Кларк Артур

Песме далеке Земље

Артур Кларк

Песме далеке Земље

Превод: Живковић Мирјана/Живковић Зоран

Clarke Arthur SONGS OF DISTANT EARTH (THE), 1986.

ПОЛАРИС

1986.

АУТОРОВА БЕЛЕШКА

Овај роман темељи се на једној замисли обрађеној пре скоро тридесет година у краткој причи истог наслова (сада је увршћена у моју збирку Друга страна неба). Ову верзију је, међутим, непосредно — и негативно — надахнула скорашња плима спејс-опера која је запљуснула телевизијске и биоскопске екране. (Питање: шта је супротно од инспирације — експирација?)

Молим вас, немојте ме погрешно разумети: веома сам уживао у најбољим епизодама Звезданих стаза, као и у епосима Лукаса и Спилберга — да се помену само најзнаменитији примери овог поџанра. Али ова остварења спадају у епску фантастику, а не у научну фантастику у строгом значењу овог термина. Сада изгледа готово извесно да у стварној васељени вероватно никада нећемо надмашити брзину светлости. Чак и најближи звездани системи увек ће од нас остати удаљени деценијама или столећима; никакав „хиперпогон” никада вас неће пребацивати из епизоде у епизоду да бисте стигли на време за емитовање наредне недеље. Велики Продуцент на Небу напросто није тако испланирао свој програм.

Током последње деценије дошло је до значајне и прилично изненађујуће промене става научника према проблему постојања ванземаљске интелигенције. Цела ова област није стекла обимније уважавање (осим међу оним сумњивим сподобама које се називају писцима научне фантастике) све до шездесетих година, када се појавило дело Шкловског и Сегана Разумни живот у свемиру (1966), које је овде представљало беочуг.

Али сада је дошло до преокрета. Потпуни неуспех настојања да се пронађе било какав траг живота у Сунчевом систему или да се разаберу евентуални међузвездани радиосигнали, које би наше велике антене требало да сасвим лако региструју, нагнао је неке научнике да утврде како смо „можда ми сами у свемиру…” Др Френц Типлер, најистакнутији заговорник овог гледишта, расрдио је (несумњиво хотимице) сеганијанце тиме што је једном од својих радова дао изазован наслов „Не постоје интелигентни ванземаљци”. Карл Сеган ет ал тврде, међутим (и ја се слажем са њима) да је прерано извлачити овако далекосежне закључке.

У међувремену, расправа узима маха; као што је мудро примећено, и потврдан и одречан одговор овде били би изузетно значајни. Питање се, међутим, може разрешити једино чињеницама и налазима, а никако макар и свом силом логике, која може изгледати веома уверљива. Ја бих волео када би цео спор био добровољно замрзнут за деценију или две, како би радиоастрономи добили прилику да, попут испирача злата, на миру просеју бујицу шумова која се непрекидно слива са неба.

Овај роман је, између осталог, мој покушај да напишем потпуно реалистично прозно дело о теми међузвезданог путовања — баш као што сам у књизи Прелудијум за свемир (1951) употребио чињенице о познатој или предвидљивој технологији да предочим Човеково прво путовање изван Земље. Не постоји ништа у овој књизи што пркоси познатим начелима или их пориче; једина уистину неспутана екстраполација јесте „квантни погон”, али чак и та замисао има веома уважено порекло. (Видети „Захвалнице”). Уколико би се испоставило да је посреди само пука маштарија, увек постоји неколико изгледних алтернатива; а ако смо ми, примитивци из двадесетог столећа, кадри да их замислимо, будућа наука биће несумњиво у стању да пронађе и нешто знатно боље.

Артур Кларк

Коломбо, Шри Ланка,

3. јул 1985.

Први део: ТАЛАСА

1. ОБАЛА КОД ТАРНЕ

Још пре но што је бродић прошао кроз спруд Мириса је разабрала да је Брант љут. Напето држање његовог тела док је стајао за кормилом — сама чињеница да тај завршни део пловидбе није препустио вештим Кумаровим рукама — показивало је да га је нешто разједило.

Изишла је из сенке испод палми и лагано кренула ка обали, док јој је влажни песак приањао за стопала. Када је стигла до ивице воде, Кумар је већ набирао једро. Млађи брат — који је сада био висок готово као она и веома мишићав — весело јој махну. Колико је само пута пожелела да и Брант има Кумарову ведру, доброћудну нарав, коју као да никаква криза никада није успела да поремети…

Брант није сачекао да прамац бродића удари у песак, већ је скочио у воду док му је сезала још до појаса и, срдито прскајући, пошао ка њој. Носио је неку извијену металну масу, обмотану искиданом жицом, коју пружи девојци да је погледа.

„Види!” узвикну он. „Поново су то учинили!”

Он слободном руком махну према северном обзорју.

„Овога пута им неће допустити да се само тако извуку! А градоначелница може рећи шта јој драго!”

Мириса се помери у страну док је мали катамаран, сличан каквој праисконској морској немани која први пут хрли на копно, стао да лагано излази на обалу на спољњим ваљцима који су се тромо окретали. Чим се бродић нашао изнад линије до које је сезала плима, Кумар искључи мотор и искочи напоље, придруживши се свом капетану који се и даље пушио од беса.

„Непрекидно говорим Бранту”, рече он, „да је посреди само несрећни случај — изазван можда вучењем сидра. Уосталом, због чега би Северци учинили тако нешто хотимице?”

„Ја ћу ти рећи због чега”, узврати Брант. „Због тога што су сувише лењи да се сами баве технологијом. Због тога што се боје да ћемо уловити премного риба. Због тога…”

У магновењу Брант разабра како му се сабеседник смејуљи и хитну сплет искиданих жица ка њему. Кумар га ухвати без напора.

„У сваком случају, чак и да посреди јесте несрећни случај, не би требало да се овде укотвљују. Подручје је јасно обележено на карти: ЗАБРАЊЕН ПРИСТУП — ИСТРАЖИВАЧКИ ПРОЈЕКАТ. Због тога ћу ипак уложити протест.”

Бранту се већ повратило ведро расположење; чак су и најсиловитији напади срџбе код њега ретко трајали дуже од неколико минута. Да би га подстакла у том расположењу, Мириса стаде да му превлачи прстима низ леђа и обрати му се својим најумилнијим гласом.

„Јесте ли уловили неки добар комад?”

„Разуме се да нисмо”, узврати Кумар. „Њега занима једино да лови статистику — килограми по киловатима — и сличне глупости. Срећом, ја сам понео штап. Имаћемо туњевину за вечеру.”

Он посегну у бродић и извади готово један метар аквадинамичне силовитости и лепоте, чије су боје брзо чилиле и чије су безвидне очи већ зуриле у смрт.

„Не хвата се често, овакав комад”, рече он поносно. И даље су се дивили овом улову, када се Историја наједном вратила на Таласу, доневши нагло окончање једноставном, безбрижном свету који су познавали читавог свог младог живота.

Знамење његовог проласка стајало је исписано на небу као да је нека џиновска шака превукла комадом креде преко плаве небеске куполе. На њихове очи блистави траг паре поче да се осипа по ивицама, растачући се у праменове облачака, све док на крају није изгледало да се с једног обзорја на друго протеже какав снежни мост.

А онда негде са руба свемира поче да допире удаљена грмљавина. Био је то звук који Таласа није чула већ седам стотина година, али који би свако дете сместа препознало.

Упркос спарини вечери Мириса задрхта и потражи Брантову руку. Иако се његови прсти склопише око њених, он то једва да је приметио; и даље је нетремице зурио у располућено небо.

Чак је и Кумар остао без речи, али се он ипак први огласи. „Мора да нас је пронашла једна од колонија.”

Брант лагано одмахну главом, не одвећ уверен. „Зашто би они то учинили? Сигурно располажу старим картама — и знају да Таласу готово потпуно прекрива океан. Не би имало никаквог смисла доћи овамо.”

„Научна радозналост?” изложи једну могућност Мириса. „Да виде шта се догодило са нама? Одувек сам говорила да треба да оправимо комуникатор…”

Била је то стара чегрст која је оживљавала сваких неколико деценија. Једнога дана, већина се слагала, Таласа би стварно требало да поново изгради велику зделу на Источном Острву, уништену приликом ерупције Кракана пре четири стотине година. Но, у међувремену, постојало је толико тога пречег — или напросто забавнијег.

„Саградити звездани брод представља огроман пројекат”, примети Брант замиљљено. „Сумњам да би се таквог једног посла латила ма која колонија — осим ако није приморана на то. Попут Земље…”

Глас му замукну у тиљину. После свих минулих столећа то име је и даље било тешко изговорити.

Као по команди, њих троје се сложно окренуше према истоку, где је брза полутарна ноћ напредовала преко мора.

Појавило се већ неколико најсјајнијих звезда, а поврх палми се управо уздизала непогрешива, збијена, мала група Троугла. Три звезде које су је сачињавале биле су готово исте магнитуде — али, једном је један знатно блиставији уљез сијао близу јужног темена сазвежђа.

Телескопом скромног увећања и даље се могао разабрати његов скврчени остатак. Али никакав инструмент није могао да уочи орбитирајући комад шљаке који је некада био планета Земља.

2. МАЛИ НЕУТРАЛНИ

Више од хиљаду година касније један велики историчар назвао је раздобље од 1901. до 2000. „столећем када се све догодило”. Додао је да би се људи из тог времена сложили са њим — али из потпуно погрешних разлога.

Они би имали на уму, често уз оправдан понос, еру научних достигнућа — освајање ваздуха, ослобађање атомске енергије, откриће основних начела живота, електронску и комуникацијску револуцију, зачињање вештачке интелигенције и, најспектакуларније, истраживање Сунчевог система и прво спуштање на Месец. Али као што је истакао историчар, у духу гесла да су после битке сви генерали паметни, чак ни један човек од хиљаду уопште није чуо за откриће које је надмашило сва ова постигнућа тиме што је запретило да их учини потпуно небитним.

Изгледало је то подједнако безопасно и бескрајно далеко од свих људских послова као и замагљена фотографска плоча у Бекереловој лабораторији из које се, кроз само петнаест година, расцветала пламена кугла над Хирошимом. Штавише, био је то нузпроизвод истог истраживања и почео је исто тако безазлено.

Природа је веома педантан рачуновођа, чије су књиге увек равнотежно усклађене. Физичари су, стога, били веома збуњени када су открили извесне нуклеарне реакције за које се испоставило, пошто су састављени сви делићи мозаика, да у њима нешто недостаје са једне стране једначине.

Попут књиговође који се маша у властити џеп да би предупредио ревизоре да открију мањак, физичари су били принуђени да негде пронађу нову честицу. А да би се мањак уистину подмирио, посреди је морала да буде крајње необична честица — без масе и електричних набоја и тако фантастично продорна да је могла да прође, без и најмање потешкоћа, кроз оловни зид дебео милијарде километара.

Ова утвара добила је надимак „неутрино” — неутрон плус бамбино. Изгледало је да нема наде да ће икада бити регистрован један тако непостојан ентитет; али, 1956. године, захваљујући великом мајсторству инструментације, физичари су успели да ухвате првих неколико примерака. Био је то тренутак тријумфа и за теоретичаре, чије су невероватне једначине на тај начин биле потврђене.

Остатак света није за то знао, нити је марио; али тог тренутка отпочело је одбројавање до судњег часа.

3. ВАРОШКО ВЕЋЕ

Оперативност Тарнине локалне комуникационе мреже никада није премашала деведесет пет процената — али, са друге стране, није се ни спуштала испод осамдесет пет постотака у било ком тренутку. Попут највећег дела технолошке опреме на Таласи, ову мрежу такође су пројектовали давно умрли генији, тако да је неки катастрофалан крах био дословце немогућ. Чак и када би много саставних делова заказало, систем би наставио да функционише сразмерно ваљано, све док кварови не би некога довољно разљутили да га нагнају да се лати посла и отклони их.

Инжењери су то називали „љупка деградација”. Био је то израз који је, како је приметио неки циник, прилично тачно описивао ласански начин живота.

Према средишњем компјутеру, оперативност мреже сада се кретала негде око нормалних деведесет одсто, а градоначелница Волдрон радо би била пристала и на мање. Највећи број мештана позвао ју је током протеклих пола часа, док се бар педесеторо одраслих и деце врзмало по сали већа; толико људи, међутим, никако није могло да се удобно смести унутра, а камоли још и да седне. Кворум за какав обичан састанак износио је дванаест присутних, али понекад су биле потребне драконске мере да се сакупи чак и тај број живих душа на једном месту. Осталих пет стотина шездесет житеља Тарне више је волело да посматра — и гласа, уколико би им нека ствар изгледала довољно занимљива — у удобности властитих домова.

Била су такође два позива од обласног гувернера, један из председникове канцеларије и један од информативног сервиса Северног Острва; сви су се они огласили истим, потпуно сувишним захтевом и свако је добио исти, кратак одговор: „Разуме се, јавићемо вам ако се ишта догоди… и хвала на интересовању.”

Градоначелница Волдрон није била љубитељ узбуђења и њена сразмерно успешна каријера локалног управника темељила се на вештини да их избегава. Понекад је то, разуме се, било немогуће; њен вето, наиме, тешко да би одвратио ураган из 09. године, који је — све до сада — представљао најистакнутији догађај столећа.

„Тишина, молим!” узвикну она. „Рина — остави те шкољке — неко се добро помучио да их намести! Уосталом, већ је време да будеш у постељи! Били — доле са стола! Сместа!”

Изненађујућа брзина којом су ова наређења извршена показивала је да су, бар једном, мештани нестрпљиво очекивали шта градоначелница има да им каже. Она прекиде упорно пискутање телефона који је носила око ручног зглоба и управи позив на центар за поруке.

„Искрено говорећи, не знам много више од вас — а и сва је прилика да неће бити нових информација још неколико часова. Али сигурно је да је посреди била некаква свемирска летелица и да се већ налазила у атмосфери када је прошла изнад нас. Будући да не постоји ниједно друго место на Таласи где би могла поћи, нема друге до да се раније или касније врати до Три Острва. А до тада би, уколико буде обишла планету, могло протећи више часова.”

„Да ли се покушало са успостављањем радио-везе?” упита неко. „Јесте, али без успеха.”

Цео скуп утону за тренутак у тишину; а онда већник Симонс, главни опонент градоначелнице Волдрон, презриво шмркну.

„То је смешно. Ма шта ми покушали, они нас могу пронаћи за десетак минута. Уосталом, они вероватно тачно знају где се налазимо.”

