је барон, увлачећи мач у каније. „Када нам није пошло за руком да се потучемо, онда сада имамо права да мало попијемо и заложимо се.”

Свукао је са стола, за ноге, сивог поручника, који је још лежао у несвести, а затим је доста продорним гласом дрекнуо:

„Ехеј, домаћице! Вина и хране!”

Пришли су нам млади аристократи и уљудно му честитали на победи.

„Ситнице, ситнице”, доброћудно је рекао барон. „Шест шарених јуначина, плашљивих као и сви трговци. У ‘Златној Потковици’ сам их порастурао двадесетак… Како је то добро”, обратио се Румати, „што тада са собом нисам имао свој борбени мач! Колико сам забораван, могао сам и да га извучем. И, мада ‘Златна Потковица’ није таверна, већ обична крчма…”

„Неки говоре и тако”, рекао је Румата. „Не потржи га по крчмама.”

Домаћица је донела нове тањире са месом и нове бокале са вином. Барон је засукао рукаве и прионуо на посао.

„Узгред буди речено”, рекао је Румата. „Ко су била она три заробљеника, које сте ослободили у ‘Златној Потковици’?”

„Ослободио?” Барон је престао да жваће и забленуо се у Румату. „Али, благородни мој пријатељу, ја се вероватно нисам довољно прецизно изразио! Никога нисам ослобађао. Јер, они су били ухапшени, то је већ државни посао… И зашто би их ослобађао? Некакав дон, према свему велика кукавица, старац књигочатац и слуга…” слегао је раменима.

„Да, разуме се”, тужно је рекао Румата.

Бароново лице се наједном налило крвљу и он је језиво исколачио очи.

„Шта? Поново?!” заурлао је.

Румата се осврнуо. У вратима је стајао дон Рипат. Барон је почео да се окреће, обарајући клупе и тањире. Дон Рипат је значајно погледао Румату у очи и изашао.

„Извините молим вас, бароне”, рекао је Румата, устајући. „Краљева служба…”

„А…” разочарано је проговорио барон. „Саучешће… Ни за шта на свету не бих сада пошао на службу!”

Дон Рипат га је чекао испред врата.

„Шта је?” упитао је Румата.

„Пре два сата”, пословно га је известио дон Рипат, „по наређењу министра одбране круне дон Ребе ухапсио сам и одвео у Веселу Кулу дона Окану.”

„Тако”, рекао је Румата.

„Пре један сат дона Окана је умрла, не издржавши муње ватром.”

„Тако”, рекао је Румата.

„Званично је оптужена за шпијунажу. Али…” Дон Рипат се збунио и спустио поглед. „Мислим… Чини ми се…”

„Схватам”, рекао је Румата.

Дон Рипат је дигао на њега очи кривца.

„То нас се не тиче”, промукло је рекао Румата.

Очи дон Рипата поново су постале као наливене оловом. Румата му је климнуо главом и вратио се за сто. Барон је управо завршавао печене препелице.

„Есторско вино!” наредио је Румата. „И нека донесу још!” Закашљао се. „Веселићемо се. Сада ћемо се, ђаво га однео, веселити…”

…Када је Румата дошао к себи, констатовао је да се налази насред огромне ледине. Отпочињало је сиво свитање, у даљини су прозуклим гласовима кукурикали петлови. Грактале су вране, које су у густим јатима летеле над некаквом нејасном гомилом у близини, осећала се влага и мирис трулежи. Магла у глави почела је брзо да се разилази, појављивало се добро познато стање изузетне јасноће и прецизности опажања, језик је палио ментол. Прсти десне шаке били су му утрнули. Румата је принео очима стегнуту песницу. Кожа на зглобовима му је била одрана, а у песници му је била стегнута ампула од каспарамида, јаког средства против тровања алкохолом, којим је Земља редовно снабдевала своје извиђаче на осталим планетама. Према свему је он већ овде, на ледини, пре него што ће се коначно претворити у свињу, несвесно, такорећи инстинктивно сасуо у уста садржај ампуле.

Ово место је добро познавао — тачно испред њега црнела се кула спаљене опсерваторије, а нешто мало улево назирале су се у сумраку танке, као минарети, куле краљевског двора. Румата је дубоко удахнуо ледени ваздух и кренуо кући.

Барон Пампа се те ноћи добро веселио. У пратњи гомиле сиромашних донова, који су брзо губили људски лик, начинио је гигантску турнеју по арканарским крчмама, пропивши при томе све, па чак и раскошни опасач, уништивши невероватну количину алкохола и јела, потукавши се успут најмање осам пута. У сваком случају, Румата се јасно сећао осам туча, у које се није мешао, трудећи се да раздвоји борце и не дозволи да дође до убиства. Даље његове успомене су се губиле у магли. Из те магле су се појављивале час грабљиве њушке са ножевима у зубима, час бесмислено горко лице последњег сиромашног дона без новца, кога је барон Пампа покушао да прода као роба у луци, час опет побеснели, носати Ируканац, који је злобно захтевао да му благородни донови предају његове коње…

У прво време је још био извиђач. Пио је барабар са бароном: ируканско, есторско, соанско, арканарско, али је пред сваку промену вина кришом стављао под језик таблету каспарамида. Успевао је да сачува логичност и јасно је запажао гомиле сивих патрола на раскрсницама и крај мостова, заседу варвара — коњаника на соанском путу, где би барона сигурно убили, да Румата није знао дијалект варвара. Јасно се сећао како га је запањила помисао на то, да су непокретни низови необичних војника у дугачким црним кабаницама са капуљачама који су били постројени пред Патриотском школом — у ствари манастирска дружина. Какве везе са свим тим има црква? — помислио је тада. Од када се то црква у Арканару меша у световне ствари?

У пијанство је падао лагано, али се ипак на крају напио, некако наједном, као да је у то ускочио; и када је у тренутку када му се разбистрила свест угледао пред собом расечени храстов сто у потпуно му непознатој просторији, обнажени мач у својој руци и сиромашне донове који су му аплаудирали, онда је помислио да је време да крене кући. Али, било је већ касно. Талас беса и одвратне, недоличне радости ослобађања од свега људског већ га је био одузео. Он је још био Земљанин, извиђач, наследник људи огња и гвожђа, који се нису штедели и који никога нису штедели у име великог циља. Он није могао да постане Румата Есторски, пут пути дванаест покољења ратничких предака, прослављених пљачкама и пијанством. Али, он више није био ни комунар. Он више није имао обавеза пред Експериментом. Њега су сада бринуле само обавезе пред самим собом. Он више није сумњао ништа. Било му је јасно све, апсолутно све. Тачно је знао ко је крив за све, и тачно је знао шта хоће: да сече мачем, предаје ватри, баца са дворског степеништа на копља и виле гомиле која урла…

Румата се тргао и извукао из канија мачеве. Сечиво је било изубљено, али чисто. Сећао се да се тукао са неким, али са ким то? И како се све то завршило?…

…Коње су пропили. Сиромашни донови су некуда нестали. Румата је — тога се такође сећао, одвукао барона код себе кући. Пампа дон Бау је био добар, потпуно трезан и спреман да настави да се весели — он једноставно више није могао да стоји на ногама. Поред тога, он је због нечега сматрао да се управо малочас опростио од дивне баронесе и да се сада налази на борбеном походу против свог исконског непријатеља, барона Каскуа, који се јако избезобразио. („Помислите и сами, драги мој, то ништавило је родило из бедра дечка дугог шест палаца и дало му име Пампа…”) „Сунце залази”, изјавио је, посматрајући гоблен, који је приказивао излазак сунца. „Могли бисмо да се провеселимо ове ноћи, благородни донови, али ратни подвизи захтевају и траже сан. Ни капи вина у походу. А и баронеса је била незадовољна.”

Шта? Кревет? Какви кревети у чистом пољу? Наш кревет то је коњска хаша! Са тим речима је смакао са зида несрећни гоблен, умотао се у њега преко главе и сручио у угао са светиљком. Румата је наредио дечаку Уну да поред барона постави кофу расола и чинију са маринадом. Дечак је имао љутито, сањиво лице. „Ала сте се удесили”, гунђао је. „Очи вам у разним правцима гледају…”.. „Ћути, будало”, рекао је тада Румата и… Нешто се после тога десило. Нешто јако лоше, што га је потерало преко целог града на ледину. Нешто јако, јако лоше, неопростиво, срамно…

Сетио се тога када је већ прилазио кући, и, сетивши се, зауставио се.

…Одгурнувши Уна, попео се уз степенице на спрат, отворио врата и упао код ње као газда, и при светлости ноћне лампе угледао бело лице, огромне очи испуњене ужасом и гађењем, и у тим очима — самога себе, како се заноси опуштене доње усне са које се сливала пљувачка, огуљених песница, у испрљаној одећи, одвратног и подлог гада плаве крви, и тај поглед га је одбацио назад, на степениште, надоле, кроз врата, на мрачну улицу и још даље, даље, даље што је могуће даље…

Стегавши зубе и осећајући да му се унутар њега све смрзло и следило, тихо је отворио врата и на прстима ушао у хол. У углу, као гигантско морско чудовиште сисар, соптао је у мирном сну барон. „Ко је то?” повикао је Уно, који је дремао на клупи са самострелом на коленима. „Тихо”, прошаптао је Румата. „Хајдемо у кухињу. Кофу воде, сирћета, ново одело, брже овамо!”

Дуго се, бесно, са уживањем поливао водом и брисао сирћетом, скидајући са себе ноћну прљавштину. Уно, супротно свом обичају ћутљив, мувао се око њега. И тек после, помажући дону да закопча идиотске љубичасте панталоне са пређицама позади, обавестио га је натмурено:

„Ноћас, када су одјурили, Кира је сишла доле и питала да ли се дон враћао или није; закључила је, према свему да је нешто приснила. Рекао сам јој, да се нисте враћали од како сте јуче отишли на стражу…”

Румата је дубоко уздахнуо, окренувши се на другу страну. Али, од тога му није било ништа лакше. Било му је само горе.

„…А ја сам пробдео целу ноћ са самострелом над бароном. Бојао сам се да ће онако пијан кренути горе.”

„Хвала ти, мали”, једва је успео да исцеди из себе Румата.

Навукао је ципеле, ушао у хол, постојао мало пред тамним, металним огледалом. Каспирамид је деловао беспрекорно. Из огледала га је посматрао кицошки обучен, благородни дон са лицем истина мало измореним после тешког ноћног дежурства али пристојним у највећој могућој мери. Влажна коса, обухваћена златним обручем, меко је и лепршаво падала по лицу. Румата је махинално поправио објектив над преконосницом. Добре су сцене могли да посматрају данас на Земљи, помислио је мрачно.

У међувремену је свануло. У прашњаве прозоре је почело да завирује сунце. Капци су почели да лупају. На улици су се довикивали заспали гласови. „Како сте спавали, брате Кирису?”… „Нека је хвала господу, мирно, брате Тико. Ноћ је прошла, и нека је хвала богу.”… „А код нас је неко покушавао да кроз прозор упадне. Благородни дон Румата је, причају, ноћас лумповао.”… „Прича се да има госта.”… „Па зар се сада лумпује? При младом краљу, сећам се, лумповали су — нису ни запажали, како су при томе пола града спалили.” „Шта да вам кажем, брате Тико. Нека је хвала богу, што за суседа имамо таквог дона. Једаред годишње лумпује, па и то је много…”

Румата се попео горе, и закуцавши на врата, ушао у кабинет. Кира је седела у фотељи, као и јуче. Дигла је очи и са зебњом и узнемиреношћу му се загледала у лице.

„Добро јутро, мала моја”, рекао је и пришао, пољубио јој руке и сео у фотељу преко пута.

Стално га је испитивачки посматрала, а онда га је упитала.

„Јеси ли уморан?”

„Да, мало. И морам опет да идем.”

„Да ти припремим нешто?”

„Не треба, хвала. Уно ће ми све припремити. Једино можда ако би ми оковратник намирисала…”

Румата је осетио како се међу њима појављује зид лажи. Испрва танак, а после све дебљи и чвршћи. За цео живот, горко је помислио. Седео је, притворивши очи, док је она опрезно мирисала разним парфемима његов раскошни оковратник, образе чело, косу. После тога је рекла:

„Чак ме и не питаш како сам спавала.”

„Како, мила?”

„Уснила сам сан. Схваташ ли, страшан, језив сан.”

Зид је постао дебео, као бедеми тврђаве.

„На новом месту је увек тако”, рекао је Румата лажним гласом. „А и барон је, сигурно, доле био јако бучан.”

„Да наредим да донесу доручак?” упитала га је.

„Нареди.”

„А како вино волиш изјутра?” Румата је отворио очи.

„Нареди да донесу воде”, рекао је. „Изјутра не пијем ништа друго.”

Изишла је и чуо је како је мирним и звонким гласом разговарала са Уном. После се вратила, села на наслон његове фотеље и почела да му прича свој сан, а он је слушао, дижући веђе и осећајући како зид са сваким тренутком постаје све дебљи и чвршћи и како га он заувек одваја од јединог одиста блиског човека у овом одвратном свету. И тада је из залета ударио по зиду целим телом.

„Кира”, рекао је. „То није био сан.”

И ништа се нарочито није десило.

„Јадни мој”, рекла је Кира. „Причекај, сада ћу да ти донесем расола…”

5

До недавно је двор арканарских краљева био један од најпросвећенијих у Империји. На двору је било научника; у великој већини су то, (разуме се) били шарлатани, али је међу њима било и таквих, као што су Багир Кисенски, који је открио сферичност планете; главни лекар Тата, који је исказао генијалну мисао о настанку епидемија од малих, неприметних обичном оку, црвића које разносе ветар и вода; алхемичар Синда, који је, као и сви алхемичари, тражио начин за претварање глине у злато, а који је пронашао закон очувања материје. На арканарском двору било је и песника, углавном ништавила и ласкаваца, али су се међу њима налазили и такви, као што је био Пепин Славник, аутор историјске трагедије ‘Поход на север’; Цурен Праведни, који је написао преко пет стотина балада и сонета, који су послужили у народу као основа за народне песме; ту је био и Гур Литерата, који је створио први у историји Империје светски роман — тужну историју принца, који се заљубио у предивну варварку. На двору је било и одличних глумаца, играча, певача. Одлични сликари су покривали зидове фрескама које нису губиле свежину својих боја. Чувени вајари украшавали су својим делима дворске паркове. Не може се рећи да су арканарски краљеви били мецене просвећивања или познаваоци уметности. Једноставно се то сматрало за нешто нормално, као што су то били церемонија јутарњег облачења, или раскошни гардисти крај главног улаза. Аристократска трпељивост је понекад долазила и до тога, да су неки научници и песници постајали запажени шрафићи државног апарата. Тако је пре само пола столећа, високоучени алхемичар Ботса, који је заузимао сада укинут као непотребан положај министра руда, основао неколико рудника и прославио Арканар задивљујућим легурама, чија је тајна била изгубљена после његове смрти. А Пепин Славни је све до недавно руководио државном просветом, све док министарство историје и писмености, на чијем се челу налазио, није било проглашено за штетно јер је наводно развраћало умове обичних људи.

Дешавало се, разуме се и раније, да су уметника или научника, који није одговарао краљевској љубавници, тупој и сладострасној особи, продавали у иностранство или тровали арсеником, али се тек дон Реба прихватио озбиљно тог посла. За време свог боравка на положају свемоћног министра одбране круне, он је у свету арканарске културе извршио таква пустошења, да је изазвао незадовољство чак и неких благородних велможа, који су изјавили да је двор постао досадан и да се за време балова не може чути ништа друго, до глупе сплетке.

Багир Кисенски оптужен за лудило које се наводно граничило са државним злочином, био је бачен у тамницу и Румата га је на једвите јаде успео да ослободи и пребаци у метрополу. Његова опсерваторија је изгорела, а ученици, који су остали међу живима разбежали су се. Неочекивано се испоставило да је главни дворски лекар Тата, заједно са још пет других дворских лекара био тровач, који је по налогу војводе ируканског радио против личности краља — за време мучења све је признао и био обешен на Краљевском тргу. Покушавајући да га спасе, Румата је разделио тридесет килограма злата, изгубио четири агента (благородне донове, који нису знали шта у ствари раде), умало и сам није био ухваћен, био је рањен за време покушаја отмице, али му свеједно ништа није пошло за руком. То је био његов први пораз, после кога је коначно схватио да дон Реба није случајна фигура. Сазнавши недељу дана касније да ће алхемичар Синда бити оптужен за прикривање тајне философског камена од државне благајне, Румата је, бесан због пораза, приредио код куће алхемичара заседу, и сам је, обавивши лице црном марамом, разоружао јуришнике, који су дошли по алхемичара, побацао их, увезане, у подрум и те исте ноћи испратио Синду, који ништа није ни схватио, у Соан, где је овај слегавши раменима наставио да трага за философским каменом, под присмотром дона Кондора. Песник, Пепин Славни се наједном постригао и отишао у монахе, у усамљени манастир. Цурен Праведник, раскринкан због своје злочиначке двосмислености и аминовања укусима најнижих слојева, био је лишен части и имања — покушао је да се буни, и сада је у крчмама читао отворено непријатељске баладе, два пута су га до смрти претукле патриотске личности и тек је тада прихватио предлоге свог великог пријатеља и поштоваоца дон Румате и отпутовао у метрополу. Румата га је заувек запамтио, плавичасто-бледог од пијанства, како стоји, ухвативши се танким рукама за конопце, на палуби брода који се удаљавао и како својим звонким, младим гласом чита свој опроштајни сонет ‘Како лист увенули пада на душу’. Што се тиче Гура Литерате, он је после разговора у кабинету дон Ребе схватио да арканарски принц није могао да заволи непријатељске изроде, сам је бацио на Краљевском тргу своје књиге на ломачу и сада је, повијен, мртвачког лица, стајао за време краљевских излазака у гомили дворана и по једва приметном покрету руке дон Ребе иступао напред и читао стихове ултра патриотског садржаја, који су изазивали тугу и зевање. Глумци су сада приказивали стално један те исти комад: ‘Погибија варвара, или маршал Тоц, краљ Пиц Први Арканарски’. А певачи су највише од свега волели углавном концерте за глас са оркестром. Они сликари, који су остали живи, сада су цртали фирме. Уосталом, два или три сликара успела су да остану при двору и сада су цртали портрете краља са дон Ребом, који га је са поштовањем придржавао за лакат (разноврсност није прихватана: краљ је приказиван као двадесетогодишњи лепотан у ратничком оделу, а дон Реба — као зрео човек са значајним изразом лица).

Да, арканарски двор је био досадан. Али и поред свега тога су велможе, беспослени благородни донови, гардијски официри и лакомислене лепотице доне — једни из частољубља, други из навике, трећи из страха — и надаље свако јутро испуњавали дворске сале. Говорећи поштено, многи од њих нису ни запазили никакве промене. У концертима и такмичењима песника прошлости они су највише од свега ценили паузе, за време којих су благородни донови дискутовали о особинама својих паса, причали вицеве. Они су још били способни да издрже краћу дискусију о својствима суштина света са оне стране пакла, али су сматрали питања о форми планете и о узрочницима епидемија за једноставно непристојна. Извесну нелагодност је код гардијских официра изазвао нестанак неких сликара, међу којима су били и мајстори за приказивање обнажених лепотица…

Румата је стигао у дворац са малим закашњењем. Јутарњи пријем је већ био отпочео. По салама су се мували људи, чуо се љутити глас краља и мелодичне команде министра церемонија, који је руководио облачењем његовог величанства. Дворани су углавном дискутовали о ноћашњем догађају. Неки злочинац са лицем Ируканца продро је те ноћи у дворац, наоружан штилетом, убио стражара и упао у спаваоницу његовог величанства, где га је наводно ухватио и разоружао лично дон Реба, а на путу у Веселу Кулу га је гомила оданих патриота растргла на комаде. То је био већ шести атентат тог месеца и зато сама чињеница атентата није изазвала тако рећи никакво интересовање. Дискутовало се само о детаљима. Румата је сазнао да се његово величанство, када је угледало убицу, придигло на кревету, заклонивши својим телом дону Мидару и изговорило историјске речи: „Губ’ се напоље, стоко!” Већина је веровала у историјске речи, сматрајући да је краљ у убици видео лакеја. И, сви су се слагали у мишљењу да је дон Реба, као и увек, био спреман и неупоредив ни са ким у борби из близине. Румата се у пријатним изразима сложио са тим мишљењем и као одговор испричао историју коју је измислио тог часа о томе, како је дон Ребу напало дванаест разбојника, од којих је он тројицу убио на месту, док је остале натерао у бекство. Та прича је била саслушана са великим интесовањем и одобравањем, после чега је Румата као случајно приметио да му је ту причу испричао дон Сера. Интересовање је одмах нестало са лица присутних, јер је свако знао да је дон Сера — чувена будала и лажљивац. Дона Окану нико није ни спомињао. О томе или још нико ништа није знао, или су се сви правили да ништа не знају.

Делећи комплименте и стежући руке дамама, Румата се лагано кретао напред у прве редове дотеране, намирисане гомиле која се обилато знојила. Благородно племство је полугласно разговарало. „Да, да, управо та кобила. Посекла се, али нека будем проклет, ако је нисам изгубио на коцки те исте вечери дон Кеу.”… „А што се тиче бедара, благородни доне, она су одиста необичног облика. Како је то рекао Цурен… Хм-м-м… Брда прохладне пене… хм-м-м… не, брежуљци прохладне пене… Све у свему, фантастична бедра.”… „А тада ја лагано отварам прозор, узимам каму у зубе и, замислите само, осећам, драги мој, како се решетка пода мном угиба.”… „Лупио сам га по зубима дршком мача, тако да се то сиво псето два пута претурило преко главе. Можете да га погледате, ено га, стоји тамо са таквим изразом лица као да на то има право.”… „…А дон Тамео се исповраћао на под, оклизнуо и улетео главом право у камин.”… „А тада јој монах каже: ‘Испричај ми, лепотице, твој сан’… Ха-ха-ха!”

Ужасно увредљиво, помислио је Румата. Ако ме сада убију, ова гомила простачина ће бити последње што ћу видети у свом животу. Само изненадност. Спашће ме изненадност. Мене и Будаха. Уловити тренутак и изненада напасти. Изненадити, не дати му да отвори уста, не дати му да ме убије, јер ја одиста немам за шта да умрем.

Пробио се до врата спаваонице и, придржавајући обема рукама мачеве, лако савивши по етикецији ноге у коленима, приближио се краљевој постељи. Краљ је навлачио чарапе. Министар церемонијала је, притајивши дисање, пажљиво пратио покрете вештих руку два собара. Са десне стране од разбацане постеље дон Реба је нечујно разговарао са високим, кошчатим човеком у војној униформи од сивог сомота. То је био отац Цупик, један од вођа арканарских јуришника, пуковник дворске страже. Дон Реба је био искусан дворанин. Судећи по његовом лицу, разговарали су о некаквим кобилама или о доброчинствима краљеве рођаке. А отац Цупик, као војник и бивши бакалин, није умео да влада својим лицем. Био је натуштен, грицкао је усне, његови прсти на дршци мача су се скупљали и ширили. На крају је наједном тргао образом, нагло се окренуо и, кршећи сва правила етикеције, кренуо из спаваонице право на гомилу запањених, од таквог неваспитања, дворана. Дон Реба је, смешкајући се са изразом извињавања, бацио поглед на овога, а Румата је, испративши погледом сиву фигуру, помислио: „Ево још једног покојника.” Знао је за трвења између дон Ребе и сивог руководства. Историја мрког капетана Ернеста Рема могла је ускоро да се понови.

Чарапе су биле навучене. Собари су се, повинујући се мелодичним наређењима министра церемонија, са страхопоштовањем, на врховима прстију, прихватали краљевих ципела. Тада се краљ, одгурнувши собаре ногама, тако нагло окренуо према дон Реби, да му се стомак, налик на добро набијену врећу, преместио са једног на друго колено.

„Дојадили су ми већ ваши атентати!” хистерично је почео да виче. „Атентати! Атентати! Атентати!.. Ноћу хоћу да спавам, а не да се борим против убица! Зашто не можете да урадите да атентате покушавају дању? Лош сте ви министар, Реба! Још само једна таква ноћ, и наредићу да вас задаве! (Дон Реба се поклонио спустивши шаку на срце). После атентата ме боли глава!”

Изненада је заћутао и тупо се загледао у свој стомак. Моменат је био одговарајући. Собари су се збунили. Требало је пре свега обратити пажњу на себе. Румата је отео собару из руке десну ципелу, спустио се пред краљем на колено и почео са поштовањем да навлачи ципелу на дебелу, свилом обавијену ногу. То је била једна од најдревнијих привилегија Румате — да сопственим рукама обува десну ногу крунисаних личности Империје. Краљ га је посматрао значајним погледом. У очима му се појавила искра интересовања.

„А, Румата!” рекао је. „Још сте живи? А Реба ми је обећао да ће вас задавити!” Почео је да се кикоће. „Он је лош министар, тај Реба. Једино што ради, то је да обећава. Обећао ми је да ће уништити отпор, а отпора је све више. Некакве сиве идиоте је довукао у дворац… Болестан сам, а он је све главне лекаре повешао.”

Румата је завршио са навлачењем ципеле и, поклонивши се, повукао се два корака уназад. Ухватио је на себи пажљиви поглед дон Ребе и похитао је да лицу да високомеран израз.

„Јако сам болестан”, наставио је краљ, „све ме боли. Хоћу да се повучем. Одавно бих се већ повукао, али бисте сви ви пропали без мене, овнови…”

Навукли су му и другу ципелу. Устао је и одмах јекнуо, искрививши се и ухвативши се за колено.

„Где су лекари?” почео је тужно да цмиздри. „Где је мој добри Тата! Обесили сте га, будало! А мени је од самог његовог гласа било лакше! Ћутите, и сам знам да је био тровач! И пљуцкао сам на то! Шта са тим, ако је тровач? Он је био ле-кар! Схватате ли то, убицо? Лекар једнога отрује, а другога излечи! А ви само трујете! Најбоље би било када бисте се и сами обесили! (Дон Реба се поклонио, положивши шаку на срце и остао у том положају.) Јер, све сте повешали! Остали су само ваши шарлатани! И попови, који ме напајају светом водицом уместо лековима… Ко ће бити тај који ће ми направити микстуру? Ко ће мени истрљати ногу машћу?”

„Господару!” гласно је проговорио Румата, и учинило му се да је у дворцу све занемело. „Довољно је да наредите, и најбољи лекар Империје ће бити у двору за пола сата!”

Краљ је запањено почео да га посматра. То је био ужасан ризик. Било би довољно да дон Реба да један миг… Румата је физички осетио, колико га пари очију посматра преко врхова својих стрела — знао је он, зашто се под таваницом спаваонице налазе низови округлих отвора. Дон Реба га је такође посматрао са изразом учтиве, али исто тако и доброћудне радозналости.

„Шта то значи?” гадљиво је упитао краљ. „Но наређујем, но, где је тај ваш лекар?”

Румата се сав напео. Учинило му се да му врхови стрела већ пробијају лопатице.

„Господару”, брзо је рекао, „наредите дон Реби да вам представи чувеног лекара Будаха!”

Према свему, дон Реба се ипак збунио. Главно је било речено, а Румата је остао жив. Краљ је пребацио поглед мутних очију на министра одбране круне.

„Господару”, наставио је Румата, сада се више никуда не журећи и понашајући се на одговарајући начин. „Знајући за ваше одиста неподношљиве патње и сећајући се дуга мога рода пред владарима, позвао сам из Ирукана чувеног, високоученог лекара доктора Будаха. На жалост, пут доктора Будаха је био прекинут. Сиви војници поштованог дон Ребе су га ухватили прошле недеље и за његову даљњу судбину зна само дон Реба. Сматрам да се лекар налази негде у близини, највероватније у Веселој Кули, и надам се да се чудновата мржња дон Ребе према лекарима још није на најсудбоноснији начин одразила на судбину доктора Будаха.”

Румата је ућутао, преставши да дише. Чини се да се све срећно завршило. Држи се, дон Реба! Погледао је министра — и следио се. Министар одбране круне уопште није био збуњен. Он је климнуо Румати главом са лаким, родитељским прекором. То Румата никако није очекивао. Па он је одушевљен, запањено је помислио Румата. Зато се краљ понашао управо онако, како је он и очекивао.

„Варалицо!” заурлао је. „Задавићу те! Где је доктор? Где је доктор, питам вас! Ћутати! Питам вас, где је доктор?”

Дон Реба је искорачио напред, љубазно се смешкајући.

„Ваше величанство”, рекао је, „ви сте одиста срећан владар, јер имате тако много верних поданика, да они чак понекад сметају један другоме у тежњи да вам буду на услузи. (Краљ га је тупо посматрао). Нећу да сакријем; као и све, што се дешава у вашој земљи, знао сам и за благородну замисао жустрога дон Румате. Нећу да кријем да сам послао у сусрет доктору Будаху наше сиве војнике — једино због тога, да бих сачувао поштовања достојног човека у годинама од случајности далекога пута. Нећу да кријем ни то, да нисам хитао да представим Будаха ируканског, вашем величанству…”

„Како сте се усудили?” прекорно га је упитао краљ.

„Ваше величанство, дон Румата је млад и исто тако неискусан у политици, колико је искусан у благородним поривима. Он и не зна на какве је све нискости способан војвода ирукански у својој бесној злоби против вашег величанства. Али, ви и ја то знамо, господару, зар не? (Краљ је климао главом.) И због тога сам сматрао за неопходно да прво извршим кратку истрагу. Ја не бих никуда журио, али ако ви, ваше величанство (низак поклон краљу), и дон Румата (покрет главом према Румати) инсистирате, онда ће се још данас после ручка доктор Будах, ваше величанство појавити пред вама, да отпочне са лечењем.

„А ви нисте глупи, дон Реба”, рекао је краљ, поразмисливши мало. „Истрага — то није лоша ствар. То никада не може да смета. Проклети Ируканац…” Застењао је и поново се ухватио за колено. „Проклета нога! Но, значи после ручка? Чекаћемо, чекаћемо.”

И краљ је, ослањајући се на раме министра церемонија лагано кренуо у престону дворану поред запањеног Румате. Када је нестао у гомили дорана који су се склањали пред њим, дон Реба се пријатељски осмехнуо Румати и упитао га:

„Ви, ако не грешим, ноћас дежурате код спаваће собе принца?”

Румата се ћутке поклонио.

Румата је без икаквог циља лутао по бесконачним ходницима и прелазима двора, мрачним, влажним, који су заударали на влагу и амонијак, поред раскошних, теписима украшених соба, поред прашњавих кабинета са уским прозорима на којима су се налазиле решетке, поред магацина препуних разних непотребних ствари са позлатом која је отпадала. Овде људи готово да није ни било. Ретко је који дворанин ризиковао да посети овај лавиринт у задњем делу двора, где су краљевски апартмани неприметно прелазили у канцеларије министарства одбране круне. Овде је било лако залутати. Сви су се сећали случаја, када је патрола гарде, обилазећи дворац, била преплашена суманутим повицима човека, који је кроз решетке пружао испружене руке. „Спасите ме!” викао је човек. „Ја сам добар! Не знам како да се одавде извучем! Два дана ништа нисам јео! Ослободите ме одавде!” (Десет дана је између министра финансија и министра двора вођена жива преписка, после чега је донета одлука да се решетка исече, и током тих десет дана несрећни собар је храњен месом и хлебом, који су му дотурани на врху копља.) Осим тога, овде је било доста опасно. У тесним ходницима сударали су се припити гардисти који су чували краља и поднапити јуришници, који су чували министарство. Тукли су се очајнички, а када би туча била завршена, разилазили су се, односећи рањенике. Коначно, овде је било и пуно лешева. За два столећа, овде их се накупило поприлично.

Из дубоке нише у зиду појавио се јуришник-стражар са халебардом на готовс.

„Забрањено је”, мрачно је рекао.

„Шта се ти у то разумеш, будало!” немарно је рекао Румата, уклањајући га руком.

Чуо је како јуришник неодлучно трупка ногама иза њега, и наједном је ухватио самога себе у томе како увредљиве речи и немарни покрети испадају код њега некако рефлексно, да се он чак и не труди да глуми надменог господина, већ да је то у великој мери одиста и постао. Замислио је себе таквога на Земљи, и наједном је осетио гађење и стид. Зашто? Шта се то десило са мном? Где је нестало васпитано и гајено од детињства поштовање и поверење према себи сличнима, према човеку, према дивном бићу, које се зове ‘човек’? А мени више ништа не може да помогне, помислио је са ужасавањем. Јер, ја их одиста мрзим и презирем… Не сажаљевам их, не — мрзим их и презирем. Могу колико хоћу да правдам тупост и зверство овога момка, поред кога сам управо прошао, социјалне услове, строго васпитање, све шта хоћу, али ја сада јасно видим да је то мој непријатељ, непријатељ свега што волим, непријатељ мојих пријатеља, непријатељ онога што ја сматрам за најсветије. И не мрзим га теоретски, не мрзим га као, као ‘типичног представника’, већ га мрзим лично, као личност. Мрзим његово балаво лице, смрад његовог неопраног тела, његову слепу везу, његову злобу према свему што прелази границе полних односа и пијанчења. Ево, он сада трупка, та стока, коју је још пре само пола године његов дебели отац тукао, покушавајући да га приволи да тргује убуђалим брашном и ушећереним џемом, сопће, буково дрво; покушавајући да се присети параграфа лоше набубаних правила и никако не може да се снађе да ли треба да нападне благородног дона халебардом, повиче ‘стража!’ или једноставно да одмахне руком — јер, свеједно нико никада неће сазнати да је он овуда прошао. И он ће махнути на све руком, вратиће се у своју нишу, гурнуће у уста комад коре за жвакање и мљацкаће, пуштајући пљувачку и цмокћући. И он не жели да зна ништа на свету, и не жели ни о чему да мисли. Мислити! А чиме је па бољи орао наш, дон Реба? Да, разуме се, његова психологија је компликованија и рефлекси су му сложенији, али мисли су му налик на ове пуне амонијака и злочина ходнике двора, и он је исто тако незадрживо одвратан — језиви злочинац и паук без срама и стида. Дошао сам овамо да волим људе, да им помогнем да се исправе, да виде небо. Не, лош сам ја извиђач, помислио је кајући се. Ја сам историчар који ни за шта није. И када сам то само успео да упаднем у мочвару, о којој је говорио дон Кондор? Зар бог има право на неко друго осећање, осим на сажаљење?

Иза њега се зачуло ужурбано трупкање чизама по ходнику. Румата се окренуо и спустио руке на дршке мачева. Ка њему је трчао дон Рипат, држећи у руци комад папира.

„Дон Румата!… Дон Румата!…” почео је да виче још из даљине промуклим шапатом.

Румата је оставио мачеве. Притрчавши му, дон Рипат се осврнуо и прошаптао му једва чујно на уво:

„Тражим вас већ читав један сат. У двору је Вага Точак! Разговара са дон Ребом у љубичастим одајама.”

Румата је чак за трен и зажмурио. После је, удаљивши се мало, рекао са учтивим чуђењем:

„Мислите на чувеног разбојника? Али, он је или погубљен, или је чак и сасвим измишљен.”

Поручник је олизао суве усне.

„Он постоји. У двору је… Мислио сам да ће вас то интересовати.”

„Најдражи мој дон Рипате”, подвлачећи речи, рекао је Румата, „мене интересују гласине. Сплетке, Вицеви… Живот је тако досадан… Ви ме, очигледно, погрешно схватате… (Поручник га је погледао избезумљеним очима). Размислите и сами — шта се мене тичу прљаве везе дон Ребе, кога ја, уосталом, и сувише поштујем, да бих га осуђивао? И онда, извините ме, али у журби сам… Чека ме једна дама.”

Дон Рипат је поново олизао усне, невешто се поклонио и постранце почео да се удаљава. Румати је наједном пала на памет срећна мисао.

„Узгред буди речено, драги мој”, позвао га је, „како вам се допала ситна интрига, коју смо извели јутрос са дон Ребом?”

Дон Рипат се спремно зауставио.

„Јако смо задовољни”, рекао је.

„Зар не, било је то дивно?”

„То је било фантастично! Сиви официри су обрадовани, што сте коначно отворено прешли на нашу страну. Тако паметан човек као што сте ви, дон Румата, а мува се са баронима, са благородним изродима…”

„Драги мој Рипате!” високопарно је рекао Румата, окрећући се да крене. „Ви заборављате, да са висине мог порекла нема разлике чак ни између краља и вас. До виђења.”

Кренуо је широким кораком по ходницима, самоуверено скрећући у попречне пролазе и ћутке уклањајући са пута стражаре. Он још није схватао шта ће да уради, али је схватао да је то одиста зачуђујући, редак случај. Он мора да чује разговор између два паука. Није тек онако дон Реба обећавао за живог Вагу четрдесет пута више, него за мртвога…

Иза љубичастих завеса у сусрет су му кренула два поручника са исуканим мачевима у рукама.

„Добар дан, пријатељи”, рекао је дон Румата, зауставивши се међу њима. „Министар је у свом кабинету?”

„Министар је заузет, дон Румата”, рекао је један од поручника.

„Сачекаћу”, рекао је Румата и прошао кроз завесу.

Овде је владала ужасна помрчина. Румата се пипајући око себе пробијао између фотеља, столова и металних светиљки. Неколико пута је јасно чуо нечије соптање над уветом, и тада је осећао како га је запахнуо мирис белог лука и пива. После је угледао слабу траку светлости, зачуо познати, уњкави тенор поштованог Ваге и зауставио се. Тог истог секунда оштрица копља му се опрезно забила између лопатица. „Тише, будало”, рекао је бесно, али тихо. „То сам ја, дон Румата.” Копље се удаљило. Румата је привукао фотељу траци светлости, сео, испруживши ноге и зевнуо тако, да се то добро чује. А онда је почео да посматра.

Пауци су се сусрели, Дон Реба је седео напето, налактивши се на сто испреплетених прстију. Са десне стране му је на гомили папира лежао тежак нож за бацање са дрвеном дршком. Лице министра је било озарено пријатним, мада и мало слеђеним осмејком. Достојан поштовања Вага је седео на софи, леђима окренут Румати. Личио је на неког старог чудака-велможу, који је последњих тридесет година провео у свом двору ван града, а да ниједном није изашао из њега.

„Морамо се офркестити”, говорио је, „и пеглом им лаћарно раскантати фајерцаге. За то тумамо двадесет добрих фергајна. Било би готивно зигаракнути баљушке. Али, фергајни шукар дикљају. На томе и да томујемо шатровирање. То је наше комисовање.”

Дон Реба је протрљао необријани подбрадак.

„Пуки”, рекао је замишљено.

Вага је слегао раменима.

„То ми дикљамо. Не томујемо вам да се шегебедечите са нама. Књижи ли?”

„Књижи”, одлучно је рекао министар одбране круне.

„Гилта”, рекао је Вага, дижући се.

Слушајући запањено тај галиматијас, Румата је открио на лицу Ваге раскошне бркове и шпицасту седу брадицу. Прави племић из доба претходне владавине.

„Било ми је необично пријатно што смо овако лепо поразговарали”, рекао је Вага.

Дон Реба је такође устао.

„Разговор са вама је био одиста изузетно пријатан”, рекао је. „По први пут видим тако смелог човека, као што сте ви, поштовани…”

„И ја”, гласом у коме се осећала досада, рекао је Вага. „Такође сам запањен и поносим се смелошћу првог министра наше краљевине.”

Окренуо је дон Реби леђа и кренуо према излазу, ослањајући се на свој штап — жезло. Дон Реба је, не спуштајући са њега замишљени поглед, расејано ставио прсте на дршку ножа. Тог истог часа иза леђа Румате је неко почео убрзано да дише, и дугачка мрка цев за издувавање стрелица појавила се поред његовог увета, уперена према прорезу између завеса. Један трен је дон Реба стајао, као да је нешто ослушкивао, а онда је сео, извукао из фијоке свог писаћег стола гомилу разних папира и удубио се у читање. Иза Руматиних леђа неко је пљунуо, цев је нестала. Све је било јасно. Пауци су се договорили. Румата је устао и, газећи нечије ноге, почео да се пробија ка излазу из љубичастих одаја.

Краљ је ручао у огромној сали из два дела. Сто, тридесет метара дугачак, био је постављен за сто особа; ту су били сам краљ, дон Реба, особе краљевске крви (двадесетак пунокрвних личности, прождрљиваца и пијанаца), министри двора и церемонија, група аристократа који су по традицији позивани (између осталих ту је био и Румата), туце барона са блесавим баронетима, и на самом крају стола — разна аристократска ситнурија, која је на разне могуће начине дошла до позивница за краљевски ручак. Ти последњи су, када су им уручиване позивнице и бројеви за фотеље, упозоравани: „Седите непокретно, краљ не воли када се гости много врпоље. Руке држите на столу, он не воли када се руке крију испод стола. Не осврћите се јер краљ не воли када му се званице осврћу.” За сваки такав обед прождирана је огромна количина префињене хране, испијана су читава језера старих вина, разбијана и уништавана гомила посуђа од чувеног есторског порцулана. Министар финансија се у једном свом извештају краљу хвалио да један једини обед његовог величанства стаје исто колико и полугодишње издржавање Соанске Академије наука.

Очекујући када ће министар церемонија под звуке труба три пута изговорити: „За сто!” Румата је стајао у гомили дворана и по десети пут слушао причу дон Тамеа о краљевском ручку, коме је он, дон Тамео, имао ту част да присуствује првих пола године. „…Налазим своју фотељу, стојимо, улази краљ, седа, седамо и ми. Ручак тече својим током. И наједном, замислите само драги моји донови, осећам да је пода мном мокро… Мокро! Нити да се окренем, нити да се промешкољим, нити руком да опипам испод себе — не усуђујем се. Али, ипак сам искористио један тренутак, спустио сам руку под себе и — шта мислите? Одиста — мокро! Омирисао сам прсте — не, не мирише ни на шта посебно. Шта је сада то? У међувремену је ручак био завршен, сви устају, а ја се, замислите само, драги моји благородни донови, не усуђујем да устанем… Видим да ка мени иде краљ — краљ! — али настављам и даље да седим на месту, као неки тамо барон-тупоглавац, који не зна за етикецију. Његово величанство ми прилази, милостиво се смешка и ставља ми руку на раме. ‘Драги мој дон Тамео’, говори ми, ‘ми смо већ устали и идемо да гледамо балет, а ви још седите. Шта вам је, да вам није којим случајем позлило?’… ‘Ваше величанство’, говорим ја, ‘одсеците ми главу, али пода мном је мокро…’ Његово величанство се изволело насмејати и наредило ми је да устанем. Устао сам и — шта мислите? Унаоколо су сви почели да се кикоћу. Благородни донови, ја сам цео ручак преседео на торти од рума! Његово величанство се изволело смејати. ‘Реба, Реба’, рекао је на крају, ‘то су све ваше шале! Изволите очистити благородног дона, испрљали сте му певало!’ Дон Реба је, пућкајући од смеха, извукао каму и почео да чисти торту са мојих панталона. Можете ли да замислите како сам се осећао, драги благородни донови? Нећу да кријем, тресао сам се од страха при помисли да ће ми се дон Реба, понижен пред свима, ипак осветити. На срећу, све се добро завршило. Уверавам вас, благородни донови, то је био најсрећнији тренутак у мом животу! Како се само смејао краљ! Како је било задовољно његово величанство!”

Дворани су се кикотали. Уосталом, такве шале су биле нормалне за краљевим столом. Званице су пуштане да седну у паштете, на фотеље са подрезаним ножицама, на гушчија јаја. Седали су понекад и на отроване игле. Краљ је волео да се забавља. Румата је наједном помислио: занимљиво, а како бих се ја понашао на месту тог идиота? Бојим се да би краљ онда морао да тражи другог министра одбране, а Институт би у том случају морао да пошаље у Арканар другог човека. И, све у свему, треба бити на опрези. Када наш орао, дон Реба…

Загрмеле су трубе, мелодично је запевао министар церемонијала, ушао је рамљући краљ, и сви су почели да седају. По угловима сале, ослонивши се на мачеве дворукаше, непокретно су стајали гардисти на стражи. Румата је имао ћутљиве суседе. Са десне стране је фотељу испуњавала мешина натмуреног прождрљивца дон Пифе, супруга чувене лепотице, а са леве стране је бесмислено у празан тањир зурио Гур Литерата. Гости су замрли, посматрајући краља. Краљ је гурнуо за оковратник сиву салвету, бацио поглед на јела и дохватио кокошју ногу. Само што ју је загризао зубима, а стотинак ножева се звекећући спустило у тањире и стотинак руку се исрпужило према тањирима. Сала се испунила мљацкањем и звуцима сисања, почело је да клокоће вино. Гардистима, који су непомично стајали ослоњени на мачеве дворукаше, почели су халапљиво да се помичу брци. Својевремено је Румата на тим ручковима осећао мучнину. Сада се већ био навикао.

Сечући камом овнујску лопатицу, бацио је поглед удесно и одмах се окренуо: дон Пифа се био наднео над испеченог јарца и радио као неки аутомат за копање земље. На тањиру нису остајале чак ни кости. Румата је зауставио дах и на душак искапио чашу ируканског вина. После је бацио поглед улево. Гур Литерата је нешто мувао виљушком у тањирићу са салатом.

„Шта ново пишете, оче Гур?” упитао је Румата полугласно.

Гур се тргао.

„Пишем?… Ја?… Не знам… Много тога.”

„Стихови?”

„Да… стихови…”

„Стихови су вам одвратни, оче Гур. (Гур га је чудновато погледао). Да, да, ви нисте песник.”

„Нисам песник… Понекад мислим — ко сам ја? И чега се бојим? Не знам.”

„Гледајте у тањир и наставите да једете. Рећи ћу вам ко сте ви. Ви сте генијални прозаик, оснивач новог и најплодотворнијег пута у литератури (На Гуровим образима се појавило руменило). Кроз једно стотинак, година, а можда и пре, вашим стопама ће кренути десетине литерата.”

„Нека им је бог у помоћи!” отело се Гуру.

„А сада ћу вам рећи чега се бојите.”

„Бојим се таме.”

„Незнања?”

„Незнања такође. У незнању смо у власти авети. Али, највише од свега се бојим таме, јер је у тами све подједнако сиво.”

„Одлично речено, оче Гур. Узгред буди речено, да ли још може да се добије ваше последње дело?”

„Не знам… А нећу ни да знам.”

„За сваки случај да знате; један примерак се налази у метрополи, у библиотеци императора. Други се чува у Музеју раритета у Соани. А трећи је код мене.”

Гур је дрхтавом руком сипао у свој тањир кашику желеа.

„Ја… не знам…” тужно је погледао Румату, огромним, упалим очима. „Хтео бих да читам… прочитам…”

„Са задовољством ћу вам позајмити…”

„И онда?…”

„И онда ћете ми вратити.”

„И после ћу вам вратити!” реско је рекао Гур.

Румата је одмахнуо главом.

„Дон Реба вас је јако наплашио, оче Гур.”

„Преплашио… Да ли сте икада морали да спаљујете сопствену децу? Шта ви знате о страху, благородни доне?…”

„Савијам главу пред оним што сте морали да преживите, оче Гур. Али вас из дубине душе осуђујем због тога што сте се предали.”

Гур Литерата је наједном почео да шапуће тако тихо, да га је Румата једва чуо кроз мљацкање и буку гласова:

„А чему све то?… Шта је то истина?… Принц Хаар је одиста волео прелепу Јаиневниору бакарне боје коже… Имали су и децу… Знам њиховог унука… Она је одиста отрована… Али, објаснили су ми да је све то лаж… Објаснили су ми да је истина — оно, што је у корист краља… Све остало је лаж и злочин. Целог живота сам писао само лажи… И тек сада пишем истину…”

Наједном је устао и гласно, запевајући, повикао:

Велик је и славан, као вечност

Краљ са именом — Благородство!

И повукла се сада бесконачност.

Уступивши своје прво место!

Краљ је престао да жваће и тупо се загледао у њега. Гости су увукли главе у рамена. Само се дон Реба смешкао и неколико пута је нечујно лупио дланом о длан. Краљ је испљунуо кости из уста на чаршав и рекао:

„Бесконачност!… Тачно је. И одиста, уступила је место… Похвално. Можеш да једеш.”

Мљацкање и разговори су се наставили. Гур је сео.

„Лако је и слатко говорити истину у лице краљу”, рекао је сипљивим гласом.

Румата је оћутао.

„Даћу вам примерак ваше књиге, оче Гур”, рекао је. „Али, под једним условом. Одмах ћете почети да пишете следећу књигу.”

„Не”, рекао је Гур. „Касно је. Нека Киун пише. Отрован сам. И, све у свему, мене то више не интересује. Сада хоћу само једно — да научим да пијем. А не могу… Желудац ме боли…”

Још један пораз, помислио је Румата. Закаснио је.

„Слушајте, Реба”, наједном је проговорио краљ. „А где је лекар? Обећали сте ми после ручка лекара.”

„Овде, је, ваше величанство”, рекао је дон Реба. „Наређујете ли да га доведу?”

„Наређујем ли? Него шта! Када би вас толико болело колено, урлали бисте као свиња!… Дајте га овамо што пре!”