„Потпуно се слажем са већником”, узврати градоначелница, решена да искористи ову неуобичајену прилику. „Сваки колонијски брод сигурно ће имати карте Таласе. Оне су можда старе и хиљаду година — али на њима ће се налазити обележено место Првог Спуштања.”

„Претпоставимо — само претпоставимо — да су посреди неки туђинци.”

Градоначелница уздахну; мислила је да се та теза угасила сама од себе пре много столећа.

„Нема никаквих туђинаца”, узврати она одлучно. „Бар не таквих који би били довољно интелигентни да предузму међузвездана путовања. Разуме се, не можемо бити сто одсто сигурни — али Земља је вршила трагања током хиљаду година свим замисливим инструментима.”

„Постоји још једна могућност”, умеша се Мириса, која је стајала са Брантом и Кумаром у дну сале. Све главе се окренуше према њој, што Бранта нагна да се осети мало нелагодно. Иако је волео Мирису, постојали су тренуци када би пожалио што је она тако добро обавештена и што јој се породица стара о Архиви током последњих пет поколења.

„Која то, драга?”

Сада је дошао ред на Мирису да се осети нелагодно, иако је успела да прикрије озлојеђеност. Није јој се допадало да према њој има покриветељско држање неко ко, заправо, није био одвећ интелигентан, премда несумњиво лукав — или је, можда, „препреден” била боља реч. Околност да је градоначелница Волдрон бацила око на Бранта није нимало забрињавала Мирису; то ју је само забављало, па је чак осећала и извесну симпатију према старијој жени.

„Можда је у питању нови роботски сејачки брод, попут онога који је донео устројство гена наших предака на Таласу.”

„Али тек сада — тако касно?”

„Зашто да не? Први сејачи могли су да достигну свега неколико постотака брзине светлости. Земља их је стално усавршавала — све до часа када је била уништена. Како су потоњи модели били готово десетоструко бржи, успели су да претекну оне спорије за отприлике једно столеће; већина њих мора да се још налази на путу. Шта ти мислиш, Бранте?”

Мириса је увек водила рачуна о томе да га укључи у разговоре, као и да га, уколико је то могуће, наведе да помисли како их је он заподенуо. Била је потпуно свесна његовог осећања подређености и није желела да га још више појачава.

Понекад је било веома самотно представљати најбистрију особу на Тарни; иако је одржавала везу са пет-шест себи равних људи на Три Острва, ретко се непосредно сретала са њима, а ни после свих минулих миленијума никаква комуникациона технологија није могла да замени сусрет очи у очи.

„Занимљива идеја”, примети Брант. „Није искључено да си у праву.” Иако му историја није била јача страна, Брант Фалконер располагао је техничким знањем о сложеном низу догађаја који су довели до колонизовања Таласе. „Само, шта ћемо”, упита он, „ако то одиста јесте нови сејачки брод који покушава да нас поново колонизује? Да му кажемо: Хвала лепо, али само не данас?”

Са неколико места допре кратак, нервозни смех; а онда већник Симонс замишљено примети. „Сигуран сам да бисмо изишли накрај са једним сејачким бродом, уколико не би било друге. Али, зар роботи на њему не би били довољно интелигентни да обуставе програме пошто виде да је посао већ обављен?”

„Можда. Мада им се може учинити да би могли да га боље обаве. У сваком случају, без обзира на то да ли је посреди нека реликвија са Земље или познији модел са једне од колонија, у питању ће свакако бити неки робот.”

Није било потребе да се ово образлаже; свима су биле познате фантастичне тешкоће и трошкови скопчани са међузведаним походима који су укључивали људску посаду. Иако технички могући, овакви летови били су потпуно несврсисходни. Роботи су, наиме, могли да обаве посао хиљаду пута јефтиније.

„Робот или реликвија — шта нам у оба случаја ваља предузети?” упита један мештанин.

„То можда неће бити наш проблем”, узврати градоначелница. „Како изгледа, сви су прихватили здраво за готово да су се упутили ка месту Првог Спуштања, али зашто би то био случај? Уосталом, Северно Острво знатно је изгледнија…”

Често се догађало да градоначелница не буде у праву, али то се још никада није испоставило тако брзо. Овога пута, звук који је стао да расте на небу поврх Тарне није представљао пригушену грмљавину из јоносфере, већ продоран писак неког млазњака у ниском, бришућем лету. Сви појурише из сале већа у неприличној журби, јер само је првих неколико стигло на време да види како летелица затупастог носа и делтоидних крила помрачује звезде, сврховито хитајући ка тачки која је и даље била света као последња веза са Земљом.

Градоначелница Волдром кратко застаде да извести централу, а затим се придружи осталима који су похрлили напоље.

„Бранте, ти тамо можеш стићи први. Узми змаја.”

Главни механички инжењер Тарне зажмирка; било је то први пут да је примио једно непосредно наређење од градоначелнице. А онда му се на лицу појави израз благе нелагодности.

„Један кокосов орах пао му је кроз крило пре неки дан. Нисам имао времена да га оправим због проблема са замкама за рибе. У сваком случају, није ни био опремљен за ноћни лет.”

Градоначелница му упути дуг, нетремичан поглед.

„Надам се да је све у реду са мојим колима”, примети она саркастично.

„Разуме се”, узврати Брант гласом у коме се осећало да је погођен. „Резервоар је пун и све је спремно за полазак.”

Било је сасвим неуобичајено да градоначелничина кола било где иду; цела Тарна се могла препешачити за двадесет минута, а сав локални превоз хране и опреме обављао се малим пешчаним ваљцима. Током седамдесет година званичне употребе кола су превалила мање од сто хиљада километара и, уколико не доживе неки удес, требало би да издрже најмање још једно столеће.

Ласанци су се ведро упуштали у опите са многим пороцима; али планирано застаревање и разметљиво трошење нису спадали међу њих. Нико не би могао да погоди да је возило било старије од свих путника у њему у часу када је кренуло на своје најисторискије путовање.

4. ТОКСИН

Нико није чуо прво брујање Земљиних погребних звона — чак ни научници који су дошли до тог фаталног открића, дубоко под земљом, у једном напуштеном руднику злата у Колораду.

Био је то одважан опит, незамислив пре средине двадесетог столећа. Пошто је једном неутрино откривен, убрзо је постало јасно да је човечанство добило нови прозор у свемир. Нешто тако продорно да пролази кроз целу планету подједнако лако као и светлост кроз стакло могло се искористити да се погледом проникне у језгра сунаца.

Нарочито нашег Сунца. Астрономи су били уверени да разумеју реакције које Сунчеву пећницу напајају енергијом, од које је, у крајњој линији, зависио свеколики живот на Земљи. При огромним притисцима и температурама у Сунчевом језгру водоник се фузионисао у хелиљум у низу реакција при којима су се ослобађале огромне количине енергије. А као случајни нузпроизвод — и неутрини.

Будући да за њих билиони тона материје која им се испречила на путу нису представљале ништа већу препреку од каквог прамена дима, ти соларни неутрини отискивали су се са места где су настајали брзином светлости. Само две секунде касније већ би се обрели у свемиру и стали да хитају даље. Уз пут су могли наићи на мноштво звезда и планета, али велика већина њих и даље би била изван замке несуштаствене утваре „чврсте” материје када би се само Време најзад окончало.

Осам минута пошто би се та бујица отиснула са Сунца, један њен мајушан део прострујао би кроз Земљу — а још знатно мајушнији успели би да ухвате научници у Колораду. Они су поставили своју опрему на дубини већој од једног километра, која је представљала филтер за све мање продорне врсте зрачења, тако да су ту могли да буду ухваћени једино они ретки, истински гласници из срца Сунца. Пребројавањем ухваћених неутрина научници су се надали да ће моћи подробно да проуче услове који владају на једном месту што је, како је то лако могао да докаже било који филозоф, заувек остајало недоступно човековом знању и осматрању.

Експеримент је успео; соларни неутрини су регистровани. Али — било их је премало. Морало је да их буде три или четири пута више него што су то масивни уређаји успели да ухвате.

Очигледно, нешто је било погрешно и током седамдесетих година. „Случај недостајућих неутрина” претворио се у крупан научни скандал. Опрема је вишеструко проверавана, теорије су темељито претресане, а и експеримент је вишеструко понављан — али увек са истим, збуњујућим исходом.

Крајем двадесетог столећа астрофизичари су били принуђени да прихвате један узнемирујући закључак — иако у прво време никоме нису биле јасне све његове импликације.

Све је било у реду са теоријом, баш као и са опремом. Невоља је лежала унутар Сунца.

Први тајни сусрет у историји Међународне астрономске уније одржан је 2008. године у Аспену, у савезној држави Колорадо — недалеко од попришта првобитног експеримента, који је у међувремену поновљен у још десетак земља. Недељу дана касније у рукама сваке владе на Земљи нашао се Специјални билтен МАУ-а, број 55/08, са намерно неупадљивим насловом: „Неке опаске о соларним реакцијама”.

Могло се помислити да ће, како је вест полако продирала у јавност, објава Краја Света изазвати извесну панику. Но, општа реакција била је отупљеност и ћутање — а потом слегање раменима и настављање уобичајених, свакодневних послова.

Мало је која влада икада гледала даље од наредних избора, а мало који појединац даље од животног века својих унука. Уосталом, можда су астрономи и погрешили…

Иако је човечанству изречена смртна пресуда, датум погубљења још није био одређен. Сунце се неће распрснути још најмање хиљаду година; а ко је могао сада да плаче због четрнаестог наредног поколења?

5. НОЋНА ВОЖЊА

Ниједан од два месеца није још изишао када су кола кренула најзнаменитијим путем Тарне; у њима су се налазили Брант, градоначелница Волдрон, већник Симонс и два виђенија мештанина. Иако је Брант возио уобичајено вешто и без напора, и даље га је мало болео градоначелничин прекор. Околност да је њена пуначка рука била случајно пребачена преко његовог обнаженог рамена готово да нимало није ублажавала ствар.

Али нормално добро расположење убрзо су му повратили спокојна лепота ноћи и хипнотички ритам палми које су постојано промицале кроз покретне снопове аутомобилских фарова. А и како се тако тричавим личним осећањима могло допустити да узму маха у једном овако историјском тренутку?

Кроз десет минута стићи ће на место Првог Спуштања и почетак своје историје. Шта их је тамо чекало? Само је једна ствар била извесна: посетилац се управљао према фару древног сејачког брода, који је и даље радио. Знао је где му ваља тражити, тако да је морао потицати са неке друге људске колоније у овом сектору свемира.

Са друге стране — Бранту изненада сину једна узнемирујућа помисао. Било ко — било шта — могао је да открије тај фар, који је целој васељени обзнањивао да је Интелигенција једном прошла овим путем. Присетио се да је пре неколико година постојао покрет да се искључи ово емитовање, с образложењем да не служи никаквој корисној сврси, а могло је само да штети. Предлог је одбачен сасвим малом већином гласова, из разлога који су пре били сентиментални и емоционални него логични. Таласа је ускоро могла да зажали због те одлуке, али свакако је било прекасно да се било шта око тога предузме.

Нагнувши се са задњег седишта, већник Симонс се пригушеним гласом обрати градоначелници.

„Хелга”, рече он — било је то први пут да Брант чује како градоначелницу ословљава по имену — „мислиш ли да ћемо и даље моћи да комуницирамо? Роботски језици развијају се веома брзо, знаш.”

Градоначелница Волдрон то није знала, али била је веома умешна у прикривању својог незнања.

„То нам је понајмањи проблем; сечакајмо да се прво појави. Бранте, да ли би могао да возиш мало спорије? Волела бих да тамо стигнем жива.”

Њихова тренутна брзина била је сасвим безбедна на овом познатом друму, али Брант је ипак послушно смањио на четрдесет кликова. Запитао се да ли то градоначелница покушава да одгоди сучељавање; на њој је лежала застрашујућа одговорност: требало је да се суочи са другом страном летелицом у историји планете. Цела Таласа нетремице ће је посматрати.

„Кракан!” оте се једном од путника на стражњем седишту. „Да ли је неко понео фотоапарат?”

„Прекасно је да бисмо се сада враћали по то”, узврати већник Симонс. „У сваком случају, биће обиље времена за фотографисање. Сумњам да ће узлетети одмах пошто се поздраве са нама!”

У гласу му се појавио известан призвук хистеричности, али Брант му није могао замерити на томе. Ко је могао да зна шта их чека с оне стране превоја наредног брда?

„Јавићу вам се чим будем имала нешто да известим, господине председниче.” Градоначелница Волдрон користила је радио у колима. Брант уопште није приметио позив, будући да се сасвим задубио у сањарење. Први пут у животу зажалио је што није мало више учио историју.

Разуме се, био је упућен у основне чињенице; свако дете на Таласи дознавало их је од малих ногу. Знао је како је, док су столећа тромо пролазила, дијагноза астронома постајала све извеснија, а предвиђени датум све прецизнији. Године 3600, плус или минус седамдесет пет година, Сунце ће постати нова. Не нарочито спектакуларна, додуше — али довољно велика…

Један стари филозоф приметио је једном да сазнање да ће бити обешен ујутро чудесно оспокојава човеков ум. Нешто слично збило се са целом људском расом током завршних година Четвртог Миленијума. Ако је постојао један тренутак када се човечанство коначно суочило са истином, истовремено уз помиреност са судбином и одлучност, било је то у ону децембарску поноћ када се година 2999. претворила у 3000. Нико ко је видео како се први пут појављује тројка није могао сметнути с ума да никада неће бити четворке.

Но, преостало је још више од пола миленијума; много је још могло да постигне тридесет поколења која ће још живети и умрети на Земљи као и његови преци пре њих. У најмању руку, могли су да сачувају знање расе и највећа остварења људске уметности.

Још у освит свемирског доба прве роботске сонде које су се отискивале из Сунчевог система носиле су снимке музике, порука и слика за случај да на њих наиђу други истраживачи космоса. Иако, додуше, никада није био откривен никакав траг туђих цивилизација у матичној Галаксији, чак и највећи песимисти били су уверени да се интелигенција мора налазити негде у милијардама других васељенских острва која су се пружала докле год су домашали најмоћнији телескопи.

Вековима су терабајти и терабајти људских знања и културе одашиљани ка Маглини Андромеда и њеним удаљенијим суседима. Нико, разуме се, неће никада дознати да ли су сигнали примљени — односно, ако и јесу, да ли их је било могуће протумачити. Али побуда је била оно што је већина људи делила, порив да се остави нека последња порука, некакав сигнал којим би се рекло: „Ево — и ја сам једном био жив!”

Негде око 3000. године астрономи су коначно постали уверени да су њихови џиновски телескопи открили све планетне системе у кругу полупречника пет стотина светлосних година око Сунца. Ту је откривено на десетине светова чија је величина приближно одговарала Земљиној, а неки од ближих били су грубо картографисани. Неколико их је имало атмосфере које су садржале непогрешиво знамење живота: абнормално висок постотак кисеоника. Постојали су разложни изгледи да би људи на тим световима могли опстати — само када би успели да стигну до њих.

Људи то нису могли — али је зато Човек могао.

Први сејачки бродови били су примитивни, али је чак и такво њихово саздавање налагало крајње домете технологије. Уз погонске системе који су били доступни око 2500. године могли су да стигну до најближих планетних система за две стотине година, носећи своје драгоцене товаре смрзнутих ембриона.

Али то им је још био најлакши задатак. Такође су морали да понесу и аутоматску опрему која ће оживети и одгајити те потенцијалне људе и научити их како да опстану на једном непознатом и вероватно негостољубивом свету. Било би бескорисно — штавише, окрутно — искрцати голу неупућену децу на светове који су подједнако непријатељски као Сахара или Антарктик. Ваљало их је поучити, дати им оруђа, показати им како да пронађу и користе локалне изворе сировине. Пошто се сејачка летелица спустила и постала Матични Брод, можда је још поколењима морала да се стара о свом потомству.

Но, требало је понети не само људе него и целокупну биоту. Такође је требало да буду укључене и биљке (иако нико није могао да зна да ли ће за њих бити погодног тла), домаће животиње и изненађујуће разноврсје важних инсеката и микроорганизама за случај да дође до краха нормалних система за производњу хране, те се покаже неопходно потражити спас у основним пољопривредним техникама.

Постојало је једно преимућство у оваквим новим почецима. Све болештине и паразити који су кужили човечанство од праискона остаће на Земљи, где ће заувек нестати у стерилишућем пламену Нове Солис.

Банке података, „системи експерата” кадри да се ухвате у коштац са сваком замисливом ситуацијом, роботи, механизми за оправке и одржавање — све је то требало да буде пројектовано и израђено. Те направе морале су да остану функционалне током раздобља које би било дуго најмање колико и оно између Декларације независности и првог спуштања на Месец.

Иако је задатак изгледао тешко изводљив, деловао је тако надахњујуће да се готово цело човечанство ујединило у његовом спровођењу у дело. Био је то дугорочан циљ — последњи дугорочан циљ — који је сада могао да пружи некакав смисао животу, чак и пошто Земља буде уништена.

Први сејачки брод напустио је Сунчев систем 2553. године, упутивши се ка Сунчевом најближем парњаку, Алфи Кентаура А. Иако је клима на Пасадени, планети Земљиних размера, под дејством оближњег Кентаура Б била подложна силовитим крајностима, наредно изгледно одредиште налазило се на више него двоструко већој удаљености. Време путовања до Сиријуса X износило би преко четири стотине година; када сејач тамо стигне, Земља можда више не би постојала.

Али, уколико би Пасадена могла бити успешно колонизована постојало би обиље времена да се на Земљу пошаљу добре вести. Две стотине година за путовање, педесет година да се обезбеди упориште и изгради мали одашиљач и пуке четири године да сигнал стигне натраг на Земљу — па, уз мало среће, на улицама би требало да буде клицања негде око 2800. године…

Догодило се то, заправо, 2786; Пасадена се показала бољом него што се то предвиђало. Вести су биле силно полетне и пружиле су обновљени подстицај програму засејавања. У међувремену лансирано је још неколико бродова, од којих је сваки био технолошки савршенији од свог претходника. Последњи модели могли су да достигну двадесети дио брзине светлости, тако да се у њиховом домашају нашло преко педесет изгледних одредишта.

Чак и када је фар на Пасадени замукао одмах пошто је упутио вест о првобитном спуштању обесхрабрење је било само тренутно. Оно што је једном учињено могло се поновити — вишекратно — уз све већу извесност успеха.

Око 2700. година била је напуштена груба техника смрзнутих ембриона. Генетска порука коју је природа енкодирала у завојитом устројству молекула ДНК могла се сада лакше, безбедније, па чак и компактније ускладиштити у меморије последње генерације компјутера, тако да је један сејачки брод, не већи од обичног авиона за превоз хиљаду путника, могао понети чак милион генотипова. Цела једна нерођена нација, уз сву опрему за реплицирање неопходну за васпостављање нове цивилизације, могла се сместити у неколико стотина кубних метара и превести до звезда.

Управо се то, Брант је знао, догодило у случају Таласе пре седам стотина година. Како се пут успињао у брда, они су већ прошли покрај првих ожиљака што су их оставили роботски копачи у потрази за сировинама из којих су саздани њихови преци. Још који тренутак и угледаће давно напуштено постројење за обраду тих сировина и…

„Шта је оно?” журно прошапта већник Симонс.

„Стани!” нареди градоначелница. „Искључи мотор, Бранте.” Она се истовремено маши микрофона у колима.

„Градоначелница Волдрон. Налазимо се код ознаке за седми километар. Пред нама је неко светло — можемо да га видимо кроз дрвеће — колико могу да проценим, налази се тачно на месту Првог Спуштања. Ништа не чујемо. Крећемо сада даље.”

Брант није чекао да му се нареди, већ лагано потисну напред контролу брзине. Ово је била друга по узбудљивости ствар која му се догодила у целом животу: прва се односила на ураган из 09. године, у коме се изненада нашао.

А то је било више него узбудљиво; имао је пуно среће што је сачувао живу главу. Можда је и овде постојала нека опасност, али он заправо није веровао у то. Могу ли роботи да буду непријатељски настројени? Сасвим је извесно да никакав странац није могао да жели од Таласе ништа друго до знање и пријатељство…

„Знаш”, рече већник Симосн, „добро сам осмотрио ту ствар пре но што је зашла за дрвеће и уверен сам да је посреди некакав ваздухоплов. Сејачки бродови никада нису имали крила, нити су били аеродинамични, разуме се. А и било је веома мало.”

„Ма шта да је посреди”, рече Брант, „дознаћемо то кроз пет минута. Погледајте ту светлост — спустила се у Парку Земље — на сасвим очигледно место. Како би било да оставимо кола овде и остатак пута превалимо пешице?”

Парк Земље био је брижљиво негован овал траве на источној страни места Првог Спуштања и сада га је заклањао црни, узнесени стуб Матичног Брода, најстаријег и најштованијег споменика на целој планети. Са рубова тог цилиндра, чија је боја још била очувана, сливала се плима светлости, наизглед из само једног јарког извора.

„Заустави кола непосредно пре но што стигнемо до брода”, нареди градоначелница. „Ту ћемо изићи и мало завирити позади. Искључи светла, како нас не би видели све док то нама не буде одговарало.”

„Они — или Оно?” упита један од путника, са благим призвуком хистеричности. Сви као да ово пречуше.

Кола се зауставише у огромној сенци брода и Брант их окрену за сто осамдесет степени.

„Да обезбедимо брзу одступницу”, објасни он, напола озбиљно а напола збијајући шалу; и даље није могао да верује да се налазе у било каквој стварној опасности. У ствари, постојали су тренуци када се питао да ли се ово стварно догађа. Можда је и даље спавао, док је ово био само живи сан.

Тихо су изишли из кола и пешице се запутили према броду, а затим стали да га обилазе све док нису стигли до оштро оцртаног зида светлости. Брант заклони шаком очи и провири преко ивице, зачкиљивши због снажног сјаја.

Већник Симонс био је савршено у праву. Посреди је уистину био некакав ваздухоплов — или ваздухосвемироплов — и то врло малих размера. Да ли је могуће да су посреди Северци? Не, то је било бесмислено. Није постојала никаква разложна потреба за једним таквим превозним средством на ограниченом подручју Три острва, а и његова изградња никако није могла да прође непримећено.

По облику је наликовао на затупљени врх стреле и зацело се окомито спустио, будући да на околној трави није било никаквих трагова. Светлост је допирала из једног извора у аеродинамичном леђном кућишту, а мали црвени фар палио се и гасио тик изнад њега. Све у свему, била је то оспокојавајуће — штавише, разочаравајуће обична машина. Она никако није могла превалити дванаест светлосних година, колико их је делило од најближе познате колоније.

Наједном, главно светло се искључи, оставивши малу скупину посматрача за тренутак заслепљену. Када је Брант успео да поврати способност гледања у мраку, успео је да разабере прозоре на предњој страни машине, који су се слабашно сјајили унутрашњом осветљеношћу. Па — ствар је готово изгледала као летелица са људском посадом, а не као роботска сонда, како су они држали здраво за готово!

Градоначелница Волдрон дошла је до истог невероватног закључка.

„То није робот — унутра има људи! Не траћимо више време. Осветли ме својом светиљком, Бранте, како би могли да нас виде.”

„Хелга!” успротиви се већник Симонс.

„Не буди прпарош, Чарли. Хајде, Бранте.”

Шта је оно рекао први човек на Месецу пре скоро два миленијума? „Један мали корак…” Превалили су готово двадесет корака када врата на летелици склизнуше у страну, надоле се хитро спусти рампа са два прегиба и два хуманоида закорачише напоље, пошавши им у сусрет.

Била је то прва Брантова реакција. А онда схвати да га је завела боја њихове коже — или бар оно што је могао да види од ње кроз гипку, провидну опну која их је прекривала од главе до пете.

Посреди су били не хуманоиди — већ људи. Када он сам више никада не би изишао на сунце, зацело би постао подједнако бледолик као и они.

Градоначелница је већ испружила шаке у традионалном гесту, древном колико и историја, који је значио: „Види — немам оружје!”

„Не верујем да ћете ме разумети”, рече она, „али желим вам добродошлицу на Таласу.”

Посетиоци се осмехнуше, а старији од њих — леп, седокос мушкарац у позним шездесетим годинама — такође испружи шаке у знак одговора.

„Напротив”, узврати он једним од најдубљих и најлепше модулисаних гласова које је Брант икада чуо, „савршено вас разумемо. Веома нам је драго што смо се срели.”

За тренутак одбор за дочек остаде без речи, потпуно пометен. Али та изненађеност уопште није била на месту, помисли Брант. Уосталом, они су без и најмање потешкоћа успевали да схвате говор људи који су живели пре две хиљаде година. Када је изумљено снимање звука, то је овековечило основна устројства фонема на свим језицима. Речници су се проширивали, синтакса и граматика могле су да се мењају — али изговор је остао непромењен миленијумима.

Градоначелница Волдрон прва се повратила.

„Па, то нас сигурно поштеђује многих невоља”, узврати она прилично неубедљиво. „Али, одакле долазите? Бојим се да смо изгубили везу са — нашим суседима — будући да нам је антена за свемир уништена.”

Старији мушкарац упути поглед свом знатно вишем садругу и међу њима проструја нека бешумна порука. А онда се поново окрену према градоначелници.

Није било сумње у погледу туге у том дивном гласу док је изрицао невероватну тврдњу.

„Можда ће вам бити тешко да у ово поверујете”, рече он. „Али ми не потичемо ни са једне колоније. Долазимо право са Земље.”

Други део: МАГЕЛАН

6. СПУШТАЊЕ НА ПЛАНЕТУ

Још пре но што је отворио очи Лорен је тачно знао где се налази и то му се учинило веома изненађујуће. После проспаваних две стотине година извесна пометња би била сасвим на месту, али њему је изгледало да је колико јуче унео последњи запис у бродски дневник. Колико је могао да се сети, уопште ништа није сањао. Био је захвалан на томе.

И даље држећи очи затворене, стао је да се наизменице усредсређује на остала чула. Могао је да разабере слабашно мрмљање гласова, што је деловало веома умирујуће. Чуло се и познато уздисање уређаја за климатизацију, а осећао је и једва приметну струју ваздуха која му је запахњивала лице пријатним антисептичким мирисима.

Но, постојало је нешто што није осећао: тежина. Без икаквог напора подигао је десну руку и она је остала да лебди у ваздуху, чекајући на наредно наређење.

„Добро јутро”, господине Лоренсон”, обрати му се један ведри, продорни глас. „Дакле, благоизволели сте да нам се поново придружите. Како се осећате?”

Лорен коначно отвори очи и покуша да их доведе у жижу на мутној прилици која је лебдела покрај његове постеље.

„Добро јутро… докторе. Добро ми је. А и гладан сам.”

„То је увек одличан знак. Можете се обући — али не чините нагле покрете неко време. А касније можете одлучити да ли желите да задржите ту браду.”

Лорен управи шаку која је и даље лебдела према бради; количина длаке коју је ту опипао прилично га је изненадила. Попут већине мушкараца, он никада није искористио прилику да се трајно депилира. (О овом одбијању написани су читави томови психолошких дела.) Можда је сада час да озбиљно размисли о тој могућности; чудно како су овакве безначајности опседале ум чак и у тренуцима попут овог.

„Јесмо ли безбедно стигли?”

„Разуме се — иначе бисте и даље спавали. Све се одвија по плану. Брод је почео да нас буди пре месец дана — а сада се налазимо на орбити око Таласе. Техничари су проверили све системе; сада је на вас ред да се мало латите посла. А имамо и једно мало изненађење за вас.”

„Пријатно, надам се.”

„И ми се надамо. Капетан Беј држи инструктажу кроз два часа у главној сали. Ако још не желите да се крећете можете да гледате одавде.”

„Доћи ћу у салу — баш се радујем сусрету са осталима. Могу ли најпре да доручкујем? Прошло је прилично времена…”

Капетан Сирдар Беј изгледао је уморно, али срећно док је упућивао речи добродошлице петнаесторо мушкараца и жена који су управо оживљени и упознавао их са тридесеторо чланова посаде који су сачињавали А и Б тим. Према бродским правилима, тим Ц требало је да буде на спавању — али неколико прилика се врзмало у дну сале, правећи се да, заправо, нису ту.

„Мило ми је што сте нам се придружили”, обрати се он придошлицама. „Пријатно је видети мало нових лица унаоколо. А још је боље видети једну планету и знати да је наш брод превалио првих две стотине година мисије без икаквих озбиљнијих потешкоћа. Ево нас код Таласе, тачно по реду вожње.”

Сви се окренуше према визуелном дисплеју који је готово прекривао зид. Приличан његов део био је посвећен подацима и информацијама о стању брода, али средишњи део личио је на својеврстан призор који гледа у свемир. Потпуно је био испуњен задивљујуће лепом сликом једног плавобелог глобуса, готово сасвим осветљеног. Вероватно је свима у просторији упала у очи дирљива сличност са Земљом виђеном високо изнад Тихог океана — готово само вода, уз свега неколико изолованих копнених маса.