Румата се завалио на наслон фотеље и припремио се да гледа. Дон Реба је дигао руке изнад главе и лупио прстом о прст. Врата су се отворила, и у салу је, непрекидно се клањајући, ушао погурени човек у годинама, дугој мантији, украшеној сликама сребрних паука, звезда и змија. Под руком је носио пљоснату, издужену торбу. Румата је био запањен: замишљао је Будаха сасвим другачије. Није могао мудрац и хуманиста, аутор свеобухватног ‘Трактата о отровима’ да има тако немирне, избледеле очице, усне које су дрхтале од страха, један, молећиви осмејак на лицу. Али, сетио се Гура Литерате. Вероватно је истрага над осумњиченим ируканским шпијуном вођена у духу литерарног разговора у кабинету дон Ребе. Узети и повући Ребу за уво, помислио је слатко. Довући га у мучилиште. Рећи џелатима: „Ево, ово је ирукански шпијун, који се преобукао у нашег славног министра, а краљ је наредио да се од њега извуче где се налази прави министар. Отпочните свој посао, и тешко вама, ако издахне раније него за недељу дана…” Чак се прикрио руком, да му нико не види лице. Одиста, чудовишна је ствар мржња…

„Но, но, приђи овамо, докторе”, рекао је краљ. „Ала си ми ти главоња. Но, но, чучни, чучни, када ти се каже!”

Несрећни Будах је почео да се спушта. Лице му се искривило од ужаса.

„Још, још”, подсмевао се краљ. „Још једаред! Још! Колена те не боле, излечио си своја колена. А зубе, покажи ми зубе! Ех, када бих ја такве имао… И руке су ти јаке, чврсте. Здрав си, здрав, иако си главоња… Но, хајде, голупчићу, лечи, зашто стојиш…”

„Ва-ваше величанство… из-изволите ми показати ногу. Ногу…” зачуо је Румата. Дигао је очи.

Лекар је чучао пред краљем и опрезно му стезао ногу.

„Ехе… Ехе!” рекао је краљ. „Шта ти је сада? Не хватај је! Ако си се прихватио да је лечиш, онда је и лечи!”

„Све ми је јасно, ваше величанство”, промрмљао је лекар и почео брзо да претура по својој торби.

Гости су престали да жваћу. Аристокрачићи на другом крају стола су се чак придигли и испружили вратове, горећи од радозналости.

Будах је извукао из торбе неколико камених флашица, отворио их и приносећи носу једну по једну, поређао их у низу по столу. После је узео краљев пехар и налио га до половине вином. Правећи покрете обема рукама над пехаром и прошаптавши некакве клетве, брзо је сасуо у вино садржину свих својих флашица. По сали је почео да се шири мирис амонијака. Краљ је стегао усне, завирио у пехар и искрививши нос, погледао дон Ребу. Министар се осмехнуо. Дворани су престали да дишу.

Шта он то ради, зачуђено је помислио Румата, па старац пати од подагре! Шта је он то тамо измешао? У трактату је јасно речено: трљати отекле зглобове траварицом са тродневним отровом беле змије Ку. Можда је то за трљање?

„Је ли ово за трљање?” упитао је краљ, са страхом посматрајући пехар.

„Не, ваше величанство”, рекао је Будах, који је већ мало дошао к себи. „То је лек који треба попити.”

„По-пити?” краљ се надуо и забацио у фотељу. „Не желим да пијем. Трљај.”

„Како хоћете, ваше величанство”, покорно је рекао Будах. „Али, усуђујем се да вам кажем, да од трљања неће бити никакве користи.”

„Због нечега сви трљају”, са гађењем је рекао краљ. „А ти хоћеш да у мене сипаш ову гадост.”

„Ваше величанство”, рекао је Будах, гордо се усправивши. „Овај лек знам само ја! Излечио сам њим стрица војводе Ируканског. Што се тиче трљања, лекари који су вас тако лечили нису вас излечили…”

Краљ је погледао дон Ребу. Реба се смешкао.

„Ти си битанга”, рекао је краљ лекару непријатним гласом. „Сељачина. Главоња одвратни.” Узео је пехар… „Када те одаламим овим пехаром по зубима…” Завирио је у пехар. „А ако ми буде мука?”

„Мораће да се понови, ваше величанство”, тужно је рекао Будах.

„Но, добро, бог нека је са нама”, рекао је краљ и већ принео пехар устима, када га је наједном одмакао, тако да се мало течности просуло на чаршав на столу. „Но, попиј прво сам! Знам ја вас, Ируканце, ви сте и светог Мику Варварима предали! Пиј, када ти се каже!”

Будах је са увређеним изразом лица узео пехар и отпио неколико гутљаја.

„Но, како је?” упитао је краљ.

„Горко, ваше величанство”, пригушеним гласом је изговорио Будах. „Али мораћете да попијете.”

„Мора-ти, мо-ра-ти…” почео је да гунђа краљ. „И сам знам шта морам да радим. Дај то овамо. Но, ето, пола пехара је попио дограбио је…”

У једном даху је испразнио пехар. Дуж стола су се зачули повици саучешћа — и наједном се све смирило. Краљ као да се скаменио отворених устију. Из очију су почеле да му лију сузе. Поцрвенео је, а затим поплавео. Испружио је над столом руку, грозничаво нешто хватајући прстима. Дон Реба му је брзо стрпао у руку кисели краставац. Краљ је ћутке бацио краставац у лице дон Реби и поново испружио руку.

„Вина…” продахтао је.

Неко је појурио, додао бокал. Краљ је, бесно окрећући очи, гласно клокотао. Црвене струје су му се сливале на белу кошуљу. Када је бокал био празан, краљ га је бацио у Будаха, али га је промашио.

„Стрвино!” рекао је неочекиваним басом. „Зашто си ме убио? Мало су вас вешали! Цркао, да бог да!”

Заћутао је и почео да пипа колено.

„Боли!” почео је да цмиздри пређашњим гласом. „И ипак боли!”

„Ваше величанство”, рекао је Будах. „Да би се болест излечила, потребно је пити ову микстуру свакодневно најмање недељу дана…”

У краљевом грлу је нешто запиштало.

„Напоље!” заурлао је. „Сви напоље!”

Дворани су, обарајући фотеље, у гомили потрчали ка вратима.

„На-по-ље!…” урлао је бесно краљ. Обарајући посуђе са стола.

Истрчавши из сале, Румата је улетео иза неке тешке драперије да се клибери. Иза суседне драперије такође се чуо кикот — неко се смејао штуцајући, губећи дах, пиштећи.

6

Дежурство крај спаваонице принца отпочињало је у поноћ, и Румата је одлучио да оде кући, да види да ли је тамо све у реду и да се пресвуче. Улице су биле погружене у чаробну тишину, крчме су биле затворене. На раскрсницама су стајале, звецкајући гвожђем, групе јуришника са фењерима у рукама. Јуришници су ћутали и као да су нешто очекивали. Неколико пута су прилазили Румати, загледали се у њега и, препознавши га, исто га тако ћутке пропуштали. Када је до куће преостајало још једно педесетак корачаји, за њим је кренула група некаквих сумњивих личности. Румата се зауставио, почео да ларма канијама и мачевима, и ови су заостали, али се тог истог часа у помрчини зачуло како је зашкрипала тетива самострела. Румата је брзо кренуо даље, држећи се зидова, окренуо кључ у брави, стално осећајући да су му леђа незаштићена и са олакшањем улетео у хол.

У холу су се окупиле све слуге, наоружане чиме је ко могао. Испоставило се да је неко већ у више махова покушавао да продре кроз врата. Румати се то није допало. „А како би било да не идем?” помислио је. „Ђаво нека га носи, тог принца.”

„Где је барон Пампа?” упитао је.

Уно, узбуђен до крајности, са самострелом о рамену, одговорио му је да се барон пробудио још у подне, попио сав расо који је био у кући и поново отишао да се весели. После је, снизивши глас, известио да је Кира јако узнемирена и да је не једном питала за газду.

„Добро”, рекао је Румата и наредио слугама да се построје.

Слугу је било шест, не рачунајући куварицу — то су све били људи који су прошли кроз сито и решето, који су умели да се туку по улицама. Са сивима се они, разуме се, неће сукобљавати, преплашиће се гнева свемоћног министра, али против одрпанаца ноћне армије могу да се изборе, тим пре што ће разбојници те ноћи тражити лак плен. Два самострела, четири халебарде, тешки месарски ножеви, металне капе, врата по обичају окована гвожђем… Или да можда ипак не иде?

Румата се попео горе и на прстима ушао у Кирину собу. Кира је спавала обучена, скупивши се као маче на нераспремљеном кревету. Румата је постојао над њом са светиљком у руци. Да иде или не? Ужасно би желео да оде. Покрио је пледом, пољубио у образ и вратио се у кабинет. Мора да иде. Ма шта се дешавало, извиђач мора да буде у центру догађаја. И историчари ће од тога имати користи. Осмехнуо се, скинуо са главе обруч, пажљиво избрисао јеленском кожицом објектив и поново га ставио на главу. После је позвао Уна и наредио му да му донесе војну униформу и очишћени метални шлем. Испод кошуље, директно на мајицу навукао је, јежећи се од хладноће, металнопластичну кошуљу, направљену у облику металне оклопне кошуље (овдашње металне кошуље су добро браниле од мача и од ножа, али их је стрела самострела пробијала као од шале). Затежући опасач са металним украсима, рекао је Уну:

„Слушај ме, мали. Теби верујем више него свима осталима. Ма шта се овде десило, Кира мора остати жива и неозлеђена. Нека изгори кућа, нека сав новац опљачкају, али Киру ми чувај. Одведи је ако треба по крововима, по подрумима, како год хоћеш, али је сачувај. Јеси ли ме схватио?”

„Схватио сам”, рекао је Уно. „Не би требало данас да идете…”

„Слушај ме. Ако се не вратим кроз три дана, поведи Киру и одведи је у сајву, у Штуцаву шуму. Знаш ли где је то? Но, ето, у Штуцавој шуми ћеш пронаћи Пијани Брлог, та колиба се налази у близини самога пута. Кога год упиташ — показаће ти. Само пази кога питаш. Тамо ћеш наћи једног човека, зове се отац Кабани. Испричаћеш му све. Јасно?”

„Јасно. Само, било би боље да никуда не идете…”

„И ја би то највише волео. Али не могу: служба… Но, пази.”

Лупио је дечаку чвргу у нос и осмехнуо се на његов невешти осмејак. Доле је одржао говор слугама, изашао кроз врата и поново се нашао у помрчини. Иза његових леђа загрмеле су резе.

Принчеве одаје су се у сва доба лоше чувале. Лако је могуће да управо због тога никада нико није ни покушавао да нападне арканарске принчеве. А посебно се нико није интересовао за садашњег принца. Никоме на свету није био потребан овај један плавооки дечак, који је личио на било кога, само не на свога оца. Дечак се допао Румати. Васпитаван је јако лоше, и због тога је био сналажљив, није био суров, није подносио — према свему инстинктивно — дон Ребу, волео је наглас да пева разноврсне песмице на речи Гурена и да се игра бродовима. Румата је поручивао за њега из метрополе књиге са сликама, причао му о звезданом небу и једном за свагда освојио дечака причом о летећим бродовима. За Румату, који је ретко када имао везе са децом, десетогодишњи принц је представљао супротност свим слојевима ове дивље земље. Управо из таквих обичних, плавооких дечачића, једнаких у свим слојевима, израстали су касније и зверства, и незнање, и покорност, а у њима, у тој деци, није било никаквих ни трагова, ни зачетака свих тих гадости. Понекад је мислио како би то било дивно, када би са планете нестали сви људи старији од десет година.

Принц је већ спавао. Румата је примио дежурство — постојао је мало са гардистом кога је смењивао крај дечака који је спавао, извршавајући сложене покрете обнаженим мачем које је захтевала етикеција, по традицији проверио да ли су сви прозори затворени, да ли су дадиље на својим местима, да ли у свим одајама горе светиљке, вратио се у предсобље, одиграо са гардистом партију домина и заинтересовао се шта мисли благородни дон о ономе што се одиграва у граду. Благородни дон, веома паметан човек, дубоко се замислио и рекао да му се чини да се обичан народ припрема за празновање дана светог Мике.

Када је остао сам, Румата је примакао фотељу прозору, сместио се удобније и почео да посматра град. Принчеве одаје су се налазиле на брегу, и дању се одавде град видео као на длану све до самога мора. Али, сада је све нестајало у помрчини, само су се виделе раштркане светлости — тамо где су на раскрсницама стајали и чекали сигнал јуришници са буктињама. Град је спавао, или се претварао да спава. Било би интересантно сазнати да ли су становници града осећали да им се примиче нешто одиста ужасно? Или су, као благородни, паметни дон, сматрали да се неко припрема за празновање дана светог Мике? Две стотине хиљада мушкараца и жена. Две стотине хиљада ковача, мајстора за израду оружја, месара, бакалина, јувелира, домаћица, проститутки, монаха, мењача, војника, скитница, преживелих књигочатаца се сада вртело у загушљивим, смрдљивим од стеница постељама: спавали су, љубили се, пребројавали у главама добитке, плакали, шкрипали зубима од беса или увреде… Две стотине хиљада људи! било је у њима нешто заједничко за дошљака са Земље. Сигурно је то било то, што сви они још нису били у правом смислу те речи људи, већ замеци, комади из којих ће тек крвава столећа историје исклесати једаред правог, поноситог и слободног човека. Они су били пасивни, незасити и невероватно, фантастично егоистични. Психолошки су сви били још робови — робови вере, робови себи сличнима, робови страсти, робови користољубља. И, ако се вољом судбине неко од њих рађао или постајао господин, он није знао шта да ради са својом слободом. Он је поново хитао да што пре постане роб — роб богатства, роб неприродних вишкова, роб распусних пријатеља, роб својих робова. Огромна већина њих није била ни за шта крива. Они су били сувише пасивни а истовремено и сувише велике незналице. Њихово ропство заснивало се на пасивности и незнању, а пасивност и незнање су поново и поново рађали ропство. Када би сви били једнаки, руке би се човеку опустиле и он не би имао чему да се нада. Али, они су ипак били људи, носиоци искре разума. И стално су се час овде, час тамо појављивале и распаљивале у њима ватрице ужасно далеке и неизбежне будућности. Палиле су се, без обзира на све. Без обзира на њихово наводно ништавило. Без обзира на угњетавање. Без обзира на то, што су гажени чизмама. Без обзира на то, што нису били потребни никоме на свету и што су сви на свету били против њих. Без обзира на то, што су у најбољем случају могли да рачунају на презриво, неразумљиво сажаљење…

Они нису знали да будућност ради за њих, да је будућност без њих немогућа. Они нису знали да у овом страшном свету језивих авети прошлости они представљају једину реалност будућности, да су они — фермент, витамин у организму друштва. Ако се уништи тај витамин, друштво ће почети да трули, отпочеће социјални скорбут, мишићи ће ослабити, очи ће престати јасно да виде, зуби ће почети да испадају. Ниједна држава не може да се развија без науке — уништиће је суседи. Без уметности и опште културе држава губи способност за самокритичност, почиње да помаже погрешне тенденције, почиње сваког часа да рађа лицемере и подлаце, развија у грађанима потрошачки дух и самоувереност и на крају крајева ипак постаје жртва паметнијих суседа. Могу се колико год човек хоће прогањати књигочатци, забрањивати науке, уништавати уметности, али раније или касније људи се морају тргнути и уз шкрипу зуба отварати пут свему, што је тако омрзнуто властољубивим глупацима и незналицама. И, ма колико да презирали знање ти сиви људи, што се налазе на власти, они ништа не могу да ураде против историјске објективности, они могу само да је коче, али не и да је зауставе. Презирући и бојећи се знања, они ипак неизбежно почињу да потпомажу то знање да би остали на власти. Раније или касније они морају да дозволе отварање универзитета, научних удружења, морају да стварају истраживачке центре, опсерваторије, лабораторије, морају да стварају кадрове људи мисли и знања, људи које они више нису у стању да контролишу, људи потпуно другачије психологије, потпуно другачијих потреба, а ти људи не могу да постоје и тим пре да функционишу у пређашњој атмосфери ниског користољубља, шићарџијских ситних интереса, тупог самозадовољства и чисто телесних потреба. Њима је потребна нова атмосфера — атмосфера свеопштег и свеобухватног знања, која ће бити испуњена стваралачком напетошћу; њима су потребни писци, уметници, композитори, и сиви људи, који се налазе на власти, принуђени су да чине и такве уступке. Они, који се противе, биће уништени од стране лукавијих и вештијих супарника у борби за власт, али онај, ко чини те уступке, неизбежно и парадоксално, против своје воље рије на тај начин сам себи гроб. Јер погибељан је за непросвећене егоисте и фанатике пораст културе народа у целом дијапазону — од природно научних истраживања до способности човека да се диви музици… А после тога долази епоха гигантских социјалних потреса, праћених невиђеним дотле развојем науке и повезаним са тим најширим процесом интелектуализације друштва; епоха када сивило бије последњу битку, која по суровости враћа човечанство у средњи век, и сивило губи ту битку и у друштву, слободном од класног угњетавања, нестаје као реална снага, заувек.

Румата је посматрао замрли у помрчини град. Негде тамо, у смрдљивом собичку, скупивши се на једном лежају, горео је у грозници унакажени отац Тара, а брат Нанин је седео крај њега за нахереним сточићем, пијан, весео и бесан, и завршавао свој ‘Трактат о гласинама’, са уживањем маскирајући бирократским пасусима свој подсмех над сивим животом. Негде тамо је слепо лутао у пустим раскошним одајама Гур Литерата, са ужасом осећајући како без обзира на све, из дубине његове растрзане, изгажене душе настају под притиском нечег непознатог и пробијају се у свест јарки светови, пуни предивних људи и потресних осећања. И негде тамо је бог зна како прекраћивао ноћ потучен, оборен на колена доктор Будах, прогањан, али ипак жив… Браћо моја, помислио је Румата. Ваш сам, ми смо пут ваше пути! Наједном је снажно осетио, да он није никакав бог, што у длановима чува искрице разума, већ брат, који помаже брату, син који спасава оца. „Убићу дон Ребу.”… „Зашто?”… „Он убија моју браћу.”… „Он не зна шта ради.”… „Он убија будућност.”… „Он није крив, он је дете свога доба.”… „То јест, хоћеш да кажеш да не зна да је крив? Али зар је мало ствари које он не зна? Ја знам да је он крив.”… „А шта ћеш урадити са оцем Цупиком? Отац Цупик би дао много што шта, када би неко убио дон Ребу. Ћутиш? Многе би тада морао да убијеш, зар не?”… „Не знам, можда и многе. Једног за другим. Све оне, који дигну руку на будућност.”… „То се већ дешавало. Тровали су отровом, бацали бомбе које су сами правили. И ништа се није мењало.”… „Не, ипак се мењало. На тај начин је стварана стратегија револуције.”… „Ти не мораш да ствараш стратегију револуције. Ти једноставно хоћеш да убијеш.”… „Да, хоћу.”… „А умеш ли то?”… „Јуче сам убио дона Окану. Знао сам да је убијам још онда, када сам кренуо код ње са пером за уветом. И жалим само што сам је убио а да од тога нема никакве користи. Тако да су ме такорећи већ научили да убијам.”… „А то је лоше. То је опасно. Сећаш ли се Сергеја Кожина? А Џорџа Ленија? А Сабине Кригер?” Румата је прешао дланом по ознојеном челу. Ето тако, мислиш, мислиш, размишљаш — и на крају измислиш барут…

Скочио је и широм отворио прозор. Скупине пламичака у мрачном граду почеле су да се покрећу, расуле се и кренуле у ланцу, појављујучи се и нестајући међу невидљивим зградама. Некакав звук се појавио над градом — удаљено, више гласно урлање. Планула су два пожара и озарила суседне кровове. Нешто је почело да пламти у луци. Догађаји су почели да се одвијају. Кроз неколико часова биће јасно шта означава савез сивих и ноћних армија, неприродан савез трговаца и бандита са великог пута, биће јасно шта то жели дон Реба и какву је нову провокацију смислио. Или, говорећи једноставније: сазнаће се кога то данас кољу. Највероватније је да је отпочела ноћ дугих ножева, покољ сивог руководства ко је је сувише дигло нос, барона који се налазе у граду а такође и најнезгоднијих аристократа. Шта ли сада ради Пампа, помислио је. Само да не спава — одбраниће се већ, он некако…

Није успео да доврши мисао. О врата су са помамним повицима: „Отворите! Дежурни, отворите!” почели да лупају песницама. Румата је отворио резу. У просторију је улетео полуобучени, модар од страха човек, ухватио Румату за оковратник кошуље и почео да вуче, дрхтећи:

„Где је принц? Будах је отровао краља! Ирукански шпијуни су дигли устанак у граду! Спасавајте принца!”

То је био министар двора, човек глуп и крајње одан. Одгурнувши Румату, он је појурио у принчеву спаваћу собу. Почеле су да циче жене. А кроз врата су већ надирали, истуривши напред зарђале халабарде, јуришници у сивим кошуљама, ознојених њушки. Румата је извукао мачеве.

„Назад!” рекао је хладно.

Иза његових леђа, из спаваће собе зачуо се кратак, пригушени вапај. Лоше стоје ствари, помислио је Румата. Ништа не схватам. Одскочио је у угао и заградио се столом. Јуришници су, тешко дашћући, испунили собу. Накупило их се једно петнаестак. Напред се прогурао поручник у сивој, тесној униформи, са мачем у руци.

„Дон Румата?” упитао је, губећи дах. „Ухапшени сте. Предајте ми своје мачеве.”

Румата се увређено насмејао.

„Узмите их”, рекао је, бацајући поглед на прозор.

„Ухватити га!” дрекнуо је официр.

Петнаест ухрањених трутова са секирама — то и није баш превише за човека који влада вештинама борбе, поготову још ако се узме у обзир да ће се за њих овде знати тек за три столећа. Гомила је налетела и одбила се назад. На поду је остало неколико секира, два јуришника су се згрчила и, опрезно притискајући на желуце угануте руке, повукли се у задње редове. Румата је у потпуности владао кружном одбраном, када се пред нападачима као светлуцава завеса почео да врти челик и када се чинило да је немогуће пробити се кроз ту завесу. Јуришници су се, тешко дашћући, неодлучно згледали. Заударали су на пиво и бели лук.

Румата је одмакао сто и опрезно пришао прозору. Неко из задњих редова је бацио нож, али је промашио. Румата се поново насмејао, ставио ногу на рагастов и рекао:

„Ако покушате још једном — руке ћу почети да вам сечем. Познајете ме добро.”

Познавали су га. Јако су га добро познавали, и ниједан од њих се није ни померио са места, без обзира на псовке и наредбе официра, који се, узгред буди речено, такође држао јако опрезно. Румата је стао на рагастов, настављајући и даље да прети мачевима, и тог истог часа га је из помрчине, из дворишта, ударило у леђа тешко коље. Ударац је био страшан. Он није пробио металнопластичну кошуљу, али је оборио Румату са рагастова и бацио га на под. Мачеве Румата није испустио, али користи од њих више није било. Гомила се одмах сручила на њега. Сви заједно су били тешки сигурно више од једне тоне, али су сметали један другоме и њему је ипак пошло за руком да стане на ноге. Ударио је песницом нечије мокре усне, неко је као зец почео да му пишти под руком, а он је ударао и ударао лактовима, песницама, раменима (одавно се није осећао тако слободно), али није могао да их смакне са себе. На једвите је јаде, вукући за собом гомилу тела, пришао вратима, успут се сагињући и одбацујући јуришнике који су се хватали за њега. После је осетио јак ударац у раме и пао је на леђа, док су се под њим копрцали пригњечени, поново је устао, наносећи кратке, али јаке ударце, од којих су јуришници, размахујући рукама и ногама, тешко ударали о зидове, већ се видело пред њим унакажено од страха лице поручника, који је испред себе испружио испражњени самострел, али су се управо тог часа врата отворила, и у сусрет су му кренуле нове ознојене њушке. Набацили су мрежу на њега, стегли конопце на ногама и оборили га на под.

Одмах је престао да се брани, чувајући снагу. Једно време су га ударали чизмама — усредсређено, ћутке, уживајући при томе. После су га дограбили за ноге и повукли. Док су га вукли поред отворених врата спаваће собе, успео је да види министра двора, прикованог за зид копљем, и гомилу окрвављених чаршава на постељи. „Па ово је преврат!” помислио је. „Јадно дете…” Повукли су га низ степенице, и тада је изгубио свест.