Овде је такође постојало копно — збијена скупина три острва, делимично скривена покровом облака. Лорену на ум падоше Хаваји, које никада није видео и који више нису постојали. Постојала је, међутим, једна темељна разлика између две планете. На другој полулопти Земље налазило се поглавито копно, док је другу полулопту Таласе потпуно прекривао океан. „Ево је”, настави капетан поносно. „Баш као што су предвидели планери мисије. Али, постоји једна појединост коју нису очекивали и која ће сигурно утицати на наше операције.

„Сетићете се да је Таласу засејао модул типа 3А педесет хиљада, који је кренуо са Земље 2751. године, а стигао овамо 3109. Све је ишло добро и прве емисије примљене су сто шездесет година касније. Трајале су без прекида скоро два столећа, а онда су изненада престале, после кратке поруке о снажној вулканској ерупцији. Ништа се више није чуло одавде, па се тако претпоставило да је наша колонија на Таласи уништена — или у најмању руку сведена на варварство, како се то по свој прилици догодило у неколико других случајева.

„Придошлица ради, допустите ми да поновим шта смо установили. Разуме се, одмах по уласку у систем почели смо да слушамо на свим фреквенцијама. Али, није било ничега — чак ни радијационог отицања из енергетских система.

„Када смо се приближили увидели смо да то ништа не доказује. Таласа се, наиме, одликује веома густом јоносфером. Испод ње се можда одвија веома живо комуницирање на средњим и дугим таласима, али то нико споља не би никада дознао. Микроталаси би се, разуме се, пробили, али можда им они уопште нису потребни, или ми нисмо имали среће да ухватимо неки сноп.

У сваком случају, доле се налази прилично развијена цивилизација. Видели смо светлости њихових градова — или бар вароши — чим смо дошли у прилику да боље осмотримо ноћну страну. Постоји мноштво малих индустријских постројења, ту је и известан приобални саобраћај — без великих бродова — а чак смо уочили и два мала авиона чија је брзина достизала пуних пет стотина кликова, тако да могу стићи до било које тачке на копну за само петнаест минута.

Очигледно, у једној тако збијеној заједници није им потребан неки нарочит ваздушни превоз, тим пре што располажу ваљаним системом путева. Али, и даље нисмо били у прилици да региструмјемо било какво комуницирање. Нема ни сателита — чак ни метеоролошких, за које би се помислило да су им потребни… премда не мора тако да буде, будући да им бродови никада не губе копно из вида. Јер, разуме се, не постоји никаква друга земља.

Ево нас, дакле, на лицу места. Суочени смо са занимљивом ситуацијом — и једним веома пријатним изненађењем. Бар се надам да ће такво бити. Добро, а сад — има ли питања? Да, господине Лоренсон?”

„Да ли смо покушали да ступимо у контакт са њима, сер?”

„Још нисмо; сматрали смо то неупутним све док не дознамо на ком се тачно нивоу налази њихова култура. Ма шта ми учинили, то за њих може бити поприличан шок.”

„Знају ли они да смо овде?”

„Вероватно не.”

„Али, ту је наш погон — то им никако није могло промаћи.”

Питање је било сасвим на месту, будући да квантни сабирник при пуном оптерећењу представља један од најдраматичнијих призора што их је човек икада саздао. Био је блистав попут атомске бомбе, а трајао је знато дуже — месецима уместо милисекундама.

„Није искључено, али сумњам. Током највећег дела раздобља кочења налазили смо се са супротне стране сунца. А тешко да би нас разабрали у сјају звезде.”

А онда неко постави питање које се свима врзмало по глави.

„Капетане, како ће ово утицати на нашу мисију?”

Сирдар Беј замишљено погледа у звучник.

„У овом тренутку ништа вам о томе не могу рећи. Неколико стотина хиљада других људи — или колико већ броји локална популација — могу нам знатно олакшати ствари. Или их, бар, учинити пријатнијим. Са друге стране, ако им се не будемо допали…”

Он изражајно слегну раменима.

„Управо сам се сетио једног згодног савета што га је неки древни истраживач дао свом колеги. Ако претпоставиш да су домороци пријатељски настројени, онда они то обично и јесу. И обрнуто.

„Према томе, све док се не покаже другачије, претпоставићемо да су пријатељски настројени. А ако нису…”

Капетаниов израз лица очврсну, а глас му зазвуча како то и приличи заповеденику који је управо провео један велики брод кроз педесет светлосних година свемира.

„Никада нисам тврдио да је у праву онај ко поседује силу, али одувек је било веома пријатно располагати њоме.”

7. ГОСПОДАРИ ПОСЛЕДЊИХ ДАНА

Тељко је било поверовати да је одиста будан, као и да живот може поново почети.

Први официр, Лорен Лоренсон, знао је да никада неће успети потпуно да умакне трагедији која је погодила преко четрдесет поколења, достигавши врхунац за његова живота. Током његовог првог новог дана непрекидно га је похађао један страх. Чак ни обећање и тајна прелепог света-океана који је почивао испод Магелана нису могли одагнати ту помисао: какви ће ми снови доћи када ноћас склопим очи у природном сну први пут после две стотине година?

Био је очевидац призора које нико никада не би могао да заборави и који ће попут утваре прогонити Човечанство до краја времена. Кроз бродске телескопе посматрао је смрт Сунчевог система. Властитим очима видео је како вулкани Марса оживљавају после милијарду година; како Венера накратко остаје нага у часу када јој атмосфера бива развејана свемиром, пре но што ће и она сама страдати; како гасни џинови експлодирају претварајући се у усијане пламене кугле. Али то су били само празни, бесмислени призори у поређењу са трагедијом Земље.

И њу је посматрао посредством сочива камера које су издржале неколико минута дуже од преданих људи који су жртвовали последње тренутке живота да би их држали у упсравном положају. Видео је…

…како Велика Пирамида постаје загасито румена пре но што ће се претворити у згариште растопљеног камена…

…дно Атлантика, потпуно спржено за само неколико секунди пре но што ће поново бити преплављено — овога пута лавом која је стала да куља из вулкана средњеокеанске раселине…

…Месец како излази поврх распламсалих шума Бразила, блистајући сада и сам готово подједнако јарко као и Сунце, које је пре неколико минута последњи пут зашло…

…како се накратко помаља антарктички континент, после дуге прекривености, у часу када километри древног леда бивају растопљени…

…моћни средишњи део Гибралтарског моста који се топи још док пада кроз ужарени ваздух…

Тог последњег столећа Земљу су походили духови — али не покојника, већ оних који сада никада неће моћи да буду рођени. Током пет стотина година стопа рађања држана је на таквом нивоу који је људску популацију требало да сведе на свега неколико милиона чланова када коначно дође крај. Читави градови — па чак и земље — потпуно су опустели када се човечанство збило пред последњи чин Историје.

Било је то време необичних парадокса, махнитих осцилација између очаја и ватрених усхићења. Многи су, разуме се, потражили заборав на традиционалним путевима дроге, секса и опасних спортова — укључујући и оно што је дословно представљало минијатурне ратове, брижљиво надзиране и вођене уговореним оружјима. Подједнако популаран био је и читав спектар електронских катарзи, од бескрајних видео-игара, преко интерактивних драма, до непосредних стимулација центара задовољства у мозгу.

Будући да више није било никаквог разлога да се води рачуна о будућности на овој планети, Земљине сировине и сакупљено благо свих столећа могли су се страћити мирне савести, располажући богатством које је надмашало чак и најсмелије снове њихових предака, чије су плодове труда наследили. Уз призвук сарказма, али не и без извесног поноса, називали су себе Господарима последњих дана.

Но, иако је мноштво људи потражило заборав, још више их је нашло задовољство, посветивши се циљевима, како су неки одувек чинили, који су надмашали њихов животни век. Већина научних истраживања се наставила, користећи огромне ресурсе који су сада постали слободни. Ако је једном физичару било потребно стотину тона злата за неки експеримент, био је то тек безначајан технички проблем, а нипошто ствар буџета.

Преовладавале су три теме. Прва је била непрекидно надзирање Сунца — не зато што је остала нека сумња, већ због тога да би се у годину, у дан, у час, предвидео тренутак детонације…

Друга тема била је потреба за ванземаљском интелигенцијом, занемарена после столећа неуспеха, а сада поново предузета уз очајничку хитњу — али и уз, све до самог краја, не већи успех него раније. На сва Човекова питања Васељена је и даље узвраћала својим прашњавим одговором.

Трећу тему представљало је, разуме се, засејавање оближњих звезда у нади да људска раса неће ишчезнути са умирањем Сунца.

У освит последњег столећа сејачки бродови, чија се брзина постојано повећавала, баш као и сложеност, већ су били упућени на преко педесет одредишта. Као што се и очекивало, већина ових мисија није уродила плодом, али са десет су стигле радио-поруке о бар делимичном успеху. Још веће наде полагане су у новије и усавршеније моделе, премда ће они стићи до својих одредишта дуго пошто Земља буде престала да постоји. Последњи који је лансиран могао је да се креће брзином која је достизала двадесети део светлосне брзине и он је требало да се спусти на одредишну планету кроз девет стотина педесет година — уколико све буде добро текло.

Лорен се још сећао лансирања Екскалибура из његове конструкционе колевке у Лагранжовој тачки између Земље и Месеца. Иако му је тада било само пет година, ипак је знао да ће овај сејачки брод бити последњи у својој врсти. Али зашто је овај столећима дуг програм обустављен управо у тренутку када је достигао технолошку зрелост — био је још премлад да разуме. Нити је могао да претпостави како ће његов властити живот бити промењен изузетним открићем које је преобразило целу ситуацију и пружило човечанству нову наду у самој последњој деценији његове историје.

Иако су постојале небројене теоријске студије нико још није успео да учини практично вероватним мисију са људском посадом макар и до најближе звезде. Околност да би такво путовање потрајало столећима није овде представљало одлучујући чинилац; хибернација је могла да реши тај проблем. Један резус-мајмун спавао је у сателиској болници „Луј Пастер” већ скоро хиљаду година, испољавајући и даље савршено нормалну мождану активност. Није било разлога за претпоставку да и са људима неће бити исти случај, иако је тренутни рекорд у овом погледу, што га је држао пацијент оболео од неке необичне врсте рака, износио мање од два столећа.

Биолошки проблем био је решен; инжењерски је био тај који је изгледао непремостив. Летелица која би била кадра да понесе на хиљаде уснулих путника, као и све оно што ће им бити потребно за нови живот на једном другом свету, морала је да буде велика колико и неки огроман прекооекански борд, какви су некада господарили морима Земље.

Чак и при брзини од једне десетине светлосне године сва одредишта која су највише обећавала налазила су се на удаљености већој од пет стотина година. Ту брзину достизале су роботске сонде — које су хитале кроз оближње звездане системе и слале извештаје о ономе што су установиле током неколико журних часова проласка. Али, није постојао начин на који би се оне успориле да би прошле у близини неког света или се спустиле на њега; уколико не дође до неке несреће, та пловила наставиће да заувек јуре кроз Галаксију.

Био је то темељни проблем везан за ракете — а нико још није открио алтернативу за погон који се користио у дубоком свемиру. Било је подједнако тешко изгубити брзину као и стећи је, а носити неопходно гориво за успорење није тек удвостручавало потешкоће мисије — већ их је дизало на квадрат.

Било је могуће саздати један хиперброд у пуним размерама који би достигао десети део брзине светлости. Као гориво је требало обезбедити око милион тона прилично егзотичних елемената, што је било тешко али не и немогуће.

Али да би се потрла та брзина на крају путовања, брод је морао кренути не са пуких милион — већ са много милиона тога горива. То, разуме се, никако није долазило у обзир, тако да нико столећима није томе придавао никакву озбиљнију пажњу.

А онда, захваљујући једној од највећих иронија историје, Човечанство је добило кључеве Васељене — али и само једно столеће да их употреби.

8. СЕЋАЊЕ НА ИЗГУБЉЕНУ ЉУБАВ

Како ми је драго, помисли Мозес Калдор, што никада нисам подлегао том искушењу — заводљивом мачу који су уметност и технологија први пут ставили пред човечанство пре хиљаду година. Да сам то желео, могао сам у изгнанство понети са собом Евелинин електронски дух, запретен у неколико гигабајта програма. Она се могла појављивати преда мном, у било ком амбијенту које смо обоје волели, и водити тако уверљив разговор да један странац никада не би могао погодити да се нико — ниљта — ту није стварно налазило.

Али ја бих то увидео после пет или десет минута, осим ако не бих обмањивао самога себе хотимичним чином воље. А за то никада не бих био кадар. Иако ми и даље није сасвим јасно зашто се моји инстинкти буне против тога, одувек сам одбијао да прихватим лажну утеху у виду дијалога са покојницом. Ја чак више не поседујем ни једноставан снимак њеног гласа.

Знатно је боље овако — посматрати је како се у тишини креће малим вртом нашег последњег дома и знати да то није опсена твораца слика, већ да се одиста догодило пре две стотине година на Земљи.

А једини глас биће мој, овде и сада, док говорим сећању које још постоји у мом људском, живом мозгу.

Приватни снимак један. Уређај за шифровање алфа. Програм за аутоматско брисање.

Ти си била у праву, Евелин, а не ја. Иако сам најстарији човек на броду, изгледа да и даље могу да будем од користи.

Када сам се пробудио капетан Беј стајао је покрај мене. Осетио сам се поласканим — али тек онда када сам уопште постао кадар да нешто осетим.

„Па, капетане”, рекао сам, „ово је баш изненађење. Напола сам очекивао да ћете ме избацити у свемир као сувишан терет.”

Он се насмејао и узвратио: „То се још може догодити, Мозесе; путовање није завршено. Али за сада сте нам свакако потребни. Планери мисије показали су се мудријим него што бисте поверовали да су у стању.”

„На попису бродског товара ставили су ме као амбасадора-саветника. У ком својству сам сада потребан?”

„Вероватно у оба. А можда и у вашој боље познатој улози…”

„Не оклевајте ако сте хтели да кажете крсташа, иако се мени та реч никада није допадала, нити сам себе икада сматрао вођом неког покрета. Једино сам покушавао да нагнам људе да мисле својом главом — никада нисам желео да ме неко слепо следи. Историја зна за премного вођа.”

„Да, али нису сви били рђави. Сетите се само свог имењака.”

„Прилично је прецењен, премда вас могу разумети ако му се дивите. Уосталом, и на вама лежи задатак да водите бескућна племена у обећану земљу. Имам утисак да је искрсао неки мали проблем.”

Кептан се осмехнуо и узвратио: „Мило ми је што видим да сте се сасвим разбудили. У овој фази нема никаквог проблема, нити постоји разлог зашто би га било. Али суочили смо се са ситуацијом коју нико није очекивао, а ви сте наш званични дипломата. Располажете умећем за које уопште нисмо мислили да ће нам бити потребно.”

Могу ти рећи, Евелин, да је то био прави шок за мене. Капетан Беј мора да је одмах разабрао шта мислим чим је видео како сам зинуо.

„Ох”, додао је он хитро, „нисмо наишли на туђине! Али показало се да људска колонија на Таласи није била уништена, како смо то замишљали. У ствари, веома се добро држи.”

Било је то, разуме се, ново изненађење, премда веома пријатно. Таласа — Море, Море! — била је свет за који нисам ни слутио да ћу га видети рођеним очима. Требало је да се пробудим онда када буде пуно светлосних година и два столећа за нама.

„Какви су људи? Јесте ли успоставили контакт са њима?”

„Нисмо још; то је ваш посао. Вама су боље неко икоме другом познате грешке које су чињене у прошлости. Не желимо да се оне овде понове. Добро, ако сте сада спремни да пођете на мост пружићу вам прилику да из птичје перспективе осмотрите наше давно изгубљене рођаке.”

Било је то пре недељу дана, Евелин; баш је пријатно када те не нагони никаква хитња после деценија непрекидне — и сасвим дословне — обамрлости. Сада знамо онолико о Таласанцима колико је то могуће без непосредног сусрета са њима. А до тог сусрета доћи ће ноћас.

Изабрали смо прикладно место да покажемо као уважавамо наше сродство. Поприште првог спуштања јасно је уочљиво и очигледно је било добро одржавано, као неки парк — а можда и храм. То је веома добар знак: надам се само да наше спуштање тамо неће бити сматрано за светогрђе. Можда ће то потврдити да смо ми богови, што би требало да нам олакша ствари.

Поново почињем да живим, драга. Да, да — била си мудрија од мене, набеђеног филозофа! Ниједан човек нема права да умре док још може да помогне својим ближњим. Било је себично од мене што сам пожелео супротно… што сам хтео да почивам покрај тебе на месту које смо одабрали тако давно, тако далеко… Сада чак могу да прихватим чињеницу да си развејана по Сунчевом систему као и све остало што сам икада волео на Земљи.

Али сада ме чека посао који ваља обавити; а док разговарам са успоменом на тебе, ти си и даље жива.

9. У ТРАГАЊУ ЗА СУПЕРПРОСТОРОМ

Од свих психолошких удараца маљем које су научници двадесетог столећа морали да издрже можда је најразорније — и најнеочекиваније — било откриће да ништа није било испуњеније од „празног” простора.

Древно аристотеловско учење да се Природа гнуша вакуума показало се савршено тачно. Чак и када се сваки атом наизглед чврсте материје уклони из неке дате запремине, оно што преостаје јесте узаврели пакао енергија, чији су интензитет и размере непојамни људском уму. У поређењу са тим чак и најзгуснутији облик материје — неутронска звезда чији сваки кубни центиметар тежи на стотине милиона тона — представља тек несуштаствену утвару, једва приметан поремећај у непојамно густом, али и пеноликом устројству „суперпростора”.

Да је простор нешто знатно више него што је то замишљала наивна интуиција први пут је открио класични рад Лемба и Радерфорда из 1947. године. Проучавајући најједноставнији од свих елемената — водоников атом — они су установили да се збива нешто веома чудно када око језгра орбитира само један електрон. Далеко од тога да се креће правилном кривом, он се понаша тако као да га непрекидно носе неки таласи под-подмикроскопских размера. Иако је ту помисао било тешко појмити, испадало је као да у самом вакууму долази до флуктуација.

Још од времена Грка филозофи су се делили у две школе — на оне који су веровали да све у Природи тече глатко и оне који су тврдили да је то само привид; све се, заправо, збива у ситним скоковима и трзајима, одвећ малим да би се могли запазити у свакодневном животу. Постављање атомске теорије представљало је тријумф ове друге школе мишљења; а када је Планкова квантна теорија показала да се чак и светлост и енергија јављају у ситним одељцима, односно да се не одликују непрекидним током, расправа је неопозиво окончана.

У крајњој анализи, свет Природе био је грануларан — дисконтинуиран. Иако су, голом људском оку, један водопад и један пљусак цигли изгледали веома различити, они су ипак били готово истоветног склопа. Мајушне цигле једињења Х 2О биле су одвећ ситне да би се могле разабрати без оптичких помагала, али су се сасвим лако могле уочити инструментима физичара.

А тада је анализа начинила још један корак. Оно због чега се грануларност простора тако тешко могла појмити нису биле само њене под-подмикроскопске размере — већ и изузетна силовитост.

Нико, заправо, није у стању да замисли милионити део центиметра, али је зато бар сам број познат у таквим људским пословима као што су буџети и популациона статистика. Рећи да је потребно милион вируса да би се премостила раздаљина од једног центиметра ипак је нешто саопштавало уму.

Али један милион-милионити део центиметра? То се могло упоредити са величином електрона и већ се налазило далеко изван сваке визуализације. Можда се још некако могло појмити интелектуално, али не и емоционално.

Међутим, размере збивања у устројству простора биле су још невероватно мање од тога — толико, наиме, да су из те перспективе један мрав и један слон били дословце исте величине. Ако се то замисли као мехураста, пенолика маса (што је готово безнадежно погрешна представа, али и најближнија истини), онда је пречник тих мехурова износио…

…хиљадити део једног милион-милион-милион-милион-милионитог дела…

…једног центиметра.

А сада их замислите како непрекидно експлодирају енергијама равним онима код нуклеарних бомби — да би потом поново апсорбовали ту енергију, па је поново ослободили, и тако непрекидно и заувек.

Ово је, у сасвим поједностављеном виду, била слика којом су неки физичари са краја двадесетог столећа описали темељно устројство простора. Да би енергије које су ту заптивене могле икада бити укроћене — тако нешто мора да је у то време изгледало потпуно смешно.

Но, исто је, један људски век раније, било и са идејом о ослобађању новопронађених сила атомског језгра; па ипак, до тога је дошло мање од пола столећа касније, Зауздавање „квантних флуктуација” које су отеловљавале енергије самог простора представљало је задатак чија је сложеност била за много редова величине већа — али таква је била и награда за успех.

Између осталог, човечанство би на тај начин стекло слободу васељене. Један свемирски брод могао би да убрзава дословце заувек, будући да му више не би било потребно гориво. Једино практично ограничење у погледу брзине било би, парадоксално, исто оно са којим су се морали ухватити укоштац рани типови авиона: трење околног медијума. Међузвездани простор садржао је одређене количине водоника и других атома који су могли створити невоље знатно пре но што се дође до крајње границе коју поставља брзина светлости.

Квантни погон могао је бити начињен у било које време после 2500. године и тада би историја људске расе била веома различита. На жалост — баш као што се догодило много пута раније у кривудавом напретку науке — нетачна осматрања и погрешне теорије условили су кашњење завршног продора скоро хиљаду година.

Грозничава столећа Последњих Дана дала су многа блистава — премда често и декадентна — уметничка дела, али мало нових фундаменталних знања. Штавише, у то време дуга историја неуспеха уверила је готово свакога да је кроћење енергије простора било слично вечитом кретању, немогуће чак и у теорији. Међутим, за разлику од вечитог кретања — за ово још није било доказано да је немогуће, а све док се то не покаже изван сваке сумње извесна нада је и даље постојала.

Само сто педесет година пре краја једна група физичара у бестежинском истраживачком сателиту Лагранж-Један објавила је да је коначно дошла до тог доказа; постојали су темељни разлози због којих неизмерне енергије суперпростора, иако су биле стварне, никада нису могле бити укроћене. Но, нико није показао никакво занимање за то сређивање стања у једном мрачном углу науке.

Годину дана касније из Лагранжа-Један зачуло се накашљавање које се обично јавља кад је неко у неприлици. У доказу је установљена једна ситна грешка. Такве ствари догађале су се често у прошлости, премда њихове последице никада нису биле тако капиталне.

Један знак минуса случајно је претворен у плус.

Истог часа, цео свет се променио. Пут ка звездама постао је отворен — пет минута пре поноћи.

Трећи део: ЈУЖНО ОСТРВО

10. ПРВИ КОНТАКТ

Можда није требало тако нападно да то кажем, помисли Мозес Калдор; сви као да су доживели шок. Али то је само по себи веома поучно; чак и ако су ови људи технолошки примитивни (видим им само та кола!), ипак им мора бити јасно да нас је само неко инжењеријско чудо могло довести од Земље до Таласе. Најпре ће се питати како смо то учинили, а потом и зашто.

И одиста, било је то прво питање које је пало на ум градоначелници Волдрон. Ова два мушкарца у једној малој летелици очигледно су представљала само претходницу. Горе на орбити можда се налазе хиљаде — чак и милиони других. А популација Таласе, захваљујући строгим правилима, већ је достигла деведесет пет постотака еколошког оптимума…

„Ја се зовем Мозес Калдор”, рече старији од двојице посетилаца. „А ово је први официр Лорен Лоренсон, помоћник главног инжењера на звезданом броду Магелан. Извињавамо се због ове мехурасте одеће — али надам се да увиђате да ће она допринети обостраној заштити. Иако ми долазимо из пријатељских побуда, наше бактерије можда мисле другачије.”

Какав диван глас, рече у себи градоначелница Волдрон. Једном је то био најпознатији глас на свету, који је тешио — а понекад и изазивао — милионе у деценијама пре краја.

Градоначелничин поглед, за који се знало да је врло несталан, није се, међутим, дуго задржао на Мозесу Калдору; он је очигледно већ добрано зашао у шездесете године и за њу је био мало престар. Знатно је више по њеном укусу био млађи мушкарац, премда се питала да ли би се икада могла привићи на тај ружни бледи тен. Лорен Лоренсон (баш шармантно име!) био је висок готово два метра, а коса му је била тако плава да је изгледала безмало сребрна. Није, додуше, био мишићав као — па, Брант — али је зато био згоднији.

Градоначелница Волдрон умела је да добро просуђује како мушкарце тако и жене, тако да је веома брзо класификовала Лоренсона. Он се одликовао интелигенцијом, одлучношћу, чак можда и немилосрдношћу — не би јој се допало да јој он буде противник, али је свакако била заинтересована да га има за пријатеља. Или, још боље…

У исто време, уопште није сумњала да је Калдор знатно углађенија особа. У његовом лицу и гласу већ је успела да разабере мудрост, самилост, као и дубоку тугу. Никакво чудо, с обзиром на сенку под којом је морао провести цео живот.

Сви остали чланови одбора за дочек у међувремену су приступили и били наизменице представљени. После сасвим кратке размене учтивости Брант се упути право према летелици и поче да је испитује с краја на крај.

Лорен крену за њим; умео је да препозна инжењера када би га видео, а надао се да ће дознати много ствари из реакција овог Таласанца. Погодио је које ће бити Брантово прво питање, али га је оно ипак начас помело.

„Који погонски систем користите? Ови млазници су смељно мали — ако је то, заправо, оно љто изгледа да јесу.”

Била је то врло домиљљата опаска; ови људи нису представљали технолољке дивљаке, како је то изгледало на први поглед. Али никада није било паметно показати да си импресиониран. Боље кренути у противнапад, па нека се он онда мало нађе на муци.

„Посреди је квантни сабирник ограниченог поља дејства, прилагођен за атмосферске летове, при чему се ваздух користи као радни флуид. Користити Планкове флуктуације — знате, десет на минус тридесет три центиметра. Разуме се, домет му је неограничен, како у ваздуху тако и у свемиру.” Лорен помисли да је баш згодно додао оно „Разуме се”.

Но, поново је морао да ода признање Бранту; Ласанац је једва трепнуо, а онда је чак успео да каже: „Веома занимљиво”, као да је то стварно мислио.

„Смем ли да уђем?”

Лорен је оклевао тренутак. Уколико би одбио то је могло изгледати неучтиво — уосталом, они су жарко желели да се што пре спријатеље са локалним житељима. Но, можда је још важнија била чињеница да ће то разгледање показати ко је стварно газда овде.

„Разуме се”, узврати он. „Али, водите рачуна о томе да ништа не дирате.” Брант је био одвећ нестрпљив да би приметио одсуство уљудног „Молим вас” у сабеседниковом упозорењу.

Лорен га поведе у малу ваздушну комору свемироплана. Унутра је било простора таман за њих двојицу, тако да је ваљало применити сложену гимнастику да би Брант навукао резервни мехурасти комбинезон.

„Надам се да ово неће још дуго бити потребно”, објасни Лорен, „али морамо носити комбинезоне све док се не обаве микробиолошке провере. Држите затворене очи док не прођемо кроз стерилизациони циклус.”

Брант је био свестан слабог љубичастог сјаја, а чуло се и кратко пиштање неког гаса. А онда се унутрашња врата отворише и они уђоше у контролну кабину.

Када су сели један поред другога, чврста, премда једва видљива опна која их је оптакала готово да их уопште није ометала у кретању. Па ипак, раздвајала их је подједнако делотворно као да су се налазили на различитим световима — што је, у много погледа, и даље био случај.

Брант је брзо учио, Лорен је то морао да призна. Дај му неколико часова и он ће научити да управља овом машином — иако никада неће бити у стању да појми теорију на којој је њен рад почивао. Но, према предању, само је неколицина људи икада уистину разумела геодинамику суперпростора — а сви су они сада били већ столећима мртви.

Убрзо су се тако задубили у техничку расправу да су готово сасвим смели с ума спољњи свет. Изненада, један помало забринут глас примети негде са контролне табле: „Лорене? Брод зове. Шта се догађа? Немамо ни гласа од вас већ пола часа.”

Лорен окрену прекидач тромим покретом.

„Будући да нас надгледате на шест видео и пет аудио канала, то ми звучи као благо претеривање.” Надао се да је Брант схватио поруку: ситуацију потпуно држимо у својим рукама и ништа не препуштамо случају. „Пребацујем вас на Мозеса — он је као и обично задужен за говоранције.”