7

Лежао је на брежуљку прекривеним травом и посматрао облаке, који су пловили по дубоком, плавом небу. Осећао се дивно и мирно, али на суседном брежуљку се налазио језиви бол. Он је био ван њега а истовремено и у њему, нарочито у десном боку и потиљку. Неко је дрекнуо: „Је ли цркао, шта ли? Главе ћу вам поскидати!” И тада се са неба сручила маса ледене воде. Одиста је лежао на леђима и гледао у небо, само не на брежуљку већ у бари и небо није било сиво, већ оловно црно, обасјано нечим црвеним. „Ништа”, рекао је други глас. „Жив је, очима колута.” То сам ја жив помислио је. То они о мени. То ја колутам очима. Али, зашто се то подсмевају? Јесу ли то можда одлучили да говоре људски? Поред њега је неко почео да се мешкољи тешко почео да шљапка по води. На небу се појавила силуета главе у шпицастој капи.

„Но, благородни доне, хоћете ли сами кренути, или да вас вучемо?”

„Одвежите ми ноге”, љутито је рекао Румата, осећајући оштар бол у разбијеним уснама. Прешао је језиком по њима. Но, и то су ми усне. Ваљушке, а не усне.

Неко је почео да се мува око његових ногу, безобзирно их вукући и цимајући. Око њега су полугласно вођени разговори.

„Добро сте га удесили…”

„Него шта, само што није киднуо… Зачаран је, стреле се од њега одбијају…”

„Знао сам једног таквог, можеш и секиром да га тучеш, ништа му није.”

„То је сигурно била некаква сељачина…”

„Но, сељачина…”

„У томе и јесте ствар. А овај је благородне крви.”

„Мајка те убила!… Ала сте чворове завезали, не можеш да се снађеш… Дајте светлост овамо.”

„А ти то ножем.”

„Јој, браћо, не одвезујте га. Ако поново почне да замахује на нас… Умало ми главу није размрскао.”

„Добро, неће ваљда почети…”

„Ви, браћо, како хоћете, а ја сам га копљем тукао одиста. Па тако сам и оклопе пробијао.”

Заповеднички глас из помрчине је дрекнуо:

„Хоћете ли већ једном?”

Румата је осетио да су му ноге слободне, напео се и сео. Неколико набијених, ниског раста јуришника га је ћутке посматрало како се претура по бари. Румата је стегао вилице од стида и понижења. Почео је да помера лопатицама. Руке су му биле везане за леђима, и то тако, да чак није схватао где су му лактови, а где шаке. Сакупио је сву снагу, трзајем устао на ноге и такорећи одмах изгубио свест од језивог бола у боку. Јуришници су почели да се смеју.

„Овај сигурно неће побећи”, рекао је један.

„Да, неће, мајка га убила…”

„Шта је доне, није слатко? а?”

„Доста лупетања”, проговорио је из помрчине заповеднички глас. „Дођите овамо, дон Румата.”

Румата је кренуо према гласу, осећајући како се заноси. Однекуд се појавио човек са бакљом, кренуо испред њега. Румата је препознао место: то је било једно од многобројних дворишта министарства одбране круне, негде крај краљевских коњушница. Брзо је схватио — ако га поведу надесно, онда га значи воде у Кулу, у мучилиште. Ако га поведу налево — онда га значи воде у канцеларију. Протресао је главом. Ништа, помислио је. Када сам жив, онда ћемо се још значи борити. Скренули су улево. Неће значи одмах, помислио је Румата. Биће прво истрага. Језива ствар. Ако је већ ствар стигла и до истраге, за шта онда могу да ме оптуже? Чини ми се да је јасно. Позивање тровача Будаха, тровање краља, завера против круне… Лако је могуће чак и убиство принца. И, разуме се, шпијунажа у корист Ирукана, Соана, варвара, барона, Светог Ордена и тако даље и тако даље… Одиста је чудно како сам уопште и жив. Значи, још је нешто смислила она бела гљива.

„Овамо”, рекао је човек заповедничким гласом.

Отворио је ниска врата, и Румата је, повивши се, ушао у огромну просторију осветљену туцетом бакљи. На средини, на излизаном тепиху седели су и лежали увезани окрвављени људи. Неки од њих били су већ или мртви, или без свести. Готово сви су били боси, у исцепаним спаваћицама. Дуж зидова, немарно се ослањајући на секире и халебарде, стајали су јуришници црвених лица, свирепи и самозадовољни — победници. Пред њима се шеткао — са рукама на леђима — официр са мачем, у сивој униформи јако умашћеног оковратника. Руматин сапутник, човек у црној кабаници, пришао је официру и нешто му шапнуо на уво. Официр је климнуо главом, са интересовањем погледао Румату и нестао иза цветних завеса на супротном крају просторије.

Јуришници су такође са интересовањем посматрали Румату. Један од њих, зрикав је рекао:

„А овај дон има добар камичак.”

„Одличан камен, нема шта”, сложио се други. „За краља би могао да буде. И обруч је од жеженог злата.”

„Сада смо ми сами краљеви.”

„Да му га смакнемо?”

„Пре-ки-нути!” тихо је рекао човек у црној кабаници. Јуришници су га, ништа не схватајући, погледали:

„Ко нам се то још сада сручио на главу?” рекао је зрикави јуришник.

Човек са кабаницом му је, не одговарајући, окренуо леђа, пришао Румати и стао поред њега. Јуришници су га непријатељски одмеравали од главе до ногу.

„Па да то није којим случајем поп?” рекао је јуришник са оком. „Ехеј, попе, хоћеш ли у чело?”

Јуришници су почели да се клибере. Зрикави јуришник је пљунуо на длан, пребацујући секиру из руке у руку и кренуо према Румати. Ох, ала ћу му дати сада, помислио је Румата, лагано повлачећи уназад десну ногу.

„Кога сам увек млатио”, наставио је јуришник, заустављајући се пред њим и разгледајући човека у црном, „то су били неки попови, разни тамо књигочатци и мајстори. Дешавало се рецимо…”

Човек у кабаници је дигао руку дланом нагоре. Нешто је зазвиждало под таваницом. Ж-ж-ж! Зрикави јуришник је испустио секиру и претурио се на леђа. Из средине чела му је вирила кратка стрела са густим перима из самострела. Завладала је тишина. Јуришници су се повукли, бацајући погледе према таваници. Човек у кабаници је спустио руку и наредио:

„Склонити цркотину, брзо!”

Неколико јуришника је потрчало, дограбило убијеног за ноге и повукло га одатле. Иза завесе се појавио официр махнуо им руком да приђу.

„Хајдемо, дон Румата”, рекао је човек у кабаници.

Румата је кренуо према завеси, заобилазећи гомилу заробљеника. Ништа не схватам, размишљао је. Иза завесе, у помрчини неко га је дохватио, претресао, смакао са опасача празне каније и гурнуо на светлост.

Румата је одмах схватио где се нашао. То је био добро му познати кабинет дон Ребе у љубичатим одајама, Дон Реба је седео на истом месту и у истоветној пози, напето се исправивши, ставивши лактове на сто са преплетеним прстима. А старац пати од шуљева, наједном је са сажаљењем помислио Румата. Са десне стране од дон Ребе седео је отац Цупик, важан, усредсређен, стегнутих усана, а са леве — доброћудно насмејан дебељко са нашивцима капетана на сивом мундиру. У кабинету није било више никога. Када је Румата ушао, дон Реба је тихо и нежно рекао:

„А ево, пријатељи, и благородног дон Румате.”

Отац Цупик се са потцењивањем исцерио, а дебељко је доброћудно климнуо главом.

„Наш стари, и веома принципијелан непријатељ”, рекао је дон Реба.

„Када је непријатељ — обесите га”, промукло је рекао отац Цупик.

„А какво је ваше мишљење, брате Аба?” упитао је дон Реба, благонаклоно се окренувши дебељку.

„Знате ли… Ја чак некако…” Брат Аба се збуњено некако дечачки осмехнуо, раширивши кратке ручице. „Некако ми је, знате ли, свеједно. Али, можда га ипак не треба вешати?.. Можда га треба спалити, шта мислите дон Реба?”

„Да, у праву сте”, замишљено је рекао дон Реба.

„Схватате ли”, наставио је брат Аба, љубазно се смешкајући Румати, „веша се шљам, ситна риба… А ми код народа морамо да сачувамо поштовање према класама. Ипак сте ви потомак древног рода, истакнути ирукански шпијун… Ирукански, чини ми се, и не грешим ваљда?” Узео је са стола лист папира и близоруко се загледао у њега. „Ах, уз то још и соански… Тим пре!”

„Ако треба да се спали, онда нека се спали”, сложио се отац Цупик.

„Добро”, рекао је дон Реба. „Договорили смо се. Спалити.”

„Уосталом, чини ми се да би дон Румата могао да олакша своју судбину. Да ли ме схватате, дон Реба?”

„Не баш сасвим морам да признам…”

„Имовина! Мој благородни доне, имовина! Румата — то је фантастично богат род!”

„У праву сте, као и увек”, рекао је дон Реба. Отац Цупик је зевнуо, прикривши уста руком, и бацио кришом поглед на тешке драперије са десне стране од стола.

„Па шта, да почнемо онда по свим прописима”, са уздахом је рекао дон Реба.

Отац Цупик је још гледао према драперијама. Било је очигледно да је нешто чекао и видело се да се уопште није интересовао за саслушање. У чему ли је суштина ове комедије? — размишљао је Румата. Шта све ово значи?

„Но, драги мој благородни доне”, рекао је дон Реба, обраћајући се Румати, „било би одиста јако интересантно чути ваше одговоре на нека питања која нас јако интересују.”

„Одвежите ми руке”, рекао је Румата.

Отац Цупик се тргао и сумњичаво почео да жваће нешто празним устима. Брат Аба је брзо одмахнуо главом.

„А?” рекао је дон Реба и погледао прво брата Абу, а после оца Цупика. „Схватам вас, драги моји. Али, узимајући у обзир одређене околности, које дон Румата вероватно схвата…” Бацио је поглед на ћитав низ отвора под таваницом. „Одвежите му руке”, рекао је, не дижући глас.

Неко је нечујно пришао са леђа. Румата је осетио како су му нечији, чудновати меки, вешти прсти дотакли руке, зачула се шкрипа пресецаних конопаца. Брат Аба је са неочекиваном, за његову корпуленцију, спретношћу извукао испод стола огроман борбени самострел и ставио га испред себе на папире. Руке Румате су се, као бичеви, сручиле крај тела. Готово да их није ни осећао.

„Но, да почнемо”, бодро је рекао дон Реба. „Ваше име, род, звање?”

„Румата, из рода Румата Есторских. Благородни племић од двадесет и другог колена уназад.”

Румата се осврнуо, сео на софу и почео да масира зглавке шака. Брат Аба га је, узбуђено сопћући, узео на нишан својим самострелом.

„Ваш отац?”

„Мој благородни отац био је императорски саветник, одани слуга и лични пријатељ императора.”

„Да ли је жив?”

„Умро је.”

„Одавно?”

„Пре једанаест година.”

„Колико вам је година?”

Румата није успео да одговори. Иза љубичасте драперије зачуо је некакав шум, брат Аба се незадовољно осврнуо. Отац Цупик, је, злослутно се смешкајући, лагано устао.

„Но, то је све, драги моји!” рекао је весело и злурадо истовремено.

Иза драперија су искочила три човека, које Румата никако није очекивао овде да види. Отац Цупик према свему, такође. То су били грдосије-монаси у црним мантијама са капуљачама навученим на очи. Они су брзо и нечујно притрчали оцу Цупику и узели га за лактове.

„А… на…” промрмљао је отац Цупик. Лице му је намах прекрило самртно бледило. Нема сумње, очекивао је нешто сасвим друго.

„Шта ви мислите, брате Аба?” мирно је упитао дон Реба, нагињући се према дебељку.

„Но, разуме се!” одлучно је одговорио овај. „Разуме се!”

Дон Реба је начинио слаб покрет руком. Монаси су дигли оца Цупика и исто тако нечујно корачајући, однели га кроз драперије. Румата се гадљиво намрштио. Брат Аба је протрљао меке шаке и бодро рекао:

„Све се одлично завршило, шта ви мислите, дон Реба?”

„Да, није лоше”, сложио се дон Реба. „Али, да наставимо. Но, колико вам је година, дон Румата?”

„Тридесет и пет.”

„Када сте стигли у Арканар?”

„Пре пет година.”

„Одакле?”

„Пре тога сам живео у Естору, у свом замку.”

„А какав је био циљ тог вашег доласка?”

„Околности су ме натерале да напустим Естор. Тражио сам престоницу, која би по свом сјају могла да се упореди са престоницом метрополе.”

Осетио је како су руке коначно почеле да му горе. Румата је стрпљиво и упорно наставио да масира отекле зглавке.

„А, какве су то биле околности?” упитао је дон Реба.

„Убио сам у двобоју члана царске породице.”

„Тако значи? А кога то?”

„Младог војводу Екину.”

„Зашто сте се тукли?”

„Жена”, кратко је одговорио Румата.

Стекао је утисак да сва та питања апсолутно ништа не значе. Да је то иста таква игра, као и дискусија о начину погубљења. Сва тројица нешто очекују. Ја чекам да ми се руке поврате. Брат Аба — будала — чека када ће му се на колена сручити злато из благајне дона Румате. Дон Реба такође нешто чека… Али монаси, монаси! Одакле у двору манаси? Па уз све то још тако вешти, борбени момци?

„Име жене?”

Но, и то су ми питања, помислио је Румата. Глупља је одиста немогуће и смислити. Покушаћу да их мало раздрмам…

„Дона Рита”, одговорио је.

„Нисам очекивао да ћете одговорити. Захваљујем вам се.”

„На услузи.”

Дон Реба се поклонио.

„Да ли сте имали прилике да будете у Ирукану?”

„Не.”

„Јесте ли сигурни у то?”

„Ви такође.”

„Ми хоћемо истину!” поучно је рекао дон Реба.

Брат Аба је климнуо главом. „Истину и само истину!”

„Аха”, рекао је Румата. „А мени се учинило…” Заћутао је.

„Шта вам се то учинило?”

„Учинило ми се да хоћете да приграбите моју наследну имовину. Одиста, не могу да замислим, дон Реба, на који то начин имате намеру да дођете до ње?”

„А поклон? А поклон?” повикао је брат Аба.

Румата се насмејао што је могао дрскије.

„Ти си будала, брате Аба, или како се већ оно зваше… Одмах се види да си трговац. Зар не знаш да мајорат не може бити предат у туђе руке?”

Видело се да се брат Аба ужасно разбеснео, али се ипак уздржавао.

„Не бисте смели да разговарате таквим тоном”, меко је рекао дон Реба.

„Хоћете истину?” побунио се Румата. „Ево вам истине, најчистије истине и само истине: брат Аба је — будала и трговац.”

Али, брат Аба је успео да се савлада.

„Чини ми се да смо се удаљили од предмета нашег разговора”, рекао је смешкајући се. „Шта ви мислите, дон Реба?”

„У праву сте, као и увек”, рекао је дон Реба. „Благородни доне, а да ли сте икада били у Соану?”

„Био сам у Соану.”

„Зашто?”

„Да посетим Академију наука.”

„Чудновати циљ за младог човека вашег положаја.”

„То је мој каприц.”

„А да ли познајете генералног судију Соана, дон Кондора?”

Румата је постао опрезан.

„То је стари пријатељ наше породице.”

„Благородан човек, зар не?”

„Личност достојна поштовања.”

„А да ли знате да је дон Кондор учесник завере против његовог величанства?”

Румата је дигао главу.

„Запамтите једном за увек, дон Реба”, рекао је високомерно. „За нас, старо племство метрополе, сви ти Соани и Ирукани, па и Арканар, били су, а увек ће и остати вазали императорске круне.” Пребацио је ногу преко ноге и окренуо се.

Дон Реба га је замишљено посматрао.

„Богати сте?”

„Могао би да купим цео Арканар, али ме помијаре не интересују…”

Дон Реба је уздахнуо.

„Срце ће ми препући од туге”, рекао је. „Пресећи тако славно стабло тако чувенога рода! Био би то прави злочин да га не диктирају државне потребе.”

„Мање мислите на државу”, рекао је Румата, „а више на сопствену кожу.”

„У праву сте”, рекао је дон Реба и лупио прстом о прст.

Румата је брзо напео и поново опустио мишиће. Према свему, тело му је почело да ради. Иза драперија су поново искочила три монаха. Са истом неуловљивом брзином и вештином, који су сведочили о огромном искуству, они су опколили брата Абу, који се још умилно смешкао, дограбили га и заврнули му руке за леђа.

„Јој-јеј-јеј-јеј!…” почео је да урла брат Аба. Дебело лице му се искривило од бола.

„Брже, брже, не гњавите!” са гађењем је рекао дон Реба.

Дебељко се бесно опирао, док су га вукли иза драперија. Чуло се како урла и пишти, а после је наједном заурлао језивим гласом који је било немогуће препознати, и одмах се смирио. Дон Реба је устао и опрезно испразнио самострел. Румата га је запањено посматрао.

Дон Реба се шеткао по просторији, замишљено чешкајући леђа стрелом из самострела. „Добро, добро”, мрмљао је готово нежно. „Одлично!…” Као да је био заборавио на Румату. Кораци су му постајали све бржи, успут је махао стрелом, као диригентском палицом. После се наједном нагло зауставио испред стола, одбацио стрелу, опрезно сео и рекао, смешкајући се читавим лицем:

„Како сам их само, а?… Нико није ни ‘а’ рекао!… Код вас, чини ми се, не би могли баш тако…”

Румата је ћутао.

„Да-а…” отегао је дон Реба одушевљено. „Одлично! Но па шта, сада бисмо могли да поразговарамо, дон Румата… А можда ви и нисте дон Румата? А можда чак нисте ни дон? А?…”

Румата је оћутао, посматрајући га са интересовањем. Блед, са црвеним жилицама на носу, дрхти од узбуђења, жели, и то ужасно жели да повиче, лупкајући дланом о длан: „А ја знам! А ја знам!” А ништа ти у ствари не знаш, кучкин сине. А ако једном и сазнаш, једноставно нећеш поверовати. Но, говори, говори, слушам те.

„Слушам вас”, рекао је.

„Ви нисте дон Румата”, рекао је дон Реба. „Ви сте самозванац.” Строго је посматрао Румату. „Румата Есторски је умро пре пет година и сахрањен је у породичној гробници свога рода. И свеци су већ одавно смирили његову бунтовну, и да будемо отворени, не баш превише чисту душу. Но, како ћемо, хоћете ли сами да признате, или да вам помогнем?”

„Сам ћу признати”, рекао је Румата. „Зовем се Румата Есторски и нисам навикао да се сумња у моје речи.”

Да покушам да те мало разљутим, помислио је. Бок ме боли, а иначе бих те добро повукао за нос.

„Видим да ћемо морати да наставимо разговор на другом месту”, злослутно је рекао дон Реба.

Са лицем су му се дешавале најчудноватије промене. Нестао је пријатан осмејак, усне су му се стегле у праву линију. Чудновато и језиво је почела да му се помера кожа на челу. Да, помислио је Румата, таквог човека одиста можеш и да се преплашиш.

„Ви одиста патите од шуљева?” упитао га је са саучешћем у гласу.

У очима дон Ребе је промакло нешто, али израз лица му се није променио. Направио се као да питање није чуо.

„Лоше сте искористили Будаха”, рекао је Румата. „Он је одличан стручњак. Био је…” додао је значајно.

У безбројним очима је поново нешто промакло. Аха, помислио је Румата, Будах је значи још жив… Сместио се удобније и обухватио рукама колено.

„Значи, одбијате да признате?” рекао је дон Реба.

„А шта то?”

„То да сте самозванац.”

„Поштовани Реба”, рекао је Румата поучно, „такве се ствари доказују. Јер, ви ме вређате!”

Лице дон Ребе постало је сладуњаво.

„Драги мој дон Румата”, рекао је. „Извините, за сада ћу још да вас називам тим именом. Но, ето, ја обично никада и ништа не доказујем. Доказују тамо, у Веселој Кули. И за то имам искусне, добро плаћене стручњаке, који помоћу воденице за месо светога Мике, ципела господа бога, рукавица великомученице Пате или рецимо столице… ехе, извините, фотеље Тоца-Освајача, могу да докажу шта год желе. Да бог постоји, и да бога нема. Да људи корачају рукама и да људи стоје на боку. Да ли ме схватате? Ви то можда и не знате, али постоји читава наука о добијању доказа. Просудите и сами: зашто да вам доказујем оно, што и сам знам? И, уз све то, ништа вам се неће десити ако признате…”

„Мени не”, рекао је Румата. „Али вама може да се деси.”

Дон Реба је једно време размишљао.

„Добро”, рекао је. „Очигледно је да ћу ипак морати да отпочнем ја. Дајте да погледамо где је све и у чему је био запажен дон Румата Асторски за пет година свог загробног живота у Арканарској краљевини. А после ћете ми објаснити смисао свега тога. Слажете ли се?”

„Не бих желео да дајем обећања која не могу да испуним”, рекао је Румата, „али вас слушам са интересовањем.”

Дон Реба је, почевши да претура по свом писаћем столу, извукао одатле лист пунијег папира и, подигавши веђе, бацио поглед на њега.

„Нека вам је знано”, почео је он, пријатељски се чешкајући, „нека вам је знано, да сам ја, министар одбране арканарске круне, предузео акције против такозваних књигочатаца, учених и других некорисних и штетних по државу људи. Те моје акције наишле су на чудновату контраакцију. Док ми је сав народ који је листом, једним поривом, краљу, а такође арканарским традицијама одан, помогао: предавао оне који су се прикрили, сам пресуђивао, указивао на сумњиве, који су умакли мојој пажњи — у то исто доба је неко непознати, али веома енергичан при томе, крао испред нашег носа и пребацивао ван граница наше краљевине, најтеже, најопасније и најодвратније злочинце. Тако су нам умакли: безбожни астролог Багир Кисенски; злочинац-алхемичар Синда, који је повезан, како је то доказано, са нечистом силом и ируканским властима; одвратан памфлетиста Цурен који ремети мир, као и низ других, нижих рангом од њега, злочинаца. Негде је нестао полудели чаробњак и механичар Кабани. Неко је утрошио читаву гомилу злата, да би онемогућио гнев народни у односу на богомрске шпијуне и троваче, бивше главне лекаре његовог величанства. Неко је, при одиста фантастичним околностима, које нас терају да се поново присетимо непријатеља рода људског, ослободио из затвора чудовишног развратника и тровача народних душа, атамана сељачке побуне Арату Грбатог…” Дон Реба се зауставио и, покрећући кожу на челу, значајно погледао Румату. Румата се, подигавши главу према таваници, машталачки осмехнуо. Арату Грбатог је отео он, долетевши по њега хеликоптером. На чуваре је то оставило фантастичан утисак. На Арату, узгред буди речено такође. А ипак сам јуначина, помислио је. Добро сам радио.

„Да знате и то”, наставио је дон Реба, „да се споменути атаман Арата сада налази на челу побуњеника у источним областима метрополе, обилно при томе проливајући благородну крв и не осећајући несташицу ни у новцу, ни у оружју.”

„Верујем”, рекао је Румата. „Одмах ми се учинило да је одлучан човек.”

„Значи, признајете?” истог часа га је упитао дон Реба.

„Шта то?” зачудио се Румата.

Једно време су гледали један другоме у очи.

„Настављам”, рекао је дон Реба. „За спасавање тих развратника ви сте, дон Румата, по мојим скромним и непотпуним прорачунима, потрошили најмање три пуда злата. Не говорим о томе, да сте се при томе занавек оскрнавили дружећи се са нечистом силом. Не говорим такође ни о томе, да за све време вашег боравка у границама Арканарске државе нисте добили из својих есторских поседа ниједну бакарушу, а и зашто би? Зашто снабдевати новцем покојника, па макар и најрођенијег? Али, то ваше злато!”

Отворио је кутију, која се налазила под папирима на столу и извукао из ње прегршт златника који су били са профилом Паца Шестог.

„Већ би и само ово злато било довољно да вас спалимо на ломачи!” завапио је. „То је ђаволско злато! Људске руке нису у стању да произведу метал такве чистоће!”