Кроз закривљени прозор могли су да виде да су Калдор и градоначелница још задубљени у озбиљан разговор, у коме је с времена на време узимао удела и већник Симонс. Лорен окрену нови прекидач и њихови појачани гласови наједном испунише кабину, звучећи гласније него да су се они налазили ту унутра.

„…наше гостопримство. Али ви, разуме се, увиђате да је ово изузетно мали свет, бар у погледу копнене масе. Колико сте оно казали да има људи на броду?”

„Чини ми се да нисам поменуо никакву бројку, госпођо градоначелнице. У сваком случају, тек ће се неколицина нас спустити на Таласу, иако планета изгледа одиста предивно. Потпуно разумем вашу — ах — забринутост, али нема разлога ни за какву зебњу. За годину или две, уколико све буде било како треба, ми ћемо се поново отиснути на пут.

У исто време, ово није куртоазна посета — уосталом, уопште нисмо очекивали да ћемо овде некога срести! Али један звездани брод никако неће успорити са пола брзине светлости осим ако га на то не нагоне веома добри разлози. Ви имате нешто што је нама потребно, а ми имамо нешто да вам дамо зауврат.”

„Шта то, ако смем да питам?”

„Од нас ћете добити, ако будете желели да примите, завршна столећа људске уметности и науке. Али морам вас упозорити — добро размислите о томе какве последице по вашу културу може да има овакав дар. Можда није баш мудро прихватити све што ми можемо да понудимо.”

„Ценим ваше поштење — као и ваше разумевање. Ви зацело поседујете непроцењиве ризнице. Али, шта је то што бисмо ми уопште могли да вам понудимо заузврат?”

Калдор се огласи својим звониким смехом. „На сву срећу, то неће представљати никакав проблем. Не бисте чак ни приметили да смо узели и без питања.

„Све што желимо са Таласе јесте сто хиљада тона воде. Или, још одређеније, леда.”

11. ДЕЛЕГАЦИЈА

Председник Таласе налазио се на тој дужности тек два месеца и још се није могао помирити са несрећом која га је снашла. Али, више ништа није могао да предузме око тога осим да што боље обави један рђав посао који га је чекао током наредне три године. Разуме се, није било никакве сврхе захтевати да се цео поступак избора понови; програм бирања, који се темељио на стварању и уметању насумичних бројева од хиљаду бројки, представљао је најприближнији вид чистог случаја који је људска домишљатост уопште била кадра да створи.

Потојало је тачно пет начина да се избегне опасност пресељења у председничку палату (двадесет соба, од којих је једна била довољно велика да прими стотину гостију). Требало је да будете млађи од тридесет или старији од седамдесет година; требало је да болујете од неизлечиве болести; требало је да будете ментално заостали; и, коначно, требало је да сте починили неки тежак злочин. Једина теоријска могућност која је стајала на располагању председнику Едгару Фарадину била је ова последња и он је озбиљно помишљао на њу.

Па ипак, морао је да призна да је, упркос личној несклоности према овој врсти звања, посреди вероватно био најбољи облик владавине који је човечанство икада изумело. Матичној планети било је потребно неких десет хиљада година да то усаврши, вршећи опите и често ужасно грешећи.

Чим је цела одрасла популација била образована до граница интелектуалних способности (а понекад, авај, и преко њих), права демократија постала је могућа. Последњи корак налагао је развој тренутних личних комуникација, повезаних са средишњим компјутерима. Према историчарима, прва истинска демократија на Земљи основана је (теранске) 2011. године у земљи која се звала Нови Зеланд.

После тога, избор шефа државе показао се сразмерно неважним. Пошто би се једном опште прихватило да аутоматски бива дисквалификован свако ко хотимице има аспирација према том месту, готово било који систем постајао би подједнако сврсисходан, а лутрија се показала као најједноставнија процедура.

„Господине председниче”, обрати му се секретарица кабинета, „посетиоци чекају у библиотеци.”

„Хвала, Лиза. Надам се да више не носе оне мехурасте комбинезоне?”

„Тако је — сви медицинари се слажу да је ситуација потпуно безбедна. Али, мислим да ипак треба да вас на нешто упозорим, сер. Они имају… овај… помало необичан мирис.”

„Кракан! У ком смислу?”

Секретаријаца се осмехну.

„Ох, није непријатан — ни најмање, бар се мени тако чини. Мора да је то нешто у вези са њиховом храном; после хиљаду година наше биохемије мора да су се мало разишле. Можда се то најбоље може описати речју ароматично.”

Председник није био сасвим начисто шта то треба да значи и управо се спремао да затражи разјашњење када му на ум паде једна узнемирујућа помисао.

„А шта мислиш”, упита он, „како ми њима миришемо?”

На његово олакшање, петоро гостију није испољило никакав знак олфакторне непријатности приликом неизменичног упознавања. Али секретарица Елизабет Ишихара свакако је мудро поступила што га је упозорила; сада је тачно знао шта је подразумевала под термином „ароматично”. Такође је била у праву када је казала да тај мирис није непријатан; напротив, подсетио га је на зачине које је његова супруга користила када је на њу био ред да кува у палати.

Док је седао за чело конференцијског стола у облику потковице председник Таласе ухватио је самога себе како с горчином размишља о Случају и Судбини — стварима које га уопште нису много оптерећивале у прошлости. Али Случај, у свом најчистијем виду, довео га је у садашњи положај. А сада је он — или његова парњакиња, Судбина — поново умешао прсте. Како је то било чудно да он, један неамбициозни произвођач спортске опреме, буде изабран да председава овом историјском састанку! Но, неко је то морао да уради; а морао је да призна да почиње да ужива у целој ствари. У најмању руку, нико не би могао да га спречи да одржи свој говор добродошлице…

…Био је то, заправо, сасвим добар говор, премда можда нешто дужи него што је неопходно чак и у једној оваквој прилици. Пред крај је постао свестан да су учтиво пажљиви изрази лица његових слушалаца постојали благо одсутни, што га је нагнало да избаци неке статистичке податке о производњи, као и читав блок о новој далеководној мрежи на Јужном Острву. Када је поново сео, био је уверен да је предочио слику једног снажног, напредног друштва на високом техничком нивоу. Упркос могућим површним утисцима да ствари супротно стоје, Таласа није ни назадна ни декадентна, одржавајући и даље најбоље традиције својих великих предака. И тако даље.

„Веома вам хвала, господине председниче”, рече капетан Беј после разложне паузе која је уследила. „Одиста смо сви били пријатно изненађени када смо установили да је Таласа не само настањена, него и у пуном напретку. То ће наш боравак овде учинити знатно пријатнијим, а уздамо се да ћемо, када буде куцнуо час да одемо, са вама делити само добру вољу.”

„Опростићете ми што сам тако индискретан — а можда је чак непристојно поставити то питања тек што су гости стигли — али колико намеравате да останете овде? Волели бисмо да то дознамо што је пре могуће, како бисмо предузели све неопходне припреме.”

„Сасвим вас разумем, господине председниче. У овом тренутку то не можемо сасвим одређено рећи, зато што то делимично зависи и од помоћи коју ћете бити у стању да нам пружите. Ја процењујем да би то могло износити једну вашу годину — али је вероватније две.”

Попут већине Ласанаца, Едгар Фарадин није био вешт у прикривању осећања; капетана Беја збунио је изненадан весео — чак би се могло рећи препреден — израз који се појавио на лицу главног администратора.

„Надам се, ваша екселенцијо, да вам то неће створити проблеме?” упита он брижно.

„Напротив”, узврати председник, практично трљајући шаке. „Можда то још нисте чули, али наше двестоте олимпијске игре одржавају се кроз две године.” Он се скромно накашља. „Освојио сам бронзану медаљу на хиљаду метара када сам био младић, тако да су мене задужили за организацију. Мислим да бисмо могли да укључимо и такмичаре са стране.”

„Господине председниче”, умеша се секретарица кабинета, „нисам сигурна да правила…”

„Која ја одређујем”, настави председник одлучно. „Капетане, молим вас да ово схватите као позив. Или изазов, ако вам се тако више допада.”

Заповедник звезданог брода Магелан био је човек који је навикао да доноси брзе одлуке, али овога пута се нашао потпуно затечен. Пре но што је стигао да смисли неки прикладни одговор, у разговор се умеша главни бродски лекар.

„То је изузетно љубазно од вас, господине председниче”, рече лекар-заповедник Мери Њутн. „Али као стручњак за медицину морам да укажем на околност да сви ми имамо више од тридесет година, да смо потпуно ван форме — као и да је Таласина сила теже за шест одсто јача од Земљине, што нас све доводи у веома неравноправан положај. Према томе, сем ако ваше олимпијске игре немају и такве дисциплине као што су шах или карте…”

Председник је изгледао за тренутак разочаран, али се брзо прибрао.

„Ох, добро. У сваком случају, капетане Беј, волео бих да ви предате неке награде.”

„Биће ми драго”, узврати помало збуњен заповедник. Осећао је да састанак измиче контроли и зато је одлучио да се врати дневном реду.

„Смем ли да објасним шта бисмо волели да урадимо овде, господине председниче?”

„Разуме се”, гласио је помало незаинтересован одговор. Његова екселенција и даље је у мислима била другде. Можда је поново проживљавао тријумфе младости. А онда, уз очигледан напор, он поново усредсреди пажњу на садашњост. „Поласкани смо, али и пометени, вашом посетом. Како изгледа, постоји тако мало тога што вам ми можемо понудити. Чуо сам да је било неког говора о леду; то је зацело била само шала.”

„Није, господине председниче — сасвим смо озбиљно мислили. То је све што нам је потребно са Таласе, премда сада, пошто смо мало пробали вашу храну — нарочито имам на уму сир и вино којим смо били послужени за ручак — није искључено да нам се захтеви значајно повећају. Али лед је од кључног значаја; допустите ми да објасним. Прва слика, молим.”

Звездани брод Магелан, дугачак два метра, појави се пред председником. Изгледао је тако стваран да он пожеле да испружи руку и додирне га; зацело би то и учинио да унаоколо није било посматрача којима би изгледало смешно такво наивно понашање.

„Приметићете да је брод приближно ваљкастог облика — дужина му износи четири километра, а у пречнику има један километар. Будући да наш погонски систем користи енергије самог простора, не постоји теоријско ограничење у погледу брзине, све до саме брзине светлости. Али у пракси суочавамо се са потешкоћама већ при отприлике једној петини те брзине, услед међузвездане прашине и гасова. Иако су они веома ретки, један објекат који се креће кроз њих брзином од шездесет хиљада километара у секунди или више судара се са изненађујуће великом количином материјала — а при таквим брзинама чак и један једини водоников атом може да изазове приличну штету.

Због тога Магелан, по узору на прве примитивне свемирске бродове, носи пред собом један аблациони штитник. За ту сврху добар је готово сваки материјал све док га има довољно. А при температурама близу апсолутне нуле, које владају у међузвезданом простору, тешко је наћи нешто боље од леда. Јевтин, лако доступан, изненађујуће снажан! Наш мали ледени брег личио је на ову затупасту купу када смо се отиснули из Сунчевог система пре две стотине година. А ево како изгледа сада.”

Слика затрепта, а онда се поново успостави. Брод је био непромењен, али се купа која је лебдела пред њима смањила на танки диск.

Ово је исход бушења рупе дугачке педесет светлосних година кроз овај прилично прашњав сектор Галаксије. Мило ми је што могу да кажем да се обим аблације само за пет постотака разликује од предвиђеног, тако да се ниједног тренутка нисмо нашли у стварној опасности — премда, разуме се, увек постоји далека могућност да налетимо на нешто стварно крупно. Никакав штитник нас не би могао заштити од тога, био он сачињен од леда или најбољег оклопног челика.

Још имамо материјала за наредних десет светлосних година, али то није довољно. Наше крајње одредиште јесте планета Сеган два — од које нас раздваја још седамдесет пет светлосних година.

Сада видите, господине председниче, зашто смо се зауставили код Таласе. Желели бисмо да позајмимо — односно, да замолимо да нам заувек дате, будући да ћемо тешко моћи да вам икада вратимо — стотинак хиљада тона воде. Морамо начинити нови ледени брег, горе на орбити, како бисмо рашчистили пут пред собом када наставимо путовање ка звездама.”

„Али како вам ми у томе можемо помоћи? У техничком погледу ви мора да сте столећима испред нас.”

„Сумњам — сем када је реч о квантном погону. Можда заменик капетана Малина може да изложи наше планове — који су, разуме се, подложни вашем одобрењу.”

„Молим вас, наставите.”

„Најпре морамо одредити место за хладњачко постројење. Постоји мноштво могућности — оно се може налазити на било ком изолованом подручју обале. Ово неће изазвати апсолутно никакав еколошки поремећај, али ако ви то желите, ми можемо поставити постројење на Источно Острво — и надати се да Кракан неће поново прорадити пре но што завршимо посао!

Пројекат постројења дословце је готов; потребна су само ситна преиначења с обзиром на посебности места за које се коначно одлучимо. Производња највећег дела главних компоменти може отпочети одмах. Све оне — пумпе, хладњачки системи, измењивачи топлоте, кранови — спадају у инвентар добре, старомодне технологије из другог миленијума!

Ако све буде текло без потешкоћа први лед би требало да имамо већ кроз деведесет дана. Планирамо да производимо блокове стандардне величине — равне, хексагоналне плоче — неко их је назвао пахуљама и то се, изгледа, већ одомаћило.

Када производња буде почела подизаћемо по једну пахуљу свакога дана. Оне ће бити сакупљане на орбити и склапане у штитник. Од првог подизања до завршног теста целе структуре треба да потекне две стотине педесет дана. После тога бићемо спремни за полазак.”

Када је заменик капетана завршио, председник Фарадин остаде за тренутак да седи у тишини, одсутног погледа. А онда рече, готово смерно. „Лед, заправо, никада нисам видео, осим на дну чаше са пићем…”

Док се руковао са посетиоцима који су одлазили председник Фарадин постао је светан нечег необичног. Њихов ароматични мирис постао је сада једва приметан.

Да ли се он већ навикао на њега — или му је отказивало чуло мириса?

Иако су оба одговора била потврдна, негде око поноћи био је спреман да прихвати само други. Када се пробудио, очи су му сузиле, а нос му је био тако запушен да је једва дисао.

„Шта је било, душо?” упита га брижно госпођа председниковица.

„Позови — апћиха! — доктора”, узврати главни администратор. „Нашег и и једнога горе са брода. Сумњам да било шта могу да предузму, али желим да се и они мало — апћиха! — презноје. А надам се да и ти ниси ухватила.”

Председникова супруга заусти да га разувери, али је прекиде напад кијања.