Бушио је Румату погледом. Да, великодушно је помислио Румата, ту је он одиста јак. На то одиста нисмо ни мислили. И, мора се признати, то је он први приметио. То треба узети у обзир… Реба се наједном поново покуњио. У његовом гласу су се чуле очинске ноте пуне саучешћа:

„И све у свему, ви се понашате доста неопрезно, дон Румата. Стално сам се бринуо за вас… Какав сте само дуелант, какав кавгаџија! Сто двадесет и шест двобоја за пет година! И ниједан мртав… На крају крајева, из тога су могли да се извуку барем неки закључци. Ја сам их, барем извукао. И не само ја. Ове ноћи на пример, брат Аба — о покојницима не ваља говорити лоше, али то је био одиста јако суров човек, једва сам га подносио, морам то да признам… Но, ето, брат Аба је издвојио за ваше хапшење не највештије борце, већ оне најдебље и најјаче. И био је у праву. Неколико ишчашених руку, неколико пригњечених вратова, избијене зубе, да не рачунамо… и ви сте овде! А нисте могли да не знате да се борите за свој живот. Ви сте мајстор. Ви сте, више него сигурно најбољи мач империје. Ви сте, у то нема сумње, продали душу ђаволу, јер човек само у паклу може да научи те невероватне, као из бајке, начине борбе. Ја сам чак спреман да дозволим, да вам је та вештина била дата са тим, да не убијате никога. Иако је тешко претпоставити зашто би ђаволу био потребан такав услов. Али, нека се у томе сналазе наши сколастици…”

Прекинуло га је скичање прасета. Незадовољно је бацио поглед према љубичастим драперијама. Иза драперија су се тукли. Чули су се тупи ударци, пиштање: „Пустите! Пустите!” и још некакви промукли гласови, псовке, повици на непознатом наречју. После се драперија са треском прекинула и пала. У кабинет је улетео и пао на колена некакав човек, ћелав, окрвављене браде, дивље исколачених очију. Иза драперије су се појавиле огромне шапе, дограбиле човека за ноге и повукле га назад. Румата га је препознао: то је био Радух. Дивље је урлао:

„Преварили су ме!… Преварили су ме!… Па то је био отров! И зашто само?…”

Одвукли су га у помрчину. Неко у црном је брзо прихватио и наново закачио драперију. У тишини која је завладала иза драперије зачули су се одвратни звуци — неко је повраћао. Румата је схватио.

„Где је Будах?” упитао је реско.

„Као што видите, десила му се незгода”, одговорио је дон Реба, али се видело да је збуњен.

„Не варајте ме”, рекао је Румата. „Где је Будах!”

„Ах, дон Румата”, рекао је дон Реба, одмахујући главом. Одмах се опоравио. „Шта ће вам Будах? Да није којим случајем ваш рођак? Јер, ви га никада нисте чак ни видели!”

„Слушајте ме Реба”, рекао је Румата бесно. „Не шалим се! Ако се Будаху било шта деси, црћићете као пас. Задавићу вас.”

„Нећете успети”, брзо је рекао дон Реба. Био је блед.

„Будала сте, Реба. Вешт сте интригант, али још ништа не схватате. Никада у животу се још нисте прихватили тако опасне игре као што је ова. Чак и не знате колико је опасна.”

Дон Реба се скупио за столом, очи су му гореле као угљевље. Карте су отваране. Сада је одлучивано ко ће бити газда у игри. Румата се напео, спреман на скок. Никакво оружје — ни копље, ни стрела — не убија моментално. Та мисао се јасно видела на физиономији дон Ребе. Старац који је патио од шуљева хтео је да живи.

„Но, шта вам је, одиста”, рекао је плачљивим гласом. „Поседели смо, поразговарали… Па жив је ваш Будах, смирите се, жив је и здрав. Он ће још и да ме лечи. Не треба падати у ватру.”

„Где је Будах?”

„У Веселој Кули.”

„Потребан ми је.”

„Мени је такође потребан, дон Румата.”

„Слушајте Реба”, рекао је Румата, „не љутите ме. И престаните да се претварате. Ви ме се бојите. И правилно радите. Будах припада мени, да ли вам је јасно? Мени!”#

Сада су обојица стајали. Реба је био страшан. Посивео је усне су му се грчевито тресле, нешто је мрмљао пљујући око себе.

„Балавче!” просиктао је. „Ја се никога не бојим! Ја сам тај, који може да те згази као пијавицу!”

Наједном се окренуо и тргао гоблен, који му је висио иза леђа. Појавио се широки прозор.

„Гледај!”

Румата је пришао прозору. Он је гледао на трг пред двором. Већ је почињало да свиће. У сиво небо се дизао дим пожара. На тргу су лежали лешеви. А у центру трга се црнео непокретан квадрат. Румата се загледао. То су били коњаници, који су стајали у нестварно прецизном поретку, у дугачким црним кабаницама, у црним капуљачама, које су им скривале очи, са црним троугластим штитовима на левој руци и са дугачким копљима у десницама.

„Мо-лим!” рекао је дон Реба гласом који је од звањао. Тресао се. „Смирена деца господа нашега, коњица Светог Ордена. Искрцала се ноћас у арканарској луци да би угушила варварску побуну ноћних бандита Ваге Точка који су се удружили са трговцима, који су заборавили шта су! Устанак је угушен. Свети Орден влада градом и земљом, од сада Арканарском облашћу Ордена…”

Румата се нервозно почешао по потиљку. То је већ нешто помислио је. Ето за кога су, значи, поплочавали пут несрећни трговци. То је одиста права провокација! Дон Реба је свечано искезио зубе.

„Ми се још не познајемо”, наставио је тим истим улагивачким гласом. „Дозволите да вам се представим; намесник Светог Ордена у арканарској области, епископ и борбени магистар раб божји Реба!”

А могао сам да се сетим, помислио је Румата. Тамо, где влада сивило, на власт увек долазе црни. Ех, историчари, репом вас треба по глави… Ставио је руке на леђа и почео да се њише са прстију на пету.

„Сада сам преморен”, рекао је гадљиво. „Хоћу да спавам. Да се окупам у врелој води и сперем са себе крв и бале ваших главосеча. Сутра… или тачније, данас… рецимо један сат после изласка сунца, доћи ћу у вашу канцеларију. Наређење за ослобођење Будаха мора да ме већ чека.”

„Има их двадесет хиљада!” повикао је дон Реба, показујући прстом кроз прозор.

Румата се намргодио.

„Мало тише, молим вас”, рекао је. „И запамтите, Реба: одлично знам да ви нисте никакав епископ. Видим вас скроз. Обичан сте издајник и невешти, јефтини интригант…” Дон Реба је олизао усне, очи су му постале некако стакласте. Румата је наставио: „Немилосрдан сам. За сваку подлост учињену мене или мојим пријатељима одговараћете ми лично. Узмите у обзир да вас мрзим. Подносићу вас, али ћете морати да научите да ми се на време склањате са пута. Јесте ли ме схватили?”

Дон Реба је рекао брзо, са осмехом и изразом кривца:

„Желим само једно. Желим да будете уз мене, дон Румата. Не могу да вас убијем. Не знам зашто, али не могу.”

„Бојите ме се”, рекао је Румата.

„Да, бојим вас се”, сложио се дон Реба. „Можда сте чак и сатана. Можда сте и син бога. Ко то зна? А можда сте човек из моћних прекоморских земаља: прича се да такве постоје… Чак и не покушавам да бацим поглед у бездан, који вас је избацио на површину. Врти ми се у глави, и осећам да падам у јерес. Али, и ја могу вас да убијем. У било ком тренутку. Сада. Сутра. Јуче Схватате ли то?”

„То ме не интересује”, рекао је Румата.

„А шта онда? Шта вас интересује?”

„Ништа ме не интересује”, рекао је Румата. „Једноставно се забављам. Нисам ни ђаво, а нисам ни бог, ја сам каваљер Румата Есторски, који је оптерећен каприцима и предрасудама и који је навикнут на слободу у сваком смислу. Да ли сте запамтили?”

Дон Реба се већ био освестио. Обрисао је зној марамицом и пријатно се осмехнуо.

„Ценим вашу упорност”, рекао је. „На крају крајева, ви такође тежите неким идеалима. И ја поштујем те идеале, иако их не схватам. Драго ми је што смо се објаснили. Лако је могуће да ћете ми једном изложити своје погледе, и није искључено да ћете ме натерати да ревидирам своје ставове. Људи су склони да праве грешке. Можда грешим и тежим погрешном циљу, ради кога не би вредело радити тако усрдно и некористољубиво, као што то ја радим. Ја сам човек широких погледа, и лако могу да замислим, да ћу једном радити раме уз раме са вама…”

„Видећемо”, рекао је Румата и кренуо ка вратима. Но, прави гмизавац! — помислио је. И то ми је неки сарадник. Раме уз раме…

Град је обузео неописиви ужас. Црвенкасто јутарње сунце осветљавало је пусте улице, рушевине које су се још димиле, одваљене капке, проваљена врата. У прашини су се крваво пресијавали комадићи стакла. Небројена јата врана спустила су се на град, као на чисто поље. На трговима и раскрсницама по двојица и тројица стајали су коњаници у црном и лагано су окретали у седлима тела, гледајући кроз прорезе у набијеним на чело капуљачама. Са стубова забијених у земљу на брзу руку, висила су на ланцима угљенисана тела над угашеним ломачама. Чинило се да у граду није остало ништа читаво — само вране које су грактале и запослене убице у црном.

Пола пута је Румата прешао затворених очију. Губио је дах, мучно га је болело претучено тело. Јесу ли то или то нису људи? Шта је у њима уопште људско? Једне кољу директно на улицама, други седе по својим домовима и покорно чекају да и они дођу на ред. И сваки мисли: било кога другога, само не мене. Хладнокрвно зверство оних који кољу, и хладнокрвна покорност оних који су клани. Хладнокрвност — то је оно најстрашније. Десет људи стоји, премревши од ужаса, и покорно чека, а један прилази, одабира жртву и хладнокрвно је коље. Душе тих људи пуне су подлости, и сваки час покорног ишчекивања их загађује све више и више. Ево, сада се у тим притајеним домовима невидљиво рађају подлаци, доушници, убице, хиљаде људи, обузетих страхом за цео живот, непоштедно ће учити страху своју децу и децу своје деце. Не могу више, понављао је Румата самоме себи. Још мало, па ћу полудети и постати исти такав, још мало, и престаћу сасвим да схватам зашто сам уопште и дошао овамо… Потребно је одлежати, окренути се од свега тога, смирити се…

„…Крајем године воде — та и та година по новом календару — центрифугални процеси у древној Империји су постали јачи. Искористивши то, Свети Орден, који је у суштини представљао интересе најреакционарнијих група феудалног друштва, које су не бирајући средства тежиле да зауставе дисипацију…” А како су заударали лешеви који су горели на стубовима, знате ли то? А да ли сте икада видели голу жену са распараним желуцем, како лежи у уличној прашини? А да ли сте видели градове, у којима људи ћуте и у којима гракћу само вране? Ви, дечаци и девојчице, који се још нисте ни родили, пред школским стеровизором у школама Арканарске Комунистичке Републике?

Ударио је грудима у нешто тврдо и оштро. Пред њим се налазио црни коњаник. Дугачко копље са широким, педантно заоштреним врхом уперено у Руматине груди. Коњаник га је ћутке гледао црним прорезима у капуљачи. Испод капуљаче су се видела само уста са танким усницама и малим подбрадком. Нешто треба урадити, помислио је Румата. Само, шта? Оборити га са коња? Не, коњаник је у међувремену лагано почео да замахује копљем да би нанео ударац. Ах, да!.. Румата је млитаво дигао леву руку и заврнуо на њој рукав, показујући гвоздену бразлету, коју је добио када је излазио из двора. Коњаник се загледао, дигао копље и одјахао. „У име господа”, рекао је мукло, са страним акцентом. „У име његово”, промрмљао је Румата и кренуо даље поред другог коњаника, који је покушавао да дохвати копљем вешто изрезбарену дрвену фигуру веселог ђаволчића, која се видела под самим кровом зграде. Иза полуодваљених капака на другом спрату помолило се полумртво од ужаса дебело лице — према свему, једног од трговаца, који су пре само три дана за криглон пива одушевљено урлали: „Ура дон Реба!” са уживањем слушајући бат поткованих чизама по улицама. Ех, сивило, сивило… Румата се окренуо на другу страну.

А како ли је код мене кући? — сетио се наједном и убрзао корак. Последњи блок зграда пред кућом је претрчао. Кућа је била читава. На степеницама су седела два монаха, са смакнутим капуљачама изложивши сунцу своје лоше избријане главе. Угледавши га, устали су. „У име господа”, рекли су у хору. „У име његово”, одазвао се Румата. „Шта вам је потребно?” Монаси су се поклонили, склопивши руке на грудима. „Дошли сте, и ми сада одлазимо”, рекао је један од њих. Сишли су са степеница и лагано кренули одатле, погуривши се и забивши руке у рукаве. Румата је гледао за њима и сетио се да је хиљадама пута видео на улицама те смирене фигуре у дугачким црним мантијама. Само се раније за њима по прашини нису вукле каније тешких мачева. Пропустили су их, ах, како су их само пропустили! — помислио је. Каква је то одиста била забава за благородне донове — прикачити се за неког усамљеног монаха и причати један другоме, преко његове главе пикантне причице. А ја сам, будала, претварајући се да сам пијан, ишао за њима, смејао се што сам јаче могао и тако се радовао што Империја није обузета ако ничим другим, а оно религиозним фанатизмом… А шта је ту могло да се уради? Да, шта је ту одиста могло да се уради?

„Ко је то?” упитао је дрхтави глас.

„Отвори Муга, ја сам”, рекао је Румата тихо.

Загрмеле су резе, врата су се одшкринула, и Румата се провукао у хол. Овде је све било као и обично, и Румата је одахнуо са олакшањем. Стари, седи Муга је, одмахујући главом, са уобичајеним поштовањем пружио руке да прихвати шлем и мачеве.

„Како је Кира?” упитао је Румата.

„Кира је горе.”

„Одлично”, рекао је Румата, ослобадајући се опасача са мачевима. „А где је Уно? Зашто ме није дочекао?”

Муго је прихватио мач.

„Уно је убијен”, рекао је мирно. „Лежи у соби за послугу.”

Румата је затворио очи…

„Уно је убијен…” поновио је. „Ко га је убио?”

Не сачекавши одговор, отишао је у просторију за послугу. Уно је лежао на столу, покривен до појаса чаршавом, руке су му биле сложене на грудима, очи широм отворене, уста згрчена. Потиштене слуге су стајале око стола и слушале како монах у углу нешто мрмља. Куварица је јецала. Румата је, не спуштајући погледа са лица дечака, почео непослушним прстима да смиче прслук.

„Гадови…” рекао је. „Какви су то само гадови!”

Зањихао се, пришао столу, загледао у мртве очи, дигао чаршав и одмах га поново спустио.

„Да, прекасно је”, рекао је. „Прекасно… Безнадежно… Ах, гадови! Ко га је убио? Монаси?”

Окренуо се према монаху, једним трзајем га дигао и наднео му се над лице.

„Ко га је убио?” рекао је. „Ваши? Говори!”

„Нису монаси”, тихо је за његовим леђима проговорио Муга. „Сиви војници…”

Румата је још неко време гледао у мршаво лице монаха, у његове зенице, које су се лагано шириле. „У име господа…” продахтао је монах. Румата га је пустио, сео на клупу крај Унових ногу и заплакао. Плакао је, прекривши лице длановима и слушао монотони глас Муге. Муга је причао како су после друге страже почели да лупају на врата у име краља и како је Уно викао да их нико не отвара, али су ипак морали да их отворе, јер су сиви претили да ће потпалити кућу. Упали су у хол, претукли и везали слуге, а после су почели да се пењу горе. Уно, који је стајао крај врата која су водила у одаје, почео је да пуца из самострела. Имао их је два, и успео је да опали два пута, али је једном промашио. Сиви су почели да бацају ножеве, и Уно је пао. Повукли су га надоле и почели да газе ногама и туку секирама, али су тада у кућу ушли црни монаси. Убили су два сива, а остале су разоружали, ставили им омче око врата и одвукли их на улицу.

Глас Муге је умукао, али је Румата још дуго седео, ослонивши се лактовима на сто крај Унових ногу. После је тешко устао, обрисао рукавом сузе које су му се задржале у бради која је нарасла за два дана, пољубио дечака у ледено чело, и, једва покрећући ноге, почео да се пење уз степенице.

Био је полумртав од умора и потреса. На једвите јаде савладавши степенице, прошао је кроз салон, стигао до постеље и стењући сручио се на јастуке. Дотрчала је Кира. Био је тако измучен, да није могао чак ни да јој помогне да га свуче. Свукла му је са ногу високе ципеле, а онда је, плачући над његовим отеклим лицем, смакла са њега поцепани мундир, металопластичну кошуљу и још мало поплакала над његовим претученим телом. Тек тада је осетио да је преморен. Кира га је брисала сунђером замоченим у сирће, а он је, не отварајући очи, шиштао кроз стегнуте усне и мрмљао: „А могао сам да га смакнем… Поред њега сам стајао. Са два прста сам могао да га пригњечим… зар је то живот, Кира? Да отпутујемо одавде… То је Експеримент нада мном, а не над њима.” Није чак ни запажао да говори руски. Кира га је преплашено посматрала стакластим од суза очима и само га је ћутке љубила у образе. После га је покрила похабаним ћебићима — Уно тако није ни успео да купи нова — и потрчала доле, да припреми кувано вино, а он је склизнуо са кревета и стењући од бола који га је ломио, кренуо босим ногама у кабинет, отворио у столу тајну фијоку, почео да претура по апотеци, пронашао неколико таблета спорамина. Када се Кира вратила са посудом која се димила на тешком сребрном послужавнику, лежао је на леђима и осећао како бол пролази, како се бука у глави смирује и како му се тело испуњава новом снагом и бодрошћу, Испразнивши котлић, почео је да се осећа добро, позвао је Мугу и наредио му да му припреми одело.

„Не иди, Румата”, рекла је Кира. „Не иди. Остани код куће.”

„Морам, мала моја.”

„Бојим се, остани… Убиће те.”

„Шта ти је? И зашто би ме убили? Они ме се боје.” Поново је почела да плаче. Плакала је тихо, бојажљиво, као да се бојала да ће се наљутити. Румата ју је посадио себи на колена и почео да јој милује косу.

„Најстрашније је већ прошло”, рекао је. „А уз све то, спремали смо се да одемо одавде…”

Смирила се, приљубивши се уз њега. Муга је, одмахујући главом равнодушно стајао крај њих, држећи спремне газдине панталоне са златним прапорцима.

„Али, претходно овде треба урадити још много ствари”, наставио је Румата. „Ноћас су многи убеђени. Потребно је сазнати ко је остао жив, а ко је убијен. И морам помоћи да се спасу они, које се они спремају да убију.”

„А ко ће теби помоћи?”

„Срећан је онај, ко мисли на друге… А уз све то, теби и мени помажу моћни људи.”

„Не могу да мислим на друге”, рекла је. „Вратио си се једва жив. Видим: тукли су те. Уна су убили. Шта су радили твоји моћни пријатељи? Зашто их нису омели да убијају? Не верујем… Не верујем…”

Покушала је да се ослободи, али ју је он чврсто држао.

„Шта да се ради”, рекао је. „Овога пута су мало закаснили. Али, сада нас они поново посматрају и бде над нама. Зашто ми данас не верујеш? Јер, увек си ми веровала. И сама си видела: вратио сам се једва жив, а погледај ме само сада!…”

„Нећу да те гледам”, рекла је, кријући лице. „Не желим поново да плачем.”

„Ипак, погледај ме! Неколико огреботина! Ситнице… Најстрашније је за нама. Барем за тебе и мене. Али, постоје дивни, добри људи, за које овај ужас још није завршен. И ја морам да им помогнем.”

Дубоко је уздахнула, пољубила га у врат и тихо се ослободила из његовог загрљаја.

„Дођи вечерас”, замолила је. „Хоћеш ли доћи?”

„Свакако!” врело је обећао. „Доћи ћу рано и сигурно нећу бити сам. Чекај ме на ручак.”

Удаљила се, села у фотељу и ставивши руке на колена, посматрала како се облачи. Румата је, мрмљајући руске речи навукао панталоне са прапорцима (Муго је одмах чучнуо покрај њега и почео да копча многобројне пређице и дугмад), поново је преко чисте мајице навукао благословену оклопну кошуљу и, на крају рекао са видним очајањем у гласу:

„Мала, схвати већ једном, схвати молим те, да морам да идем — шта да радим? Не могу да не идем!”

Наједном је рекла замишљено:

„Понекад не могу да схватим зашто ме не тучеш.”

Румата, који је управо закопчавао кошуљу са раскошном чипком, наједном као да се скаменио.

„То јест, како то — зашто те не тучем?” збуњено је упитао. „Зар тебе човек може да туче?”

„Ти ниси једноставно добар, диван човек”, наставила је не слушајући га. „Ти си уз све то још и чудноват. Као да си прави арханђел… Када си са мном, постајем храбра. Сада сам, ето смела… Једном ћу те обавезно упитати за једну ствар. Хоћеш ли ми, не сада, већ касније, када све прође — да ли ћеш ми испричати све о себи?”

Румата је дуго ћутао. Муга му је пружио наранџасти дугачки прслук, са црвеним тракама. Румата га је са гађењем навукао и чврсто се опојасао.

„Да” рекао је коначно. „Једном ћу ти испричати све о себи, мала моја.”

„Чекаћу те”, рекла је озбиљно. „А сада иди, не обраћај више на мене пажњу.”

Румата јој је пришао, чврсто пољубио у уста својим испуцаним натеклим уснама, а после је смакао са руке гвоздену бразлету и пружио јој је.

„Стави је на леву руку”, рекао је. „Данас у нашу кућу више не би требало да долазе, али ако дођу — покажи им ово.”

Гледала је за њим док је одлазио и тачно је знао шта мисли: „Знам, можда си ђаво, а можда син бога, или човек из прекоморских земаља из бајки, али био ко био — ако се не вратиш, умрећу.” И због тога што је ћутала, био јој је бескрајно захвалан пошто му је било јако тешко да оде, чинило му се — као да се са смарагдне сунчане обале бацао главом у смрдљиву, устајалу бару.

8

До канцеларије епископа арканарског Румата је кренуо кроз дворишта. Пролазио је прикрадајући се кроз тесне авлије пробијајући се кроз веш који се сушио, провлачио се кроз рупе у тарабама, остављајући на зарђалим ексерима раскошне траке и комаде драгоцених соанских чипки, четвороношке је прелазио преко кромпиришта. Ипак му није успело да умакне будном оку црне војске. Када је промакао у криву уличицу, која је водила ка градском ђубришту, сударио се са два мрачна, поднапита монаха.

Румата је покушао да их заобиђе — монаси су извукли мачеве и препречили му пут. Румата се прихватио дршки мачева — монаси су зазвиждали у прсте, позивајући помоћ. Румата је почео да се повлачи према пролазу, из кога се малочас извукао, али му је у сусрет наједном искочио малени, хитар човечуљак неупадљивог лица. Задевши Румату раменом, притрчао је монасима и нешто им рекао, после чега су монаси, подвивши мантије над дебелим ногама у љубичастим чарапама почели да беже и нестали су иза кућа. Мали човечуљак је, не осврћући се, кренуо за њима.

Јасно, помислио је Румата. Агент телохранитељ. Чак се и не крије. Епископ арканарски мисли на све. Интересантно, чега се он више боји — мене, или се више боји за мене? Испративши погледом агента кренуо је према ђубришту. Ђубриште је излазило на двориште канцеларије бившег министарства одбране круне, и како се он надао, ту контроле није било:

Уличица је била пуста. Али, већ су тихо шкрипутали капци, лупкала врата, чуо се плач бебе, неко се дошаптавао. Иза нахерене тарабе опрезно се помолило измучено, мршаво, поцрнело од гари лице. Румату су посматрале преплашене, упале у дупље очи.

„Опростите благородни доне, и извините што вас узнемиравам. Да ли би благородни дон могао да ми каже шта се дешава у граду? Ја сам ковач Кику, по надимку Хроми, требало би да одем у ковачницу, али се бојим…”

„Не иди”, посаветовао га је Румата. „Монаси се не шале. Краља више нема, влада дон Реба, епископ Светог Ордена. Тако да ће ти бити боље да седиш са миром.”

После сваке његове речи ковач је брзо климао главом, очи су му се пуниле тугом и очајањем.

„Орден, значи…” мрмљао је. „Ах, ђаво га однео… Извините, благородни доне. Орден, значи… Јесу ли то сиви, шта ли?”

„Не”, рекао је Румата, посматрајући га са интересовањем. „Сиви су потучени. То су монаси.”

„Гле, молим те!” рекао је ковач. „Сиве су, значи такође… Алал вера нека је Ордену! Сиве су побили — то је већ само по себи добро. Али, ето, што се тиче нас, благородни доне, шта ће са нама бити, шта мислите? Хоћемо ли се снаћи? Под Орденом?”

„А зашто да не?” рекао је Румата. „Орден такође мора да једе и пије. Снаћи ћете се већ некако.”

Ковач је живнуо.

„И ја сматрам да ћемо се снаћи. Сада је најважније — барем ја тако мислим — не дирај, па нико неће ни тебе дира ти, зар не?”

Румата је одмахнуо главом.