Обоје седоше у постељи и тужно погледаше једно друго.

„Мислим да ово треба одлежати седам дана”, шмркну председник. „Али можда је медицинска наука мало узнапредовала последњих неколико столећа.”

Наде су му биле испуњене, премда не у очекиваном обиму. Захваљујући херојским напорима и без иједног изгубљеног живота епидемија је сузбијена — за само шест убогих дана.

То, додуше, није био баш најсрећнији почетак првог контакта у хиљаду година између рођака које су раздвајале звездане удаљености.

12. НАСЛЕЂЕ

Овде смо већ две седмице, Евелин, премда не изгледа толико дуго, будући да је то само једанаест таласанских дана. Раније или касније мораћемо да напустимо стари календар, али моје срце ће заувек откуцавати древним ритмовима Земље.

Били смо прилично заузети све ово време, али нам је углавном било пријатно. Једини стварни проблем био је медицинске природе; упркос свим мерама предострожности прерано смо укинули карантин, тако да је око двадесет одсто Ласанаца постало жртва неког вируса. Код нас се, међутим, нису јавили никакви симптоми, због чега нас је обузела још већа грижа савести. Срећом, нико није умро, мада се бојим да се то не може много приписати у заслугу локалним лекарима. Медицинска наука је дефинитивно примитивна овде; они су већ толико навикли да се ослањају на аутоматизоване системе да нису у стању да изиђу накрај ни са чим што не би било обично.

Али, опроштено нам је; Ласанци су веома доброћудан, безбрижан свет. Имали су невероватну срећу — чак можда сувише! — са својом планетом; то само чини суморнијим поређење са Сеганом Два.

Њихов једини стварни хендикеп јесте недостатак копна, што их је и нагнало да поступе мудро и држе популацију добрано испод максимума који би се могао издржати. Чак и када би дошли у искушење да га прекораче, ту су увек документи о сиротињским квартовима земаљских велеградова као ужасно упозорење.

Будући да је посреди тако диван и шармантан народ, долазимо у грдно искушење да им помогнемо уместо да их пустимо да сами развију властиту културу на свој начин. У извесном смислу, они су наша деца — а свим родитељима пада тешко сазнање да ће једном, раније или касније, морати да престану да се мешају у животе својих потомака.

Разуме се, ово уплитање се у извесном степену не може избећи. Ми смо неочекивани — премда, на сву срећу, не и непожељни — гости на њиховој планети. А и никако не могу изгубити из вида да се Магелан налази на орбити тик изнад атмосфере — тај последњи емисар са света њихових предака.

Отишао сам на место Првог Спуштања — њихово родно место; била је то тура на коју крене сваки Ласанац бар једном у животу. Посреди је својеврсна комбинација музеја и светилишта и то је једино место на целој планети за које се у једном далеком смислу може рећи да је „свето”. Ништа се ту није променило за седам стотина година. Сејачки брод изгледа као да се управо спустио, премда је сада само празна љуштура. Свуда око њега налазе се утихле машине — копачи, конструктори и постројења за хемијску обраду, са мноштвом роботских помагача. А ту су, разуме се, и јасле и школе Првог Поколења.

Готово да нема никаквих докумената о тим првим декадама — што је можда ствар хотимичног избора. Упркос свеколиком умећу и мерама опрезности планера, мора да су се јављали биолошки несрећни случајеви, које је контролни програм одмах без милости елиминисао. А и време када су они који нису имали органске родитеље уступили место онима који су их имали мора да је било пуно психолошких траума.

Али, трагедија и туга Деценија Постања сада се налазе столећима у прошлости. Попут гробова свих пионира, њих су такође заборавили неимари новог друштва.

Био бих срећан када бих могао да проведем остатак живота овде; на Таласи има грађе за целу војску антрополога, психолога и социолога. А, изнад свега, како бих само волео да поново сретнем неке моје давно преминуле колеге и да им покажем да су многе наше бескрајне расправе коначно разрешене!

Могуће је саздати једну рационалну и хуману културу која би била потпуно имуна на претње што происходе из натприродних спутавања. Иако се већ у начелу не слажем са цензуром, изгледа да су они који су припремали архиве за Таласу успели да остваре један готово немогућ задатак. Прочистили су десет хиљада година историје и књижевности, а исход је сасвим оправдао уложене напоре. Морамо бити веома опрезни пре но што евентуално вратимо нешто што је за њих изгубљено — ма колико посреди било предивно и ма колико узбудљиво уметничко дело.

На Таласанце никада нису деловали производи распадања мртвих религија, тако да се за свих седам стотина година овде није јавио ниједан пророк који би проповедао нову веру. И сама реч „Бог” готово је потпуно ишчезла из њиховог језика, тако да их прилично изненађује и забавља када се догоди да је ми употребимо.

Моји пријатељи научници радо истичу да од једног узорка нема велике статистике, тако да се питам да ли потпуно одсуство религије у овом друштву одиста било шта доказује. Такође нам је познато да су Таласанци били веома брижљиво одабрани у генетском погледу, како би се одстранило што је могуће више нежељених социјалних особина. Да, да — знам да је само око петнаест одсто људског понашања одређено генима — али тај део је веома важан! Ласанце свакако не оптерећују тако непријатне особине као што су завист, непопустиљивост, љубомора, срџба. Но, је ли то исход једино културног условљавања?

Како бих само волео да дознам шта се догодило са сејачким бродовима које су упутиле оне религијске групе из двадесетог столећа! Мормонски Заветни ковчег, Пророков мач — било их је пет-шест. Питам се да ли је иједан од њих успео — и, ако јесте, какав је био удео религије у том успеху, односно неуспеху. Можда ћемо једном, када буде успостављена локална комуникациона мрежа, установити шта се збило са тим раним пионирима.

Једна од последица потпуног атеизма Таласе јесте озбиљан недостатак псовки. Када неком Ласанцу нешто падне на стопало, он напросто не зна шта би рекао. Чак ни уобичајено помињање телесних функција овде није од велике користи, будући да у њима нико овде не види ништа ружно. Како изгледа, потоји само један узвик за општу употребу — „Кракан!” — а и он није бог зна шта. Но, то ипак показује какав је утисак оставила планина Кракан када је дошло до њене ерупције пре четири стотине година. Надам се да ће ми се указати прилика да је посетим пре одласка.

Од тог тренутка нас дели још много месеци, али га се већ прибојавам. Не због могуће опасности — ако се било шта догоди са бродом, ја то никада нећу дознати. Но, то ће значити да је прекинута још једна спона са Земљом, а самим тим, најдража моја, и са тобом.

13. РАДНИ ОДРЕД

„Председнику се то неће допасти”, рече градоначелница Волдрон злурадо. „Силно му је стало до тога да одете на Северно Острво.”

„Знам”, узврати заменик капетана Малина. „Жао нам је што ћемо га разочарати — био нам је од велике помоћи. Али Северно Острво је веома стеновито; једина погодна обална подручја већ су заузета. Постоји, међутим, један потпуно пуст залив, са благо падинастом обалом, не само девет километара од Тарне. Посреди је савршен положај.”

„Звучи одвећ добро да би било истинито. Зашто је напуштено, Бранте?”

„Био је то Пројекат Магров. Сва стабла су изумрла — и даље не знамо због чега — а нико није имао срца да раскрчи поприште догађаја. Сада изгледа грозно, а заудара још горе.”

„Дакле, посреди је већ терен који је задесила еколошка катастрофа — само изволите, капетане! После вас ствари могу бити само боље.”

„Уверавам вас да ће наше постројење бити веома лепо и да нимало неће угрозити средину. Разуме се, потпуно ћемо га демонтирати пре поласка. Осим ако ви не будете желели да га задржите.”

„Хвала вам — али сумњам да бисмо знали шта да урадимо са неколико стотина тона леда дневно. У међувремену, Тарна ће бити срећна да вам понуди сваку расположиву помоћ — у смештају, прехрани, превозу. Ако сам добро схватила, приличан број ваших људи долазиће на рад овде.”

„Биће нас око стотину и ми се захваљујемо на понуђеном гостопримству. Али бојим се да бисмо били ужасни гости; мораћемо, наиме, да одржавамо састанке са бродом у свако доба дана и ноћи. Због тога ћемо морати да останемо на окупу — а чим будемо подигли наше мало монтажно село, преселићемо се у њега са свом опремом. Жао ми је ако ово изгледа као незахвалност — али било које друго решење напросто би било непрактично.”

„Мислим да сте у праву.” Градоначелница уздахну. Управо је размишљала о томе како да заобиђе протокол и понуди оно што је могло да прође као гостинска соба спектакуларном првом официру Лоренсону уместо заменику капетана Малини. Проблем јој се чинио нерешеив; но, сада се, авај, више уопште није постављао.

Осетила се толико пораженом да је готово дошла у искушење да ступи у везу са Северним Острвом и позове овамо на одмор свог последњег званичног супруга. Али тај бедник би је вероватно опет одбио, а она напросто није могла да се суочи са тим.

14. МИРИСА

Чак и када буде у дубокој старости Мириса Леонидас и даље ће се добро сећати оног тренутка када је први пут угледала Лорена. Није постојао нико други — чак ни Брант — за кога је то исто важило.

Новотност није имала никакве везе с тим; већ је видела неколико Земљана пре но што се срела са Лореном и они на њу нису оставилил неки нарочит утисак. Већина их је могла да прође као Ласанци, само ако би били остављени на сунцу неколико дана.

Али не и Лорен; кожа му уопште није тамнела, а његова невероватна коса постајала је чак још сребрнија. То је несумњиво било оно што јој је најпре привукло пажњу у часу када је он излазио из канцеларије градоначелнице Волдрон са двојицом колега; свој тројици се на лицу читала блага нелагодност, која је представљала уобичајени исход састанка са Тарнином летаргичном и добро ушанченом бирократијом.

Погледи су им се срели, али само на тренутак. Мириса је начинила још неколико корака, а онда се, без икаквог учешћа воље у томе, непомично зауставила, па осврнула преко рамена — и угледала како и посетилац гледа њу. Истог трена обома је постало јасно да су им животи неопозиво промењени.

Касније те ноћи, пошто су водили љубав, она упита Бранта: „Да ли су казали колико намеравају да остану?”

„Баш си нашла кад ћеш то да питаш”, промрмља он поспано. „Бар годину дана. Можда и две. Лаку ноћ — поново.”

Умела је да се уздржи и од нових питања, иако је и даље била сасвим будна. Остала је још дуго да лежи отворених очију, посматрајући како дугачке сенке што их је бацао унутрашњи месец клизе преко пода, док је неговано тело покрај ње лагано тонуло у сан.

Знала је она за мушкарце и пре Бранта, али од када су се зближили она је била потпуно равнодушна према било ком другом. Одакле, онда, ово изненадно занимање — и даље се претварала да није ништа озбиљније — за човека кога је видела свега неколико секунди и чије чак ни име није знала? (Премда ће то бити прва ствар око које ће се сутра ујутро побринути.)

Мириса се дичила тиме што је поштена и паметна; са висине је гледала на жене — или мушкарце — који су допушталил да постану роботи властитих осећања. Део привлачности, била је сасвим сигурна у то, происходио је из елемента новотности, из блиставости огромних нових обзорја. Бити у прилици да разговараш са неким ко је својим ногама ходио градовима Земље — ко је био очевидац последњих часова Сунчевог система — и сада се налазио на путу ка новим сунцима, било је то чудо које је надмашало чак и њене најсмелије снове. То јој је поново извукло на површину свести оно притајено незадовољство тромим темпом таласанског живота, који ју је оптерећивао упркос срећи коју је доживела са Брантом.

Или је то можда било тек задовољство, а не и права срећа? Шта је она уистину желела? Да ли би то могла да установи са овим странцима са звезда, то није знала, али пре но што они крену са Таласе заувек, чврсто је одлучила да покуша.

Истог јутра Брант је такође посетио градоначелницу Волдрон, која га је дочекала тек нешто мало мање топлим поздравом него обично када јој је истресао на сто остатке својих замки за рибе.

„Знам да сте заузети важнијим стварима”, рече он, „али, ипак, шта ћемо с овим?”

Градоначелница погледа без одушевљења сплетено клупко каблова. Било је тешко усредсредити се на свакодневни посао после силних узбуђења везаних за међузвездану политику.

„Шта ти мислиш да се догодило?” упита она.

„Очигледно је намерно учињено — видите како је ова жица савијена пре но што је прекинута. Не само што је мрежа оштећена, него су и поједини делови однети. Сигуран сам да нико са Јужног Острва не би тако нешто учинио. Какве би побуде имали? Али ја ћу већ открити — раније или касније…”

Брантова речита пауза није остављала ни најмање сумње око тога шта ће се онда догодити.

„На кога сумњаш?”

„Још од тренутка када сам почео да вршим есперименте са електричним замкама морао сам да се борим не само против конзервациониста него и против свих оних лудака који сматрају да сва храна треба да буде синтетичка само зато што је изопачено јести жива бића, као што су животиње — па чак и биљке.”

„Можда су конзервационисти донекле у праву. Ако се твоја замка покаже делотворном, као што сам тврдиш, она би могла да наруши еколошку равнотежу о којој они непрекидно причају.”

„Уколико до тога дође ствар ћемо сазнати из уобичајеног пописа фауне у спруду, а онда ћемо напросто справу накратко искључити. Уосталом, мене заправо занимају пелагици; како изгледа, моје поље их привлачи на раздаљини до три или чак четири километра. А чак и када нико на Три Острва не би јео ништа друго до рибу, не бисмо чак ни окрзнули океанску популацију.”

„Сигурна сам да си у праву — бар када су у питању домородачке псеудорибе. Но, од њих ионако нема много вајде, будући да их је већина одвећ отровна за прераду. Јеси ли, међутим, сигуран да се земаљски сој већ довољно усталио? Можда би управо ти могао бити она последња кап која ће прелити чашу, како то каже стара изрека.”

Брант с поштовањем погледа градоначелницу; непрекидно га је изненађивала оваквим домишљатим питањима. Никада му није пало на памет да она никако не би толико дуго задржала свој положај да се испод површине није крило још много тога.

„Бојим се да туне неће опстати; протећи ће још неколико милијарди година пре но што океани постану довољно слани за њих. Али са пастрмкама и лососима је све у најбољем реду.”

„А обе врсте су уз то и веома укусне; оне би чак могле нагнати синтезисте да забораве на своје моралне обзире. Додуше, све ово не значи да прихватам твоју занимљиву теорију. Ти људи можда причају, али зато не чине ништа.”