„Не”, рекао је. „Оне који су мирни, њих најпре и кољу.”

„И то је такође тачно”, уздахнуо је ковач. „Али, где човек да се дене… Сам сам као прст, и осам балаваца ми се за чакшире држи. Ех, мајко моја мила, када би барем мог мајстора преклали! Он је сиви, био је њихов официр. Шта мислите, благородни доне, да ли су могли да га прекољу? Дужан сам му пет златника.”

„Не знам”, рекао је дон Румата. „Лако је могуће да су га и преклали. Боље ће бити, ковачу, да размислиш о нечем другом. Сам си као прст, а таквих усамљених прстију као што си ти у граду има једно десетак хиљада.”

„Па?” упитао је ковач.

„Но, размишљај”, љутито је рекао Румата и кренуо даље.

Ђавола ће он било шта смислити. Рано је за њега још да мисли. А на први поглед би се човеку учинило да нема ничег једноставнијег од тога: десет хиљада таквих ковача, а уз то још и разјарених, могли би кога хоћеш да смлаве. Али, ствар је управо у томе што нису разјарени. Само су престрашени. Свако је за себе, само је бог за све.

Жбуње на ивици пољане је наједном почело да се помера, у уличици се створио дон Тамео. Угледавши Румату, радосно је повикао, поскочио и заносећи се кренуо му у сусрет, пружајући руке измазане блатом.

„Мој благородни доне!” повикао је. „Како се само радујем! Видим, и ви сте такође кренули у канцеларију?”

„Разуме се, мој благородни доне”, одговорио је Румата вешто избегавши загрљај.

„Смем ли да вам се придружим, благородни доне?”

„Сматраћу за посебну част, благородни доне.”

Поклонили су се један другоме. Било је више него очигледно да дон Тамео није био у стању да се заустави, како је почео да пије од јучерашњег дана. Извукао је из широких жутих чакшира предивну стаклену чутурицу.

„Хоћете ли, благородни доне?” љубазно је понудио.

„Захваљујем вам се”, рекао је Румата.

„Рум!” изјавио је дон Тамео. „Прави рум из метрополе. Дао сам за њега читав златник.”

Спустили су се до ђубришта, и стегавши прстима носеве, почели да заобилазе гомиле ђубрета, лешеве паса и смрдљиве баре, по којима су гамизали огромни бели црви. У јутарњем ваздуху јасно се чуло непрекидно брујање милијарди смарагдних зунзара.

„Чудновато”, рекао је дон Тамео, затварајући чутурицу. „Никада раније нисам био овде.”

Румата је оћутао.

„Дон Реба ме је увек одушевљавао”, рекао је дон Тамео. „Био сам убеђен да ће на крају успети да свргне бедног монарха, показати нам нове путеве и отворити пред нама блиставе перспективе.” Са тим речима је, испрскавши се јако, улетео ногом у жуто-зелену бару и ухватио се за Румату да не би пао. „Да!” наставио је, када су обојица стигли на чврсто тло. „Ми, млада аристократија, увек ћемо бити са дон Ребом! Дошло је, коначно, до попуштања. Размислите и сами, дон Румата, већ читав један сат ходам по уличицама и вртовима, а да нисам срео још ни једног јединог сивог. Збрисали смо сиво ђубре са лица земље, како се само сада слатко и слободно дише, у препорођеном Араканару! Уместо грубих трговаца, тих одвратних гадова и сељачина, улице су испуњене слугама господњим. Видео сам: неки племићи се већ отворено шетају пред својим кућама. Сада не морају да се боје, да ће их некаква тамо протува у кецељи испрљати ђубретом које преноси својим таљигама. И више нећемо морати да правимо себи пут између јучерашњих месара и бакалина. Озарени благословом великог Светог Ордена, према коме сам увек гајио највеће поштовање, и то нећу да кријем, који ме је одувек одушевљавао, постићи ћемо невиђени напредак, када се ниједан сељак неће усудити да дигне поглед на племића без дозволе коју ће му потписати окружни инспектор Ордена. Управо због тога носим службену белешку.”

„Одвратни задах”, рекао је Румата.

„Да, ужасан”, сложио се дон Тамео, затварајући чутурицу. „Али зато, како се сада слободно дише у препорођеном Арканару! И цене вина су пале…”

На крају је дон Тамео осушио чутурицу до дна, бацио је, и постао јако узбуђен. Два пута је пао, а други пут је одбио да се чисти, изјавивши да је грешан, прљав од природе и да жели да се управо такав појави у канцеларији. Сваки час је отпочињао да на сав глас цитира своју службену белешку. „Јако речено!” узвикивао је. „Узмите, на пример, ово место, благородни донови: да смрдљиве сељачине… Како је, а? Каква мисао!” Када су стигли до стражњег дворишта канцеларије, бацио се на првог монаха и, обливен сузама, почео да га моли да му опрости грехе. Полузадављени монах се бесно бранио, покушавао да зове у помоћ, али га је дон Тамео ухватио за мантију, и обојица су се сручили у гомилу отпадака. Румата их је оставио и удаљавајући се, још је дуго чуо испрекидано звиждање и повике: „Да смрдљиве сељачине… Благослов!… Свим срцем!… Нежност сам осећао, схваташ ли ти то, сељачка њушко?”

На тргу пред улазом, у сенци квадратне Веселе Куле, налазио се одред монаха— пешака, наоружаних застрашујућим чворноватим мочугама. Лешеви су били уклоњени. Јутарњи ветар на тргу је дизао жуте стубове прашине. Под широким купастим кровом куле, грактале су и свађале се као и увек вране — тамо су са балвана висили лешеви главама окренутим надоле. Кулу је пре две стотине година саградио предак покојног краља искључиво у војне сврхе. Кула је била саграђена на чврстом троспратном темељу, где су се за случај опсаде чувале залихе хране. Касније је кула била претворена у тамницу. Али, земљотрес је порушио све унутрашње пролазе, и тамница је морала да буде премештена у подземље. Својевремено се једна арканарска краљица потужила свом господару, да не може да се весели због кукњаве затвореника који су тамо мучени. Њен супруг је тада наредио да у кули од јутра до вечери свира војни оркестар. Тако је кула и добила своје име. Одавно је већ личила на пуст и празан камени скелет, одавно су већ ћелије за саслушање биле пресељене у наново отворене, најдоње спратове темеља, одавно већ није свирао никакав оркестар, а грађани су је још звали Веселом кулом.

Обично је око Веселе Куле било пусто. Али, данас је овде све живнуло. У кулу су водили, вукли по земљи јуришнике у исцепаним сивим униформама, вашљиве скитнице у ритама, полуобучене, престрашене грађане, девојчуре које су језиво пиштале, у групама су терали у кулу натмурене протуве из ноћне армије, који су се стално освртали око себе. И истовремено су из неких скривених отвора извлачили лешеве, трпали их на таљиге и одвозили негде ван града. Ред племића и богатих грађана, који је отпочињао крај врата канцеларије, посматрао је са страхом и зебњом ту језиву гунгулу.

У канцеларију су пуштани сви, а неки су чак и стражарно привођени. Румата је успео да се угура унутра. Заударало је као на сметлишту. За широким столом, опкољен разним списковима, седео је чиновник жуто-белог лица, са великим гушчијим пером заденутим за клемпаво уво. Следећи по реду, благородни дон Кеу, надувено се шепурећи брковима, рекао је своје име.

„Скините капу”, безбојним гласом је рекао Чиновник, не дижући поглед са папира.

„Род Кеу има привилегију да носи шешир чак и у присуству самога краља”, надувено је изјавио дон Кеу.

„Пред Орденом нико нема никакве привилегије”, истим безбојним гласом рекао је чиновник.

Лице дон Кеа се налило крвљу, али је капу ипак скинуо. Чиновник је превлачио по списку дугачким жутим ноктом.

„Дон Кеу… дон Кеу…”, мрмљао је. „Дон Кеу… Краљевска улица, зграда дванаест?”

„Да”, дубоким и љутим гласом рекао је дон Кеу. „Број четири стотине осамдесет и пет, брате Тибак.”

Брат Тибак, који је седео за суседним столом дебео, сав модар у лицу, потражио је нешто у папирима, обрисао са чела зној и монотоним гласом прочитао, придигавши се мало:

„Број четири стотине осамдесет и пет, дон Кеу, Краљевска улица, зграда дванаест, јер се подсмевао имену његовог преосвештенства, епископа арканарског дон Ребе, на дворском балу претпрошле године, треба да добије три туцета батина по голим стражњим деловима тела са љубљењем ципеле његовог преосвештенства.”

Брат Тибар је сео.

„Идите оним ходником”, рекао је чиновник безбојним гласом, „батине су десно, ципела лево. Следећи…”

На највеће Руматино чуђење, дон Кеу није протествовао. Према свему, он се већ нагледао свега док је чекао у реду. Само је подригнуо, достојанствено уфитиљио бркове и отишао у ходник. Следећи, гигантски дон Пифа, који се тресао од сала, већ је стајао без капе на глави.

„Дон Пифа…” почео је да понавља чиновник, превлачећи прстом по списку. „Млечна улица, зграда два?” Дон Пифа је испустио из себе некакав грлени звук.

„Број пет стотина и четири, брате Тибак.”

Брат Тибак је поново обрисао зној и поново се придигао.

„Број пет стотина и четири, дон Пифа, Млечна, два ништа није скривио пред његовим преосвештенством — а то значи да је чист.”

„Дон Пифа”, рекао је чиновник, „примите знак чишћења.” Сагао се, извукао из сандука који се налазио крај његове фотеље гвоздену бразлету и пружио је благородном Пифи. „Носити на левој руци, показати на први захтев војника Ордена. Следећи…”

Дон Пифа је испустио грлени звук и удаљио се, разгледајући бразлету. Чиновник је већ понављао следеће име. Румата је бацио поглед на ред. Ту је било много познатих лица. Неки су били одевени уобичајено кицошки, други су се намерно обукли што су могли скромније, али су сви до једнога били измазани блатом. Негде у средини реда је гласно, тако да га сви чују, дон Сера већ трећи пут за последњих пет минута проглашавао: „Не видим, зашто чак и благородни дон не би примио пар батина од његовог преосвештенства!”

Румата је сачекао да следећег упуте у ходник (то је био познати трговац рибом, он је добио пет батина без љубљења ципеле због равнодушности), а онда се пробио до стола и безобзирно ставио длан на папире пред чиновника.

„Извините, молим вас”, рекао је. „Потребно ми је наређење за ослобођење доктора Будаха. Ја сам дон Румата.”

„Дон Румата… дон Румата…” почео је да мрмља овај и, одгурнувши Руматину шаку, почео је да превлачи ноктом по списку.

„Шта то радиш, стара мастиљаро!” подвикнуо је дон Румата. „Потребно ми је наређење за ослобођење!”

„Дон Румата… дон Румата…” Изгледало је да је било немогуће зауставити тај аутомат. „Улица Котлова, зграда осам. Број шеснаест, брате Тибак.”

Румата је осетио да су за његовим леђима сви притајили дисање. Па и он се сам, искрено речено, није осећао баш најлагодније. Ознојен и љубичастог лица, брат Тибак је устао.

„Број шеснаест, дон Румата, улица Котлова осам за специјалне заслуге пред Орденом добија посебну благодарност његовог преосвештенства и извољева добити наређење о ослобађању доктора Будаха, са којим Будахом може да ради шта хоће — веза акт шест — седамнаест — једанаест.”

Чиновник је одмах извукао тај лист испред спискова и пружио га Румати.

„Кроз жута врата, други спрат, соба шест, право ходником десно па лево”, рекао је. „Следећи…”

Румата је бацио поглед на лист. То није било наређење за ослобађање доктора Будаха. То је била дозвола за добијање пропуснице за пето специјално одељење канцеларије, где је требало да подигне наређење за секретаријат тајних послова.

„Шта си ми то дао, букво једна?” упитао је Румата. „Где је наређење?”

„Кроз жута врата, други спрат, соба шест, право ходником, десно па онда лево”, поновио је чиновник.

„Питам, где је наредење?” заурлао је Румата.

„Не знам… не знам… Следећи!”

Над самим уветом Румата је зачуо некакво соптање, и нешто меко и врело му се навалило на леђа. Склонио се мало у страну. Ка столу се поново пробијао дон Пифа.

„Не иде”, рекао је плачљивим гласом.

Чиновник га је погледао мутним погледом.

„Име? Звање?” упитао је.

„Не иде”, поновио је дон Пифа, цимајући бразлету, која једва да је могла да му стане на три дебела прста.

„Не иде… не иде…” промрмљао је чиновник и наједном је привукао дебелу књигу, која је лежала на десном крају стола. Књига је деловала злослутно у црном замашћеном повезу. Неколико секунди је дон Пифа запањено посматрао књигу, а после се наједном тргао и, не проговоривши ни једну једину реч, појурио ка излазу. У реду су почели да галаме: „Не задржавајте се, брже!” Румата се такође удаљио од стола. Ово је одиста ужас, помислио је. Но, ја ћу вам… Чиновник је почео да чита у пространство: „Ако наведени знак чишћења не може да стане на леви зглавак руке очишћеног, или ако очишћени нема леви зглавак као такав…” Румата је обишао сто, спустио обе руке у сандук са бразлатама, заграбио колико је могао и кренуо напоље.

„Ехеј, ехеј”, безизражајно му се обратио чиновник. „А на основу чега?”

„У име господа!” значајно је рекао Румата, бацивши поглед преко рамена. Чиновник и брат Тибак су у исти мах устали и у један глас одговорили: „У име његово.” Људи у реду гледали су за Руматом са завишћу и дивљењем.

Изашавши из канцеларије, Румата је лагано кренуо према Веселој Кули, стављајући успут бразлете на леву руку. Имао их је укупно девет, а на леву руку је могао да их стави само пет. Остале четири Румата је ставио на десну руку. На препад је хтео да ме ухвати епископ арканарски, мислио је. Неће од свега тога ништа испасти. Бразлете су звецкале на сваком кораку, Румата је у руци држао на први поглед веома важан папир — акт шест-седамнаест-једанаест, украшен разнобојним печатима. Монаси, на које је успут наилазио, било да су ишли пешице или јахали — брзо су му уступали пут. У гомили се на пристојној раздаљини час појављивао, час опет нестајао неприметни агент — телохранитељ. Румата је немилосрдно млатарајући канијама мачева, успео да се на крају пробије до врата, бесно се издрао на стражара који је кренуо на њега, и, прошавши кроз двориште, почео да се спушта низ степемце, излизане и окруњене, у тмину озарену бакљама које су се димиле. Овде су се налазиле најчувеније тајне бившег министарства одбране круне — краљевска тамница и истражне ћелије.

У засвођеним ходницима, на сваких десет корачаја, из зарђалог металног прстена у зиду вирила је смрдљива бакља. Под сваком бакљом су се у ниши, налик на пећину, црнела врата, са решеткама на прозорчету. То су били улази у тамничке просторије, који су споља били затворени тешким металним резама. Ходници су били пуни. Гурали су се, трчали, викали, наређивали… Звекетале су резе, лупала врата, некога су тукли и тај неко је урлао, некога су вукли и тај се отимао, некога су гурали у ћелију која је и без тога била препуњена, некога су опет покушавали да извуку из ћелије и нису могли, а он је урало: „Нисам ја, нисам ја!” и хватао се за суседе. Лица монаха на које је наилазио била су до крајности пословна. Сви су некуда хитали, свако је обављао посао од изузетног значаја. Румата је, покушавајући да се снађе где се шта налази, лагано пролазио ходник за ходником, спуштајући се све ниже и ниже; на доњим спратовима било је већ мирније. Овде су, судећи по разговорима, полагали испите апсолвенти. Патриотске школе. Полуголи момци у кожним прегачама у гомилама су стајали пред вратима ћелија за мучење, прелиставали умашћена упутства и повремено одлазили да пију воду из велике бачве са лончетом на ланцу. Из ћелија су допирали ужасни јауци, звуци удараца, заударало је на палеж. И разговори, разговори!…

„Костолом има један велики шраф горе, и он се ето сломио. А зар сам ја крив? Претукао ме је. ‘Буково дрво’, каже ми, ‘ево ти’, каже, ‘пет по стражњици и дођи поново!’…”

„А не би било лоше сазнати ко туче, можда наш брат студент и туче. И договорити се унапред, скупити пет гроша по глави и стрпати му у џеп…”

„Када је масти много, зубац не вреди усијавати, он ће се свеједно у салу охладити. Ти машице узми и сало мало уклони…”

„Па чизме господа бога су за ноге, оне су широке и на клиновима су, а рукавице великомученици су — на шрафовима, то је специјално за руке, да ли си ме схватио?”

„Да прецркнеш од смеха, браћо! Улазим, гледам — и шта мислите, ко је у ланцима? Фика Риди, месар из наше улице, за уши ме је стално, када је био пијан, вукао. Но, држи се, мислим, сада ћу се ја мало забавити…”

„А Пекора Губа, како су га монаси јутрос одвукли, још се није вратио. Није чак ни на испит дошао.”

„Ех, требало је воденицу за месо да применим, а ја, блесан, ударио га шипком по боку и ребро му сломио. Тада ме је отац Кин дограбио за слепоочницу, чизмом ме докачио под ребра, и то тако тачно, браћо, да вам морам рећи — светлост више нисам видео, и сада ме још боли. ‘Шта ми’, каже, ‘материјал квариш?’„

Пазите, пазите, пријатељи моји, мислио је Румата, лагано окрећући главу на све стране. То није теорија. То још нико од људи није видео. Пазите, слушајте, снимајте… и цените, и волите, ђаво вас све однео, своје доба и клањајте се сенима оних, који су прошли кроз све то! Гледајте пажљиво те њушке, младе тупе, равнодушне, које су се навикле на сва могућа средства, и не окрећите нос, ваши сопствени преци нису били ништа бољи…

Запазили су га. Десетак пари очију које су одиста свашта виделе, почеле су да зуре у њега.

„Ено га, дон стоји. У лицу је убледео.”

„Хе… Па зна се, благородни нису на то навикли…”

„Воду, кажу, треба у таквом случају дати, али је ланац кратак, не може да стигне…”

„Ништа, ништа, доћи ће већ к себи…”

„Мени би таквога… Таквог ма шта да питаш, одмах све одговара…”

„Ви браћо тише, јер ако нас груне… Колико само бразлета има… И папир уз то још.”

„Како нас само посматра… Да се удаљимо браћо, што даље од греха…”

У групи су кренули са места, отишли у сенку и одатле почели да блеште опрезним очима паука. Но, доста је од мене, помислио је Румата. Већ је хтео да ухвати за мантију монаха који је тада пролазио, али је одмах приметио тројицу, који нису никуда јурили, који су радили стојећи на месту. Они су палицама тукли џелата: према свему зато што је лоше радио.

„У име господа”, тихо је рекао, звекнувши својим бразлетама.

Монаси су спустили палице, погледали га.

„У име његово”, рекао је највиши.

„Но, очеви”, рекао је Румата, „одведите ме до надзорника ходника.”

Монаси су се згледали. Џелат је брзо отпузао и сакрио се иза бачве са водом.

„А шта ће ти он?” упитао је највиши монах.

Румата му је ћутке принео папир лицу, подржао га мало и спустио.

„Аха”, рекао је монах. „Но, данас сам ја надзорник ходника.”

„Одлично”, рекао је Румата и савио папир у трубу. „Ја сам дон Румата. Његово преосвештенство ми је поклонило доктора Будаха. Иди и доведи ми га.”

Монах је стрпао руку под капуљачу и почео да се чеше.

„Будах?” рекао је размишљајући. „Који је тај Будах? Развратник, шта ли?”

„Не”, рекао је други монах. „Развратник је — Рудах. Њега су ноћас ослободили. Сам отац Кин га је отковао и напоље извео. А ја…”

„Глупости, глупости!” нестрпљиво је рекао Румата, лупкајући се папиром по куку. „Будах. Краљевски тровач…”

„А-а…” рекао је надзорник. „Знам. Он је већ сигурно на колцу… Брате Пака, отиђи-дер до дванаесте, по гледај. А ти, хоћеш ли да га изведеш?” обратио се он Румати.

„Разуме се”, рекао је Румата. „Мој је.”

„Онда папир изволи дати овамо. Папир ће у предмет да иде”, Румата му је дао папир.

Надзорник је почео да врти папир у рукама, разгледајући печате, а онда је рекао одушевљено:

„Но, и пишу људи! Ти, дон, стани мало у страну, причекај, сада смо заузети… Ехеј, а где ли је онај нестао?”

Монаси су почели да се осврћу, тражећи џелата који је погрешио. Румата се удаљио. Џелата су извукли иза бачве, поново положили на под и почели пословно, без сувише суровости да туку. Кроз пет минута се иза заокрета појавио монах, вукући за собом на конопцу мршавог, потпуно седог старца у тамној одећи.

„Ево га, то је Будах!” радосно је повикао монах још из даљине. „И уопште није на колцу, жив је Будах, здрав! Мало је, истина, онемоћао, одавно већ, према свему, гладан седи…”

Румата им је кренуо у сусрет, отео конопац из руку монаха и смакао омчу са старчевог врата.

„Ви сте Будах Ирукански?” упитао је.

„Да”, рекао је старац, гледајући га искоса.

„Ја сам Румата, пођите за мном и не заостајте.” Румата се окренуо према монасима. „У име господа”, рекао је.

Надзорник је исправио леђа и, спустивши мотку, одговорио изгубивши дах: „У име његово.”

Румата је погледао Будаха и констатовао је да се старац држи за зид и да једва стоји на ногама.

„Лоше ми је”, рекао је, болешљиво се смешкајући. „Извините, благородни доне.”

Румата га је узео под руку и повео. Када су монаси нестали са видика, зауставио се, извукао из фиоле таблету спорамина и пружио је Будаху. Будах га је упитно погледао.

„Прогутајте ово”, рекао му је Румата. „Одмах ће вам бити лакше.”

Будах је, ослањајући се и даље о зид узео таблету, погледао је, помирисао, дигао космате веђе, после је опрезно ставио на језик, и почео да цмокће уснама.

„Гутајте, гутајте”, са осмејком на лицу рекао је Румата.

Будах је прогутао.

„Хм-м-м”, проговорио је. „Сматрао сам да знам све о лековима.” Заћутао је, ослушкујући самога себе. „Хм-м-м-м!” рекао је. „Интересантно! Сушена слезина вепра ‘Y’? Иако није, укус није на трулеж.”

„Хајдемо”, рекао је Румата.

Кренули су ходником, попели се степеницама, прошли још један ходник и попели се уз једно степениште. И тада се Румата зауставио као укопан. Наједном је добро му познат урлик одјекнуо под тамничким сводовима. Негде у недрима ове тамнице урлао је свом снагом, просипајући око себе најчудовишније псовке и проклетства, псујући бога, свеце, пакао, Свети Орден, дон Ребу и још много што-шта друго, најближи му пријатељ, барон Пампа дон Бау-но Суруга-но-Гата-но-Арканарски. Ипак је улетео барон, помислио је Румата, кајући се. Сасвим сам заборавио на њега. А он на мене не би заборавио… Румата је брзо смакао са руке две бразлете, набацио их на мршаве руке доктора Будаха и рекао:

„Пењите се горе, али напоље не излазите. Чекајте ме негде по страни. Ако почну да вам досађују, покажите бразлете и понашајте се што дрскије можете.”

Барон Пампа је урлао, као атомски ледоломац у поларној магли. Ехо је одјекивао под сводовима. Људи у ходницима су се смирили, прислушкујући отворених устију. Многи су одмахивали од себе палцем, терајући од себе нечастивог. Румата се скотрљао низ два степеништа, обарајући са ногу монахе на које је наилазио, правећи себи пут канијама мачева кроз гомилу апсолвената и једним ударцем ноге отворио врата ћелије, из које се чуло урлање. У светлости бакље, угледао је свог пријатеља Пампу: моћан барон био је потпуно наг разапет на зиду главом окренутом надоле. Лице му је било поцрнело од крви која је наврла у њега. За маленим сточићем је седео, зачепивши прстима уши, погурени чиновник, а сав ознојени џелат, налик на зубара, преметао је по металном лавору некакве инструменте који су звецкали.

Румата је пажљиво затворио врата за собом, пришао џелату са леђа и лупио га дршком мача по потиљку. Џелат се тргао, ухватио за главу и сео у лавор. Румата је извукао из каније мач и пресекао сто са папирима, за којим је седео чиновник. Све је било у најбољем могућем реду. Џелат је седео у лавору, јечећи, а чиновник је брзо четвороношке побегао у угао и тамо легао. Румата је пришао барону, који га је радознало-радосно посматрао одоздо нагоре, ухватио ланац, који је држао баронове ноге, и са два потеза рукама га ишчупао из зида. После је опрезно поставио барона на ноге. Барон је ћутао, скаменивши се у чудноватој пози, а онда се тргао и ослободио руке.

„Могу ли да поверујем”, поново је почео да грми, колутајући својим закрвављеним очима, „да сте то ви, мој благородни пријатељу? Коначно сам вас нашао!”

„Да, то сам ја”, рекао је Румата. „Хајдемо што пре одавде, драги мој, овде вам није место.”

„Пива!” рекао је барон. „Овде негде је било пиво.” Прошетао се по ћелији, вукући за собом остатке ланца и не престајући да ларма. „Пола ноћи сам јурцао по граду! Ђаво га однео, рекли су ми да сте ухапшени, и побио сам гомилу људи! Био сам више него сигуран да ћу вас наћи у овој тамници! А, ево га!”

Пришао је џелату и одгурнуо га, као прашину, заједно са лавором. Под лавором се налазило буренце. Барон је песницом избио данце, дигао буре и преврнувши га над собом, дигао главу. Струја пива је почела да му се слива у уста. Каква је ово лепота, размишљао је Румата, нежно посматрајући барона. Човек би још могао да помисли да је то бик, глупави бик без мозга, али он ме је тражио, хтео је да ме спасе, и дошао је, сигурно овамо, у тамницу сам по мене… Не, има људи и у овом свету, нека је проклет… Како је све добро испало!

Барон је испразнио буре и бацио га у угао, где је од страха дрхтао чиновник. У углу је нешто запиштало.

„Но, ето”, рекао је барон, бришући браду надланицом. „Сада могу да кренем са вама. Чини ми се да није важно што сам го?”

Румата се осврнуо, пришао џелату и смакао са њега прегачу.

„За сада узмите ово”, рекао је.

„У праву сте”, рекао је барон, везујући прегачу око паса. „Било би одиста незгодно да дођем код баронесе потпуно го…”

Изашли су из ћелије. Нико се није усуђивао да их заустави, ходник је постајао пуст на двадесет корачаја испред њих.

„Све ћу их разнети у комаде”, урлао је барон. „Запосели су мој замак! И посадили тамо некаквог оца Ариму! Не знам какав је он отац, али његова деца ће, кунем се господом, ускоро постати сирочићи. Ђаво га однео, драги мој, зар не налазите да је овде таваница зачуђујуће ниска? Сву сам главу изубијао…”

Изашли су из куле. Промакао им је испред очију и нестао у гомили агент— телохранитељ. Румата је дао знак Будаху да крене за њим. Гомила крај врата се размакла, као да ју је неко пресекао мачем. Чуло се како једни вичу да је побегао важан државни злочинац, а други, да: „Ето иде Голи Ђаво, чувени есторски џелат-убица.”

Барон је изашао на сред трга и тамо се зауставио, мрштећи се од јаке сунчеве светлости. Требало је пожурити. Румата се брзо осврнуо.

„Негде овде је био мој коњ”, рекао је барон. „Ехеј, коња овамо!”

Крај стуба за везивање коња, где су трупкали коњи Ордена, сви су се узмували.

„Не тога!” дрекнуо је барон. „Ено онога тамо — Шарца!”

„У име господа!” са закашњењем је повикао Румата и повукао преко главе опасач са десним мачем.

Преплашени монах у измашћеној ризи привео је барону коња.

„Дајте му нешто, дон Румата”, рекао је барон, тешко ускачући у седло.

„Стој, стој!” повикали су код куле.

Преко трга, замахујући мочугама, трчали су монаси. Румата је гурнуо барону у руке мач.

„Похитајте, бароне”, рекао је.

„Да”, рекао је Пампа. „Треба похитати. Онај Арима ће ми испразнити подрум. Чекам вас код себе сутра или прекосутра, драги мој. Шта да пренесем баронеси?”

„Пољубите јој руку”, рекао је Румата. Монаси су били већ сасвим близу. „Брже, брже, бароне!…”

„Али, да ли сте ви барем безбедни?” узнемирено га је упитао барон.

„Јесам, ђаво га однео, јесам! Напред!”

Барон је потерао коња галопом, право на гомилу монаха. Неко је пао на земљу, неко је почео да урла, дигла се прашина, почела су да топћу копита по каменим плочама и — барон је нестао. Румата је гледао у уличицу, где су седели, ништа не схватајући, монаси оборени са ногу, када му је један улагивачки глас прошаптао над самим уветом:

„Драги, мој благородни доне, зар вам се не чини, да сте себи дозволили мало превише?”

Румата се осврнуо. У лице му је са напетим осмејком у очима гледао дон Реба.

„Превише?” поновио је Румата. „Ја не знам ту реч — ‘превише’.” Наједном се сетио дон Сере. „И све у свему не видим зашто један благородни дон не би помогао другоме, који се нашао у незгоди.”

Поред њих су, подигавши копља, тешко прокаскали коњаници — кренули су у потеру. Лице дон Ребе се наједном некако променило.

„Но, добро”, рекао је. „Нећемо више о том… Ох, видим овде високоученог доктора Будаха… Одлично изгледате, докторе. Мораћу да направим ревизију у својој тамници. Државни злочинци, чак и када су пуштени на слободу, не смеју да излазе из тамнице — њих морају да износе из ње.”

Доктор Будах је, као слеп, кренуо право на њега. Румата је брзо стао између њих.

„Узгред буди речено, дон Реба”, рекао је, „какав је ваш однос према оцу Арими?”

„Према оцу Арими?” Дон Реба је високо дигао веђе. „Одлични официр. Заузима истакнути положај у мојој епископији. А у чему је ствар?”

„Као верни слуга вешег преосвештенства”, клањајући се злурадо је рекао Румата, „хитам да вас обавестим да можете сматрати да је тај истакнути положај сада упражњен.”

„Али, зашто?”

Румата је бацио поглед према уличици, где се још није смирила жућкаста прашина. Дон Реба је такође бацио поглед у том правцу. Лице му је постало забринуто.

Било је већ прошло подне, када је Кира позвала благородног господина и његовог високоученог пријатеља за сто. Доктор Будах је, умивши се, пресвукавши се у чисто, педантно избријан, остављао одиста изванредан утисак. Покрети су му били спори и достојанствени, умне сиве очи гледале су око себе благонаклоно, па чак и некако снисходљиво. Он се пре свега извинуо Румати за своју наглост на тргу. „Али, морате ме схватити”, рекао је. „То је страшан човек. То је прави вукодлак, који је дошао на свет само захваљујући божијој грешци. Лекар сам, али ме није стид да признам да бих га, када би ми се за то пружила прилика, са задовољством убио. Чуо сам да је краљ отрован. И сада ми је јасно чиме је отрован (Румата се тргао). Тај Реба је дошао код мене у ћелију и затражио да му начиним отров, који би деловао кроз неколико часова. Разуме се, одбио сам да то учиним. Он ми је онда припретио мучењима — а ја сам му се насмејао у лице. Тада је то ништавило позвало џелате, и они су му довели са улице десетак дечака и девојчица старих око десет година. Поставио их је испред мене, отворио моју торбу са травама и објавио да ће на тој деци испробати један по један моје лекове, све док не пронађе оно што му је потребно. Ето, тако је био отрован краљ, дон Румата…” Будахове усне почеле су да се тресу, али је успео да се смири. Румата је, деликатно се окренувши на другу страну, климнуо главом. Јасно, размишљао је. Све је јасно. Из руку свог министра краљ не би узео чак ни краставац. И ништавило је подметнуло краљу некаквог шарлатана, коме је обећана титула главног лекара ако излечи краља. И јасно је, зашто је дон Реба почео да ликује, када сам га раскринкао у краљевској спаваоници: тешко је одиста било смислити згоднији начин да се краљу подметне лажни Будах. Сва одговорност падала је на Румату Есторског, ируканског шпијуна и завереника. Ми смо обична штенад, помислио је. У Институту треба увести специјалан курс феудалног сплеткарења. И успех треба мерити у ребама. Чак можда најбоље у дециребама. Уосталом, то и није важно…

Према свему, доктор Будах је био јако гладан. Али, он је одлучно одбио храну животињског порекла и своју пажњу је усредсредио на салате и пирошке са слатким. Испио је чашу есторског вина, очи су му се зацаклиле, на образима му се јавило здраво руменило. Румата није могао да једе. Пред очима су му пуцкетале и чађиле се пурпурне бакље, одасвуд је заударало на спаљено месо, а у грлу му је стајала кнедла величине песнице. И зато, чекајући да се гост наједе, он је стајао крај прозора, водећи учтиви разговор, лаган и миран, да не смета госту док једе.

Град је лагано почињао да долази к себи. На улици су се појавили људи, гласови су постајали све гласнији, чуло се лупкање чекића и звук дрвета које се цепа — са кровова и зидова смицане су многобожачке фигуре. Дебели, ћелави трговац прошао је са буретом пива — да га продаје по два гроша за криглу на тргу. Грађани су се сналазили. У капији преко пута, чепркајући прстом по носу, брбљао је са дебелом газдарицом мали агент — телохранитељ. Под прозором су нешто касније прошле таљиге, натоварене чак до првог спрата. Румата у први мах није схватио какве су то таљиге, а после је угледао сиве и црне руке и ноге које су вириле испод асура, и брзо је пришао столу.

„Суштина човека”, лагано жваћући говорио је Будах, „састоји се у његовој задивљујућој способности да се привикне на све. Нема у природи ничега, на шта човек не би могао да се привикне. Ни коњ, ни пас, ни миш не поседују ту особину. Вероватно је бог, стварајући човека, био свестан тога на какве га муке осуђује и управо му је зато дао тако огромну снагу и стрпљење. Тешко је рећи да ли је то добро или лоше. Али, када човек не би поседовао такво стрпљење и издржљивост, сви добри људи би већ одавно погинули и на свету би остали само зли и бездушни. Са друге стране, навика да трпи и да се сналази претвара људе у бесловесне животиње, које се ничим, осим анатомијом, не разликују од животиња, па их чак и превазилазе у својој незаштићености. И сваки нови дан рађа нови ужас зла и насиља…”

Румата је бацио поглед на Киру. Седела је преко пута Будаха и слушала га нетремице, подупревши образ песницом. Очи су јој биле тужне: према свему, сажаљевала је људе.

„Вероватно сте у праву, поштовани Будаху”, рекао је Румата. „Али узмите на пример мене. Ево, ја сам — обичан благородни дон (Будаху је високо чело почело да се мршти, очи су му запањено и весело почеле да постају округле), и јако волим учене људе, то је племство духа. И никако не могу да схватим зашто ви, чувари и једини поседници највишег знања, зашто сте ви тако безнадежно пасивни? Зашто без икаквог роптања дозвољавате да вас презиру, бацају у тамнице, спаљују на ломачама? Зашто одвајате смисао свог живота — стицање знања — од практичних потреба живота — борбе против зла?”

Будах је одмакао од себе празан тањир од пирошака. „Постављате ми чудновата питања, дон Румата”, рекао је. „Интересантно је да ми је та иста питања постављао и благородни дон Хуго, чувар кревета нашег војводе. Познајете ли га? Тако сам и мислио… Борба против зла! Но, шта је то зло? Свако може да га поима на свој начин. За нас, учене људе, зло се састоји у незнању, али црква учи да је незнање богатство, а да све зло долази од знања. За сељака је зло — порез и суша, за трговца хлебом је суша одлична ствар. За робове је зло — пијан и сурови газда, за занатлију — зеленаш. Па шта је онда зло, против кога се треба борити, дон Румата?” тужно је бацио поглед на слушаоце. „Зло је немогуће уништити. Ниједан човек није у стању да смањи његову количину у свету. Он може мало да побољша своју сопствену судбину, али увек на рачун погоршања судбине других. И увек ће постојати краљеви, мање или више сурови, барони, мање или више дивљи, и увек ће постојати непросвећени народ, који се диви својим угњетачима и мрзи своје ослободиоце. И све то само због тога, што роб много боље схвата свог господара, па макар он био и најсуровији, него свог ослободиоца, јер сваки роб може одлично да замисли самога себе на месту свог господара, али мало ко може да замисли самога себе на месту некористољубивог ослободиоца. Такви су људи, дон Румата, и такав је наш свет.”

„Свет се стално мења, докторе Будах”, рекао је Румата. „Ми знамо за доба, када краљеви нису ни постојали…”

„Свет не може вечито да се мења”, успротивио се Будах, „јер ништа није вечито, па чак ни промене… Ми не знамо законе савршенства, али се савршенство раније или касније ипак постиже. Погледајте, на пример, како је уређено наше друштво. Како радује око тај јасан, геометријски правилан систем! Доле се налазе сељаци и занатлије, над њима је племство, после свештенство, и — на крају долази краљ. Како је све то само смишљено, каква је то стабилност какав хармонијски поредак! Шта треба још да се мења у том шлифованом кристалу, који је изашао из руку небеског јувелира? Не постоје зграде стабилније и јаче од пирамидалних, то ће вам рећи сваки архитекта.” Дигао је поучно прст. „Жито, које се просипа из вреће, не пада на земљу у равном слоју, већ ствара такозвану конусну пирамиду. Свако зрно се хвата за друго, трудећи се да се не откотрља доле. Исто тако и човечанство. Ако оно хоће да буде целина, људи морају да се хватају једни за друге, неизбежно стварајући при томе пирамиду.”

„Зар ви одиста сматрате да је овај свет савршен?” зачудио се Румата. „После сусрета са дон Ребом, после тамнице…”

„Разуме се мој млади пријатељу. Многе ствари ми се не допадају у овом свету, многе ствари бих хтео да видим промењене… Али, шта да радим? У очима виших сила савршенство изгледа сасвим другачије него у мојим. Каквог смисла има да се дрво жали што не може да се креће, па макар оно и желело да побегне од секире дрвосече?”

„А шта ако бисмо могли да променимо највише замисли?”

„За то су способне само највише силе…”

„Али ипак, замислите да сте бог…”

Будах се насмејао.

„Када бих могао да замислим да сам бог, онда бих то и био!”

„Но, а када би сте имали могућност да посаветујете бога?”

„Имате богату машту”, са задовољством је рекао Будах. „То је добро. Писмени сте? Одлично! Са задовољством бих вас обучавао…”

„Ласкате ми… Но, шта бисте ми одиста посаветовали? Шта би, према вама, требало да уради свемогући, да бисте ви рекли: сада је свет добар и ништа не треба мењати?”

Будах се са одобравањем смешкајући, завалио на наслон фотеље и скрстио руке на стомаку. Кира га је посматрала са нестрпљењем.

„Па шта”, рекао је, „изволите. Рекао бих свемогућем: ‘Ствараоче, не знам твоје планове, али ти можда и не желиш да људи буду добри и срећни. Зажели то онда! То је тако једноставно постићи. Дај људима довољно хлеба, меса и вина, дај им кровове над главом и одећу. Нека нестану глад и немаштина, а истовремено и све што разједињује људе.”

„И то би било све?” упитао је Румата.

„Чини вам се да је то мало?”

Румата је одмахнуо главом.

„Бог би вам одговорио: ‘Неће то бити у корист људи. Јер, најјачи из света вашег отели би слабима оно што сам им ја дао, и слаби би и надаље остали сиромаси.’„

„Замолио бих бога да заштити слабе: ‘Уразуми сурове владаре’, рекао бих.”

„Суровост је сила. Изгубивши суровост, владари би једноставно изгубили силу, и тако би их заменили други сурови људи.”

Будах је престао да се смешка.

„Казни сурове”, рекао је чврстим гласом, „да јаки не могу да буду сурови према слабима.”

„Човек се рађа слаб. Јак постаје онда, када око њега нема никог ко би био јачи од њега. Када буду кажњени сви сурови међу јакима, њихово место ће заузети најјачи међу слабима. Такође сурови. Тако ће морати да се кажњавају сви, а ја то не желим.”

„Ти боље знаш од мене, свемогући. Учини онда, да људи добију све и не отимају један другоме оно што си им ти дао.”

„Ни то неће бити добро за људе”, уздахнуо је Румата, „када добију све забадава, без напора, из руку мојих, онда ће заборавити рад, престаће да схватају живот и претвориће се у моје домаће животиње, које ћу морати да храним и вечито одевам.”

„Не дај им све наједном”, жустро је рекао Будах. „Дај им помало, постепено!”

„Постепено ће људи и сами узети све што им је потребно.”

Будах се насмејао.

„Да, видим да то није баш тако једноставно”, рекао је. „Никако нисам раније мислио на све то…” Нагао се напред. „Уосталом, постоји још једна могућност. ‘Учини да људи највише од свега воле рад и знање, да рад и знање постану једини смисао њиховог живота!’„

Да, и то смо имали намеру да покушамо, помислио је Румата. Масовна хипноиндукција, позитивна реморализација. Хипноапарати на три екваторијална спутњика…

„Могао бих да урадим и то”, рекао је. „Али, зар треба лишавати човечанство његове историје? Зар треба једно човечанство замењивати другим? Неће ли то бити исто, што и уништити човечанство, збрисати га са лица земље и створити на његовом месту ново?”

Будах је, намрштивши чело, размишљајући ћутао. Румата је чекао. Испред прозора су поново почеле да шкрипе таљиге. Будах је тихо проговорио;

„Онда нас, господе, збриши са лица земље и створи наново, савршеније… или још боље, остави нас, и пусти нас да идемо својим путем.”

„Моје срце је пуно сажаљења”, лагано је рекао Румата. „То не могу да учиним.”

Тада је угледао Кирине очи. Кира га је посматрала са ужасом и надом у очима.

9

Пустивши Будаха да се одмори пред далеки пут, Румата је отишао у свој кабинет. Деловање спорамина се завршавало, поново је почео да осећа умор, претученост, поново су почеле да га боле модрице и почели су да му отичу унакажени конопцима зглобови. Треба се испавати, помислио је, треба се обавезно испавати, и треба се повезати са дон Кондором. Треба се повезати са дон Кондором. Треба се повезати са патролним дирижаблом, нека известе о свему Базу. И треба смислити шта сада да радимо, и можемо ли уопште нешто да урадимо, и шта да радимо, ако више ништа не можемо да урадимо.

У кабинету је за његовим столом седео, згрбивши се у фотељи, ставивши руке на високе наслоне за руке, црни монах капуљачом навученом на очи. Вешто, помислио је Румата.

„Ко си ти?” уморно га је упитао. „Ко те је пустио?”

„Добар дан, благородни дон Румата”, проговорио је монах смичући капуљачу.

Румата је одмахнуо главом.

„Вешто, одиста!” рекао је. „Добар дан, славни Арата. Зашто сте дошли? Шта се десило?”

„Све је као и обично”, рекао је Арата. „Армија се раштркала, сви деле земљу, нико неће да иде на југ. Војвода скупља недотучене и ускоро ће обесити моје људе ногама увис дуж есторског друма. Све је као и обично”, поновио је.

„Јасно”, рекао је Румата.

Сручио се на отоман, ставио руке изнад главе и почео да посматра Арату. Пре двадесет година, када је Антон правио моделе и играо се Виљема Тела, тог човека су звали Арата Лепи, и он је, највероватније, био другачији него сада.

Није тада Арата Лепи имао на свом дивном челу овај наказни љубичасти жиг — он се појавио на његовом челу после побуне соанских морнара, када је три хиљаде голих робова-занатлија, силом дотераних у соанска бродоградилишта из свих крајева империје и измучених до те мере, да су изгубили чак и инстинкт самоодржања, једне бурне ноћи излетело из луке, као талас прешло преко Соана, остављајући за собом лешеве и пожаре, и када их је на граници дочекала окована у оклопе царска пешадија…

И тада је, разуме се, Арата Лепи имао читава оба ока. Десно око излетело је из своје дупље после ударца топуза једнога барона, када је сељачка армија од двадесет хиљада, прогањајући по метрополи баронске дружине, сукобивши се на отвореном пољу са пет хиљада царских гардиста, била моментално расцепкана, опкољена и изгажена шиљастим потковицама борбених камила…

И био је, сигурно, Арата Лепи прав као топола. Грбу и нови надимак добио је после виланског рата у војводству Убанском које се налази на два мора одавде, када је после седам година помора и суша четири стотине хиљада живих скелета вилама и батинама побило дворане и опколило војводу Убанског у његовој резиденцији, и када је војвода, чије се слабоумље наједном изоштрило од ужаса, прогласио да поданицима даје опроштај, снизивши цене пићу и обећавши разне слободе; и Арата је, видећи да је све готово, молио, захтевао, преклињао своје људе да се не варају — тада су га ухватили атамани, који су сматрали да се преко хлеба погача не тражи, претукли га металним шипкама и бацили у јаму да тамо издахне…

А овај масиван метални прстен на десном зглавку је, према свему, имао још онда, када се звао Лепи. Прстен је био прикован ланцем за весло пиратске галије, и Арата је прекинуо ланац, ударио тим прстеном у чело капетана Егу Љубазног, запосео брод а после и читаву пиратску армаду и покушао да створи слободну републику на води… А завршило се све то пијаним свињаријама, јер је Арата тада још био млад, није умео да мрзи и сматрао је да је слобода довољна, да би се роб изједначио са богом…

То је био професионални побуњеник, осветник божијом милошћу, у средњем веку фигура више него ретка. Такве штуке понекад рађа историјска еволуција и пушта их у социјалне вирове, да не би дремали дебели караши, што прождиру планктон на дну… Арата је овде био једини човек, кога Румата није ни мрзео нити сажаљевао, и у својим сновима Земљанина, који је проживео пет година у крви и смраду, често је видео себе као Арату, који је прошао кроз све кругове пакла васионе и који је за то добио високо право да убија убице, мучи џелате и издаје издајнике…

„Понекад ми се чини”, рекао је Арата, „да смо немоћни. Вечити сам поглавар свих побуњених, и знам да се моја снага налази у изузетној мојој жилавости. Али, та снага не помаже мојој немоћи. Моје победе се као неком чаролијом претварају у поразе. Борбени другови ми постају непријатељи, најхрабрији беже, највернији издају или умиру. И немам ништа, осим голих руку, а голим рукама не можеш да дохватиш позлаћене идоле, који су се сакрили иза бедема тврђава…”

„Како сте дошли у Арканар?” упитао је Румата.

„Бродом, са монасима.”

„Полудели сте. Могли су лако да вас препознају…”

„Али не и у гомили монаха. Половина официра Ордена су јуродиви и наказе, као и ја. Наказе су угодне богу.” Осмехнуо се, гледајући Румату право у очи.

„И какве су вам сада намере?” упитао је Румата спуштајући поглед.

„Исте какве и до сада. Знам шта је Свети Орден: неће проћи ни годину дана, а арканарски народ ће кренути из својих јазбина са секирама — да се туче на улицама. И повешћу их, да туку оне које треба тући, да се не туку међусобно или да туку кога стигну.”

„Да ли вам је потребан новац?” упитао је Румата.

„Да, као и обично. И оружје…” Заћутао је, а онда је додао у поверењу: „Дон Румата, да ли се сећате како сам био огорчен, када сам сазнао ко сте? Мрзим попове, и тешко ми пада што су њихове лажљиве бајке биле истина. Али, бедни побуњеник мора да извлачи корист из свега. Попови говоре да богови владају муњама… Дон Румата, потребне су ми, јако су ми потребне муње, да уништавам бедеме тврђава.”

Румата је дубоко уздахнуо. После чудесног спасења хеликоптером — Арата је тражио објашњење. Румата је покушао да му исприча нешто о себи, чак му је показао у ноћном небу Сунце — сићушну, једва видљиву звездицу. Али, побуњеник је схватио само једно: проклети попови говорили су истину, иза небеске чврсте плоче одиста живе богови, свемогући и свемоћни. И од тада се сваки разговор са Руматом сводио на једно: боже, ако већ постојиш, дај ми онда своју снагу, јер је то најбоље што би могао да урадиш.

И сваки пут је Румата прелазио ћутке преко тога или скретао разговор на нешто друго.

„Дон Румата”, рекао је побуњеник, „зашто не желите да нам помогнете?”

„Само тренутак”, рекао је Румата. „Извините, али хтео бих да знам, како сте ушли у кућу?”

„То није важно. Нико, осим мене, не зна тај пут. Не скрећите разговор, дон Румата. Зашто не желите да нам дате вашу моћ?”

„Нећемо да говоримо о томе.”

„Не, говорићемо о томе. Ја вас нисам звао. Никада се никоме нисам молио. Сами сте дошли. Или сте можда хтели да се мало забавите?”

Тешко је бити бог, помислио је Румата. Рекао је стрпљиво:

„Не схватате ме. Двадесет пута сам покушавао да вам објасним да нисам бог а ви никако да ми верујете. И ви нећете схватити зашто не могу да вам помогнем оружјем…”

„Имате ли муње?”

„Не могу да вам дам муње.”

„Чуо сам то двадесетак пута”, рекао је Арата. „Сада хоћу да знам; а зашто?”

„Понављам вам, нисте у стању да то схватите.”

„А ви покушајте.”

„Шта ћете да радите са муњама?”

„Запалићу позлаћене битанге као стенице, све до последњег, цео њихов проклети род до дванаестог колена уназад. Збрисаћу са лица земље њихове тврђаве. Спалићу њихове армије и све оне који их буду штитили и помагали. Будите без бриге — ваше муње ће служити само добру, и када на земљи остану само ослобођени робови и када завлада мир, вратићу вам ваше муње и никада их више нећу затражити од вас.”

Арата је заћутао, убрзано дишући. Лице му је потамнело од крви која је наврла у њега. Сигурно је већ видео обухваћена пламеном војводства и краљевине, и гомилу спаљених лешева међу рушевинама и огромне армије победилаца, које одушевљено урлају: „Слобода! Слобода!”

„Не”, рекао је Румата. „Нећу вам дати муње. То би била ужасна грешка. Потрудите се да ми поверујете, јер ја видим даље од вас…” (Арата је слушао, спустивши главу на груди.) Румата је стегао прсте. „Навешћу вам само један једини разлог. Он је ништаван у поређењу са главним, али ћете ме зато схватити. Жилави сте драги мој Арата, али сте такође смртни: и ако ви погинете, ако муње доспеју у туђе руке, које неће бити тако чисте као ваше, тада се чак бојим и да помислим, чиме би све то могло да се заврши…”

Дуго су ћутали. После је Румата извукао из ормана бокал есторског вина и јело и ставио то све пред госта. Арата је, не дижући поглед, почео да ломи хлеб и залива га вином. Румата је осетио чудновато осећање болесне раздвојености. Знао је да је у праву, и ипак, то га је на чудновати начин понижавало пред Аратом. Арата га је очигледно превазилазио у нечему, и не само њега већ — и све, који су незвани дошли на ову планету, и пун тог немоћног сажаљења, посматрао је како кипти живот на тој планети са разређене висине непристрасних хипотеза потпуно страног морала. И по први пут је Румата помислио: ништа се не може добити, нити постићи, ако се нешто не изгуби — јачи смо од Арате у нашем царству добра, и бесконачно слабији од Арате у његовом царству зла…

„Није требало да се спуштате са неба”, рекао је наједном Арата. „Вратите се у своје крајеве. Ви нам само на носите штету.”

„То није тако”, меко се успротивио Румата. „У сваком случају, ми барем никоме не штетимо.”

„Не, ви штетите. Ви пружате нереалне наде…”

„Коме?”

„Мени. Ослабили сте ми вољу, дон Румата. Раније сам се уздао само у себе, а сада сте учинили да осећам снагу иза својих леђа. Раније сам се борио тако, као да је то моја последња битка. А сада сам приметио да чувам самога себе за друге битке, које ће бити одлучне, јер ћете ви учествовати у њима… Одлазите одавде, дон Румата, вратите се на своје небо и не враћајте се више никада. Или нам дајте ваше муње, или барем вашу металну птицу, или ако ништа друго, а оно обнажите своје мачеве и станите на наше чело.”

Арата је заћутао и пружио руку да узме хлеб. Румата је посматрао његове прсте без ноктију. Нокте му је специјалним алатом пре две године ишчупао лично дон Реба. Ти још и не знаш све, помислио је Румата. Ти тешиш себе мишљу да си на пораз осуђен само ти. Ти још и не знаш како је безнадежан сам твој подухват. Ти још не знаш, да се непријатељ налази не толико ван твојих бораца, колико у њима. Ти ћеш можда и успети да потучеш Орден, и талас сељачких немира ће те бацити на арканарски престо, ти ћеш сравнити са земљом племићке замкове, подавићеш бароне у Мореузу, и народ који се дигао на устанак пружиће ти све почасти као великом ослободитељу, и ти ћеш бити добар и мудар — једини добар и мудар човек у твојој краљевини. И по доброти својој, ти ћеш почети да делиш земљу својим саборцима, а шта саборци да раде са земљом без робова? И почеће да се окреће точак у супротном правцу. И биће још добро, ако успеш да умреш мирном смрћу, и не видиш појаву нових грофова и барона који ће настати од твојих дојучерашњих највернијих сабораца. То се већ дешавало, драги мој Арата, и на Земљи, и на овој твојој планети.

„Ћутите?” рекао је Арата. Одмакао је од себе тањир и смакао рукавом мантије трунчице са стола. „Некада давно имао сам пријатеља”, рекао је. „Сигурно сте чули за њега — Вага Точак. Почели смо заједно. После је он постао бандит, краљ тмине. Нисам му опростио издају, и он је то знао. Он ми је много помогао — из страха и из користољубља — али тако никада није ни пожелео да ми се врати. Он је имао своје циљеве. Пре две године његови људи су ме издали дон Реби…” погледао је своје прсте и стегао их у песницу. „А јутрос сам га сустигао у Арканарској луци… У нашој ствари не могу постојати половични пријатељи. Половични пријатељи — то су увек и половични непријатељи.” Устао је и намакао капуљачу на главу. „Злато је на старом месту дон Румата?”

„Да”, рекао је Румата лагано, „на старом.”

„Онда идем. Захваљујем вам се, дон Румата.”

Нечујно је кренуо преко кабинета и нестао иза врата. Доле, у холу слабо је звекнула реза.

10

У ‘Пијаном Брлогу’ било је релативно чисто, под је био пажљиво пометен, сто до жутила изрибан, у угловима су, да би лепше мирисало, лежали свежњеви шумских трава и папрати. Отац Каба је самосвесно седео у углу на клупи, трезан и миран, сложивши орибане руке на коленима. Чекајући да Будах заспи, разговарали су о неважним стварима. Будах, који је седео за столом поред Румате, благонаклоно је слушао лакомислено брбљање благородних донова и повремено се трзао, падајући у дремеж. Његови упали образи горели су од коњске дозе тетралуминала, који су му неприметно убацили у пиће. Старац је био јако узбуђен и тешко је падао у сан. Нестрпљиви дон Хуго савијао је и исправљао под столом камиљу потковицу, сачувавши при томе на лицу израз веселости. Румата је мрвио хлеб и са замором на лицу посматрао како дон Кондор лагано почиње да бесни. Чувар великих печата био је нервозан, пошто је каснио на ванредно ноћно заседање Конференције дванаест негоцијаната, која је била посвећена преврату у Арканару, а тој конференцији је он требало да председава.

„Благородни моји пријатељи!” звучно је рекао коначно доктор Будах, устао и сручио се на Румату.

Румата га је пажљиво загрлио.

„Је ли готов?” упитао је дон Кондор.

„До јутра се неће пробудити”, рекао је Румата, дигао Будаха и однео га на лежај оца Кабанија.

Отац Кабани је са завишћу говорио:

„Доктор, значи, сме да пије, а отац Кабани, испада да не сме, штети му. Није то на свом месту.”

„Имам четврт часа”, рекао је дон Кондор на руском.

„Доста ми је и пет минута”, одговорио је Румата, једва се уздржавајући да не плане. „Ионако сам вам много говорио о свему томе раније, тако да је сада довољна и једна једина минута. У потпуној сагласности са базном теоријом феудализма”, бесно је погледао право у очи дон Кондору, „то је најобичнији устанак грађана против барона”, пренео је поглед на дон Хуга, „који се претворио у провокациону интригу Светог Ордена и довео до претварања Арканара у базу феудално-фашистичке агресије. Ми овде лупамо главе, узалудно покушавајући да убацимо сложену, противуречну, загонетну фигуру орла нашег, дон Ребе у исти низ са Ришељеом, Некером, Токугавом Иејасу, Монком, а он је — обичан бандит и будала! Продао је и издао све што је могао, запетљао се у сопственим идејама, преплашио и похитао да тражи спас у Светом Ордену. Кроз пола године ће га преклати, а Орден ће остати. Какве ће последице свега тога бити за ову област око Мореуза, а исто тако и за целу Империју — бојим се чак и да замислим. У сваком случају, цео двадесетогодишњи рад у границама Империје био је узалудан. Под Светим Орденом немогуће је проширити делатност. Вероватно је Будах последњи човек, кога спасавам. Више нећемо имати кога да спасавамо. Завршио сам.”

Дон Хуго је коначно сломио потковицу и бацио обе половине у угао.

„Да, нисмо били довољно будни”, рекао је. „А можда то, Антоне, и није ипак баш тако страшно?”

Румата га је само погледао.

„Требало је да макнеш дон Ребу”, рекао је наједном дон Кондор.

„То јест, како то да га макнем?”

На лицу дон Кондора појавиле су се црвене мрље.

„Физички!” реско је рекао.

Румата је сео.

„Другим речима — да га убијем?”

„Да, Да! Да! Убити! Отети! Сменити! Затворити! Требало је делати. Не саветовати се са две будале, које појма о појму нису имале о ономе шта се дешавало.”

„Ни ја такође ништа нисам схватао.”

„Ти си барем осећао.”

Сви су ућутали.

„Нешто као Баркански покољ?” полугласно је упитао дон Кондор, гледајући негде у страну.

„Да, тако нешто. Али, много организованије.”

Дон Кондор је почео да грицка усну.

„Сада је касно да га смакнемо?” упитао је.

„Бесмислено је”, рекао је Румата. „Као прво, смаћи ће га и без нас, а као друго, то уопште није ни потребно. Он је у мојим рукама.”

„На који то начин?”

„Боји ме се. Он нагађа да се иза мојих леђа налази сила. Чак ми је нудио и сарадњу.”

„Одиста?” прогунђао је дон Кондор. „Онда нема смисла.” Дон Хуго је проговорио, једва мало муцајући:

„Другови, шта је то, да ли је све то уопште озбиљно?”

„Шта то?” упитао је дон Кондор.

„Но, све то?… Убити, физички уклонити… Шта вам је, јесте ли полудели, шта ли?”

Дон Кондор је лагано одговорио:

„Кад су у питању изузетне околности, онда су адекватне само изузетне мере.”

Дон Хуго је, помичући безвучно усне, преносио поглед са једнога на другога.

„В-ви… Знате ли до чега ћете тако стићи?” проговорио је. „Д-да ли сх-схватате, докле ћете тако стићи?”

„Смири се, молим те”, рекао је дон Кондор. „Ништа се неће десити. И сада доста о томе. Шта ћемо да радимо са Орденом? Предлажем блокаду арканарске области. Какво је ваше мишљење, другови? И пожурите мало, журим се.”

„Ја још немам никакво одређено мишљење”, успротивио се Румата. „А Пашка тим пре. Треба се посаветовати са Базом. Треба поразмислити. А кроз недељу дана ћемо се састати и одлучити.”

„Слажем се”, рекао је дон Кондор и устао. „Хајдемо.” Румата је пребацио Будаха преко рамена и изашао из избе. Дон Кондор му је осветљавао пут батеријском лампом. Пришли су хеликоптеру и Румата је стрпао Будаха на задње седиште. Дон Кондор се, звецкајући мачевима и заплићући се о кабаницу, сместио на седишту возача.

„Хоћете ли ме пребацити до куће?” упитао је Румата. „Желим да се коначно већ једном испавам.”

„Пребацићу вас”, брецнуо се дон Кондор. „Само пожурите, молим вас.”

„Одмах ћу се вратити”, рекао је Румата и потрчао у колибу.

Дон Хуго је још седео за столом и, загледавши се негде испред себе, трљао браду. Отац Кабани је стајао поред њега и говорио:

„Тако то увек и испада, другарчино моја. Мучиш се да испадне што боље, а испада све горе и горе…”

Румата је дограбио мачеве и опасаче.

„Срећно, Пашка”, рекао је. „Не очајавај, једноставно смо сви преморени и раздражени.”

Дон Хуго је одмахнуо главом.

„Пази, Антоне”, проговорио је. „Ох, пази само!… О чика Саши и не говорим, он је овде већ одавно, нећемо ваљда ми да га учимо. А ти, ето…”

„Хоћу да спавам, ето у чему је ствар”, рекао је Румата. „Оче Кабани, будите тако добри, узмите моје коње и одведите их барону Пампи. Навратићу до њега ових дана.”

Напољу су меко почеле да хуче елисе. Румата је махнуо руком и истрчао из колибе. У јакој светлости фарова хеликоптера, жбуње гигантске папрати и бела стабла дрвеча изгледала су сабласно и страшно. Румата се успентрао у кабину и залупио врата за собом.

У кабини је мирисало на озон, органски тапет и колоњску воду. Дон Кондор је дигао хеликоптер увис и самоуверено га повео над арканарским путем. Ја сада не бих могао тако, са лаком завишћу је помислио Румата. Иза њега је Будах у сну мирно цоктао устима.

„Антоне”, рекао је дон Кондор, „ја бих… е — хе… не бих хтео да будем нетактичан, и немој да мислиш да ја… е-хе… да се мешам у твоје личне ствари.”

„Слушам вас”, рекао је Румата. Одмах је схватио о чему ће бити речи.

„Сви смо ми извиђачи”, рекао је дон Кондор. „И све што нам је драго мора бити далеко одавде, на Земљи, или негде у нама дубоко. Да не може ништа да нам се одузме и зароби као талац.”

„Говорите о Кири?” упитао је Румата.

„Да, дечаче мој. Ако је све, што знам о дон Реб истина, онда уопште није лака, нити безопасна ствар држати га у рукама. Схваташ шта хоћу да кажем…”

„Да, схватам”, рекао је Румата. „Потрудићу се да нешто смислим.”

Лежали су у помрчини, држећи се за руке. У граду је владала тишина, и само су понекад негде у близини злобно њиштали и ритали се коњи. Румата је повремено падао у сан и одмах се будио, јер је Кира престајала да дише — у сну јој је јако стезао руку.

„Ти сигурно хоћеш да спаваш”, рекла је Кира шапатом. „Спавај.”

„Не-не, причај, слушам те.”

„Ти стално падаш у сан.”

„И ипак те слушам. Истина, јако сам уморан, али сам те се јако ужелео. Жао ми је да спавам. Причај ми, то ме интересује.”

Захвално је протрљала нос о његово раме, пољубила га у образ, и поново почела да прича, како је те вечери дошао један суседов дечак, кога је послао њен отац. Отац лежи у постељи. Најурили су га из канцеларије а уз све то још и претукли моткама. У последње време ништа не једе, само пије — сав је помодрео, дрхти. Дечак је још рекао да јој је дошао и брат — рањен је, али весео и пијан, у новој униформи. Дао је оцу новац, попио мало са њим и поново почео да прети, да ће они све изгазити. Он је сада поручник у некаквом посебном одреду, заклео се на верност Ордену и спрема се да се замонаши. Отац је молио Киру да за сада ни у ком случају не долази кући. Брат је претио да ће се обрачунати са њом, јер се спетљала са благородним, риђа стрвина…

Да, помислио је Румата, кући свакако не. И овде такође ни у ком случају не сме да је остави. Ако јој се нешто деси… Замислио је да јој се десило нешто лоше, од те мисли се скаменио.

„Спаваш?” упитала га је Кира.

Освестио се и опустио длан.

„Не-не… А шта си још радила?”

„Још сам средила твоје одаје. Код тебе је ужасан неред. Нашла сам једну књигу, дело оца Гура. О томе, како је благородни принц заволео предивну, али дивљу девојку из планина. Била је сасвим дивља и мислила је да је он бог, и ипак га је јако заволела. После су их раздвојили, и она је умрла од туге.”

„То је дивна књига”, рекао је Румата.

„Чак сам и плакала. Стално ми се чинило да је то о нама.”

„Да, то је о нама. И све у свему, о свим људима који се воле. Само, нас неће раздвојити.”

Најбезбедније би било на Земљи, помислио је. Али, како ћеш ти тамо без мене? И како ћу ја овде да будем сам? Могао бих да замолим Анку да се спријатељи са тобом. Али, како ћу ја овде без тебе? Не, на Земљу ћемо ипак полетети заједно. Сам ћу управљати бродом, а ти ћеш седети поред мене, и ја ћу ти све објашњавати. Да се ничега не бојиш. Да одмах заволиш Земљу. Да никада не зажалиш за својом језивом домовином. Јер то и није твоја домовина. Јер, та твоја домовина те је одбацила. Зато што си се родила хиљаду година пре свог времена. Добра, верна, самопожртвована, некористољубива… Такве, као што си ти, рађале су се у свим епохама крваве историје наших планета. Јасне, чисте душе, које не знају шта је то мржња, које не прихватају суровост. Жртве. Непотребне жртве. Много непотребније од Гура Литерате или Галилеја. Јер такве, као што си ти, нису чак ни борци. Да би човек био борац, он мора да уме да мрзи, а ви управо то не умете. Исто као ни ми сада…

…Румата је поново задремао и тада је угледао Киру, како стоји на ивици пљоснатог крова Савета са дегравитатором на појасу, и весела, подсмешљива Анка нестрпљиво је гурка ка провалији дубокој километар и по.

„Румата”, проговорила је Кира. „Бојим се.”

„Чега то, мала моја?”

„Стално ћутиш и само ћутиш. Бојим се…”

Румата ју је привукао себи.

„Добро”, рекао је. „Сада ћу да говорим, а ти ме пажљиво слушај. Далеко — далеко иза сајве налази се језив, неприступачан замак. У њему живи весели, добар и смешан барон Пампа, најбољи барон у Арканару. Он има жену, лепу, нежну жену, која га много воли када је трезан, и не може да га види очима, када је пијан…”

Заћутао је, ослушкујући. Зачуо је топтање копита, мноштва копита на улици и шумно дисање многих људи и коња. „Овде, шта ли?” упитао је груби глас под прозором. „Као да је овде…” „Сто-ој!” По степеништу су се зачули кораци, и тог истог часа се неколико песница сручило на врата. Кира се, устрептавши, приљубила уз Румату.

„Причекај, мала” рекао је, смичући ћебе.

„То су дошли по мене”, рекла је Кира шапатом. „Знала сам!”

Румата се једва ослободио из Кириних руку и притрчао прозору. „У име господа!” урлали су доле. „Отварај! Ако провалимо — биће много горе!” Румата је дигао завесу, и у собу се пробила позната, дрхтава светлост бакљи. Доле се мувало мноштво коњаника — мрачних, црних људи у шиљастим капуљачама. Румата је неколико секунди гледао доле, а онда је погледао прозорски рам. По обичају, рам је био чврсто заглављен у зид. У врата су ударали нечим тешким. Румата је напипао у помрчини мач и ударио дршком по стаклу. Са звекетом су полетели комади стакла.

„Ехеј, ви!” дрекнуо је. „Шта је, не живи вам се, шта ли?”

Ударци о врата су се смирили.

„И увек нешто забрљају”, тихо је рекао неко доле. „Домаћин је код куће…”

„А шта нас се то тиче?”

„А ствар је у томе, што је он први мачевалац света.”

„А још су говорили да је отишао, и да се неће вратити до јутра.” „Преплашили сте се?”

„Нисмо се ми преплашили, само нам ништа није наређено што се њега тиче. Да се не деси да морамо да га убијемо…”

„Свезаћемо га! Унаказићемо га и свезати! Ехеј, ко је то тамо са самострелима?”

„Само да не унакази он нас…”

„Ништа, неће. Сви знају: дао је такав завет — да неће убијати.”

„Побићу вас као псе”, рекао је Румата страшним гласом.

Кира му се приљубила уз леђа. Осећао је како јој јако лупа срце. Доле су издали наређење шкрипутавим гласом: „Проваљуј, браћо! У име господа!” Румата се окренуо и погледао Киру у лице. Посматрала га је као малочас, са ужасом и надом. У њеним сувим очима видео се одблесак бакљи.

„Но, шта ти је, мала моја”, рекао је нежно. „Јеси ли се преплашила? Иди, обуци се. Овде немамо шта више да радимо…” Брзо је навукао своју металнопластичну оклопну кошуљу. „Сада ћу их отерати и отићи ћемо. Идемо код Пампе.”

Стајала је крај прозора, гледајући надоле. Црвени одсјај јој се видео на лицу. Доле је све пуцкетало и трештало. Руматино срце се стегло од сажаљења и нежности. Потераћу их као псе, помислио је. Нагао се, тражећи други мач, а када се поново исправио Кира више није стајала крај прозора. Лагано је падала на под, хватајући се за завесу.

„Кира!” повикао је.

Једна стрела јој је пробила грло, друга јој је вирила из груди. Узео ју је на руке и пренео на постељу. „Кира…” позвао ју је. Зајечала је и исправила се „Кира…” рекао је. Није му одговорила. Постајао је мало над њом, а онда дограбио мачеве, лагано се спустио низ степенице у хол и почео да чека да падну врата…

ЕПИЛОГ

„А после?” упитала је Анка.

Пашка је скренуо поглед, неколико пута се лупио дланом по колену, нагао и испружио руку да дохвати јагоду под ногама. Анка је чекала.

„После…” промрмљао је. „И, све у свему нико не зна шта је било после, Анка. Предајник је оставио код куће, и када се кућа запалила, на патролном дирижаблу су схватили да ствари стоје лоше, и одмах су кренули у Арканар. За сваки случај су на град бацили бомбе са гасом за успављивање. Кућа је већ догоревала. Прво су се збунили, јер нису знали где да га траже, али су га после угледали…” Збунио се. „Једном речју, видело се где је ишао.”

Пашка ућута и поче да убацује јагоде једну по једну у уста.

„Но?” тихо је рекла Анка.

„Дошли су у двор… Тамо су га и пронашли.”

„Како?”

„Но, спавао је. И сви око њега… такође… лежали су. Неки су спавали, а неки… тако… Дон Ребу су такође тамо пронашли…” Пашка је бацио брзи поглед на Анку и поново скренуо поглед. „Ухватили су га, то јест Антона и пребацили на Базу… Схваташ ли Анка, он ништа не прича. И, све у свему, он сада јако мало говори.”

Анка је седела бледа и усправљена и гледала преко Пашкине главе према ливади испред кућице. Шуштале су, лагано се нагињући јеле, по плавом небу су лагано пловили пуначки облаци.

„А шта је било са девојком?” упитала је.

„Не знам”, сурово је одговорио Пашка.

„Слушај, Паша”, рекла је Анка. „Можда није требало да долазим овамо?”

„Не, шта ти је! Мислим да ће ти се обрадовати…”

„А мени се чини да се он крије негде у жбуњу и чека да ја одем.”

Пашка се осмехнуо.

„Не”, рекао је. „Антон неће седети у жбуњу. Једноставно он и не зна да си ти овде. Пеца негде, као и обично, рибу.”

„А како се понаша према теби?”

„Никако. Подноси ме. Али, ти си ипак нешто друго…” Заћутали су.

„Анка”, рекао је Пашка. „Да ли се сећаш анизотропног друма?”

Анка је намрштила чело.

„Каквог то друма?”

„Анизотропног. Тамо је висила ‘цигла’. Сећаш ли се како смо утроје били тамо?…”

„Сећам се. То је Антон рекао да је тај пут анизотропан.”

„Антон се тада подвукао испод цигле; а када се вратио, рекао је да је тамо наводно пронашао мост дигнут у ваздух и скелет фашисте, прикован за митраљез.”

„Не сећам се”, рекла је Анка. „И шта онда?”

„Сада се често сећам тог пута”, рекао је Пашка. „Као да постоји некаква веза… Пут је био анизотропан, као и историја. Назад се не може ићи. А он је кренуо. И налетео је на приковани скелет.”

„Не схватам те. Какве везе са свим овим има приковани скелет?”

„Не знам”, признао је Пашка. „Само ми се чини.”

Анка је рекла:

„Не допуштај му да много размишља. Причај са њим стално о нечему. Глупости некакве. Да не може да дискутује.”

Пашка је уздахнуо.

„То знам и ја. Само, шта ће му моје глупости?… Слуша ме, слуша, осмехне се и каже: Ти, Паша, поседи овде мало, а ја одох да се мало прошетам. И оде. А ја седим… У прво време сам, као будала, неприметно ишао за њим, а сада једноставно седим и чекам. Ех, кад би…”

Анка је наједном устала. Пашка се осврнуо и такође устао. Анка је, преставши да дише посматрала, како преко пољане према њима корача Антон — огроман, широких рамена, светлог, непрепланулог лица. Ништа се у њему није променило, увек је био мало натмурен.

Кренула му је у сусрет.

„Анка”, рекао је нежно. „Анка, стари друже…”

Пружио је према њој огромне руке. Оклевајући се пружила ка њему и одмах одскочила. На његовим прстима… Али, то није била крв — то је једноставно, био само сок од јагода.

Content

Стругацки Аркадиј, et al Тешко је бити Бог

Стругацки Аркадиј Стругацки Борис Тешко је бити Бог

ПРОЛОГ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

ЕПИЛОГ