„Ослободили су читаво крдо стоке са оне експерименталне фарме пре две године.”

„Хоћеш да кажеш да су то покушали — краве су се одмах вратиле право кући. Сви су се толико смејали да су они коначно одустали од свих сличних будућих демонстрација. Напросто не могу да замислим да би се они упустили у такве невоље.” Она показа ка искиданој мрежи.

„То не би било тешко — мала барка ноћу, два рониоца — вода је ту дубока само двадесет метара.”

„Добро, испитаћу мало ствар. У међувремену, желим да урадиш две ствари.”

„Шта то?” упита Брант; покушао је да му глас не звучи подозриво, али у томе нимало није успео.

„Оправи мрежу — у техничком складишту добићеш све што ти је потребно. И уздржи се од свих даљих оптужби пре но што постанеш стопостотно сигуран. Ако погрешиш, испашћеш будала и још ћеш морати да се извињаваш. Ако си, пак, у праву, могао би да уплашиш праве кривце пре но што их ухватимо на делу. Је ли ти јасно?”

Брантова доња вилица се мало опусти: још никада није видео градоначелницу у тако бритком расположењу. Он покупи изложбени предмет А и изиђе помало подвијена репа.

Можда би му реп био још подвијенији — или би га то напросто само забављало — да је знао да за њега више није било тако много места у срцу градоначелнице Волдрон.

Помоћник главног инжењера Лорен Лоренсон није оставио нарочити утисак само на једног житеља Тарне тог јутра.

15. ТЕРА НОВА

Такав подсетник на Земљу представљао је несрећни назив за насеобину, те стога нико није хтео да прихвати одговорност. Но, ипак је звучало мало свечаније од „логор-база”, па је убрзо прихваћено.

Комплекс монтажних барака никао је невероватно брзо — дословце преко ноћи. Била је то прва демонстрација Земљана — односно, земаљских робота — на делу на Тарни и тај чин је на мештане оставио силан утисак. Мишљење је почео да мења чак и Брант, који је одувек сматрао да је од робота више неприлика него користи, сем када су у питању ризични или једнолични послови. Постојао је један елегантан, вишенаменски, покретни конструктор који је дејствовао тако брзо да је често било немогуће пратити му кретње. Ма куда да је ишао увек га је пратила множина малих Ласанаца који су му се дивили. Када би му се нашли на путу он би учтиво престао да ради дотадашњи посао, све док пред собом поново не би имао чист простор. Брант је закључио да му је потребан управо један такав помоћник; можда постоји неки начин на који би могао да убеди посетиоце…

Крајем недеље Тера Нова представљала је потпуно оперативан микрокосмос великог брода који се налазио на орбити изнад атмосфере. Ту се једноставно, али удобно могло сместити стотину чланова посаде, као и сви системи за одржавање живота који су им били потребни — а уз то и библиотека, вежбаоница, базен на пливање и биоскопска дворана. Ласанцима су се допале све ове погодности и они су одмах похитали да их што боље искористе. Као исход тога, популација Тере Нове често је двоструко премашала номиналних стотину житеља.

Већина гостију — било позваних или не — упирала се да помогне и била је одлучна да боравак гостију учини што је могуће пријатнијим. Та предусретљивост, иако веома пријатна и цењена, била је, међутим, узрок честих неприлика. Ласанци су били неутаживо радознали, а појам приватности био им је готово непознат. Натпис „Молимо, не ометајте” често је сматран за лични изазов, што је за последицу имало занимљиве компликације…

„Сви сте ви виши официри и веома интелигентне одрасле особе”, рекао је капетан Беј на последњем састанку са својим помоћницима на броду. „Све вам ово уопште и не треба говорити. Покушајте да се… овај… много не зближујете све док не будемо тачно установили како Ласанци гледају на те ствари. Делују веома безбрижно, али то би могло да буде и варљиво. Шта ви мислите, докторе Калдор?”

„Не могу да тврдим, капетане, да сам после сасвим кратког раздобља проучавања постао ауторитет за ласанске море. Постоје, међутим, неке занимљиве историјске паралеле… Тако, на пример, када су стари једрењаци са Земље коначно стизали у луку после дугих морских путовања — верујем да су многи имали прилике да виде онај класичан видео-антиквитет, Побуну на броду Баунти.”

„Надам се, докторе Калдрон, да не поредите мене са капетаном Куком — односно, Блајем.”

„То не би била увреда; стварни Блај био је сјајан морепловац, који је сасвим непољтено оцрњен. Све љто нам је у овој фази потребно јесте здрав разум, добро владање — и, као љто сте и сами рекли, обазривост.”

Лорен се запита да ли је то Калдор погледао у његовом правцу када је изрекао ову опаску. Ствар зацело још није постала тако очигледна…

Уосталом, његове званичне дужности доводиле су га у везу са Брантом Фалконером по десетак пута дневно. Није било начина да избегне сусрете са Мирисом — чак и да је то желео.

Још никада нису били насамо и једва да су измењали неколико куртоазних фраза. Али, већ није било потребе да се каже ма шта више.

16. ИГРЕ НА ЗАБАВИ

„То је беба”, рече Мириса. „Упркос садашњем изгледу, једног дана ће израсти у савршено нормално људско биће.”

Осмехивала се, али су јој очи биле влажне. Уопште јој није пало на памет, све док није разабрала Лоренову очараност, да је у маленој Тарни по свој прилици било више деце него на читавој планети Земљи током последњих деценија када је прираштај пао дословце на нулу.

„Је ли оно… твоје?” упита он тихо.

„Па, пре свега није посреди никакво оно, већ он. То је Брантов нећак, Лестер — чувамо га док су му родитељи на Северном Острву.”

„Прелеп је. Смем ли мало да га држим?”

Као на неки знак, Лестер се даде у плач.

„Не би баш било паметно.” Мириса се насмеја, а онда журно подиже бебу и упути се према најближем купатилу. „Препознајем ове сигнале. Нека те Брант и Кумар мало проведу около док чекамо на остале госте.”

Ласанци су били љубитељи забава и нису пропуштали прилику да их приређују. Долазак Магелана био је, у дословном смислу, прилика живота — штавише, много живота. Да су посетиоци били брзоплети и прихватили све позиве који им беху упућени провели би сваки тенутак у будном стању јурећи са једног званичног или незваничног пријема на други. Нимало прерано, капетан је издао једно од својих ретких, али неумољивих упутстава — „Бејових муња”, или једноставније „Бејомуња”, како су иронично називана — које је прописивало свим официрима највише један пријем у пет дана. Било је оних који су сматрали да је ово одвећ великодушно, с обзиром на време које је углавном било потребно да би се човек опоравио од ласанског гостопримства.

Резиденција Леонидасових, у којој су тренутно обитавали Мириса, Кумар и Брант, била је велико здање прстенастог облика које је представљало дом ове породице већ шест поколења. Високо један спрат — у Тарни је било мало вишеспратница — оно је опасивало травнато унутрашње двориште промера тридесет метара. У самом његовом средишту налазило се мало језеро са острвцетом до кога се могло стићи сликовитим дрвеним мостом. А на острву се уздизала једна палма, која није изгледала баш у најбољем стању.

„Стално их морају мењати”, рече Брант са призвуком извињавања у гласу. „Неке теранске биљке сасвим добро успевају овде — док друге напросто копне упркос свим хемијским средствима којима подстичемо њихов раст. Исти је проблем и са рибама које смо покушали да одомаћимо. Са слатководним фармама је, разуме се, све у реду, али за њих немамо простора. Врло је фрустрирајуће помислити да нам на располагању стоји милион пута већи океански простор, само када бисмо могли да га ваљано употребимо.”

Према Лореновом приватном мишљењу Брант Фалконер је умео да буде досадан када би почео да прича о мору. Морао је, међутим, да призна да је то била безбеднија тема разговора него Мириса, која је у међувремену успела да се ослободи Лестера и сада је поздрављала нове госте који су управо пристизали.

Да ли је и у сну могао да помисли, запита се Лорен, да ће се наћи у једној оваквој ситуацији? Био је заљубљен и раније, али су сећања — па чак и имена — милостиво била ишчилела захваљујући програмима брисања кроз које су сви прошли пре но што су напустили Сунчев систем. Он чак не би ни покушао да их поново оживи; зашто мучити себе сликама из прошлости која је сада потпуно уништена?

Чак је и Китанино лице избледело, иако ју је видео у хибернакулуму пре само недељу дана. Она је била део будућности коју су планирали, али коју можда никада неће поделити: Мириса је, међутим, била овде и сада — пуна живота и смеха, а не замрзнута у сну од пола миленијума. Нагнала га је да се поново осети целовитим, радосним због сазнања да га напрезања и исцрпљеност Последњих Дана ипак нису лишили младости.

Сваки пут када би били заједно он је осећао нарочити притисак који му је говорио да је поново мушкарац; све док овај порив не буде утажен, за њега ће бити мало мира, па чак неће моћи ни да делотворно обавља свој посао. Било је тренутака када му се чинило да види Мирисино лице отиснуто на плановима и схематским дијаграмима залива Мангров и тада би био принуђен да на тастатури компјутера закратко притисне дугме за „паузу” пре но што поново буде у стању да са њим заподене прекинути ментални разговор.

На Лореново олакшање, Брант се изненада извини и журно некуд оде. Лорен убрзо установи и разлог ове хитње.

„Заповедниче Лоренсоне!” ослови га градоначелница Волдрон. „Надам се да вам је у Тарни удобно.”

Лорен прогунђа у себи. Знао је да би требало да се опходи учтиво према градоначелници, али друштвене конвенције никада му нису биле јача страна.

„Сасвим удобно, хвала. Чини ми се да још нисте имали прилике да упознате ове џентлмене…”

Он позва преко травњака, знатно гласније него што је то стварно било потребно, групу колега који су управо приспели. На сву срећу били су нижег чина; чак и изван дужности субординација је доносила повластице, које он никада није оклевао да искористи.

„Градоначелнице Волдрон, ово је поручник Флечер — сада си први пут доле, зар не, Овене? Поручник Вернер Нг, поручник Ранџит Винсон, поручник Карл Босли…”

Баш као какав клан Марсоваца, помисли он, стално се држе заједно. Па, тако су представљали изврсну мету, а и били су група пријатних и занимљивих младих мушкараца. Сумњао је да је градоначелница уопште приметила када је извео своје стратешко повлачење.

Дорин Чанг би знатно више волела да је разговарала са капетаном, али овај се појавио само накратко и симболично, испио једно пиће, извинио се домаћинима и отишао.

„Зашто ми не допусти да га интервјуишем?” упита она Калдора, који није имао сличне инхибиције и већ је снимио пуних неколико дана аудио и видео материјала.

„Капетан Сирдар Беј”, узврати он, „ужива повлашћен положај. За разлику од нас осталих, он није дужан да пружа објашњења — нити да се извињава.”

„Примећујем призвук благог сарказма у вашем гласу”, примети главна звезда таласанске радио-телевизије.

„Није било намерно. Веома се дивим капетану, па чак прихватам и његово мишљење о мени — уз извесну резервисаност, разуме се. Овај — да ли ви ово снимате?”

„Не сада. Овде је превише бучно.”

„Срећа по вас што сам ја тако лаковерна особа, будући да нема начина на који бих то могао да установим.”

„Сасвим сигурно не снимам, Мозесе. А шта он то мисли о вама?”

„Радо ће саслушати моје мишљење и уважаваће моје искуство, али ипак не верујем да ме схвата одвећ озбиљно. Знам тачно и зашто. Једном ми је рекао: „Мозесе, вама се допада моћ, али не и одговорност. Мени, међутим, прија и једно и друго.” Била је то веома оштроумна опаска, која језгровито изражава сву разлику између нас.”

„Шта сте одговорили на то?”

„Шта сам могао да кажем? Било је потпуно тачно. Само сам се једном упустио у практичну политику — иако, додуше, није испало катастрофално, ипак нисам уистину уживао.”

„Калдоров крсташки поход?”

„Ох, знате за то? Глуп назив — наљутио ме је. А то је била још једна ствар око које се капетан и ја нисмо сложили. Он је мислио — и још то мисли, сигуран сам — да Упутство које нам налаже да избегавамо све планете које су потенцијална станишта живота представља сентименталну бесмислицу. Ево још једне изреке врлог ми капетана: „Закон разумем. Метазакон је сра…” овај, празноверје.”

„Сјајно — морате ми једном допустити да то снимим.”

„Таман посла. Шта се то збива тамо?”

Дорин Чанг била је упорна дама, али знала је када треба да одустане.

„Ох, то је Мирисина омиљена гасна скулптура. Свакако сте их имали и на Земљи.”

„Свакако. А будући да и даље не снимате, рећи ћу вам да сумњам да је то уметност. Но, делује забавно.”

Главна расвета била је искључена у једном делу дворишта и десетак гостију се окупило око нечега што је личило на велики мехур од сапунице који је у пречнику имао готово један метар. Кренувши ка њему, Чанг и Калдор уочише како се у унутрашњости мехура образују први ковитлаци боје; овај настанак наликовао је рођењу какве спиралне маглине.

„Зове се „Живот”„, објасни Дорин. „и налази се у Мирисиној породици већ две стотине година. Али гас почиње да отиче; сећам се да је раније био знатно светлији.”

Но, чак и овако, деловало је веома упечатљиво. Батерије, електронске топове и ласере, који су се налази у основи, програмирао је неки стрпљив, давно преминули уметник са циљем да створе низ геометријских облика који су се лагано развијали у органска устројства. Из средишта кугле ницала су још сложенија обличја, да би потом, ширећи се, ишчезавала, а на њихова места пристизала нова. У једној згодној секвенци приказана су једноћелијска створења како се успињу завојитим степеницама, у којима је лако било разабрати модел ДНК молекула. Са сваким степеником додавано је понешто ново; неколико минута касније приказ је обухватио целу одисеју, дугу четири милијарде година, која је раздвајала амебу од човека.

Уметник је затим покушао да иде и даље и Калдор је убрзо изгубио нит. Обриси флуоресцентног гаса постали су одвећ сложени и превише апстрактни. Можда би се, ако би се представа видела више пута, коначно разабрало неко устројство…

„Шта је са звуком?” упита Дорин када је вртлог ускомешаних боја у мехуру наједном згаснуо. „Раније је постојала прилично добра музичка пратња, нарочито на крају.”

„Прибојавала сам се да ће неко то питати”, одговори Мириса, уз нелагодан осмех. „Нисмо сигурни да ли је проблем у механизму репродуковања или у самом програму.”

„Али, сигурно имате резервну јединицу!”

„Ох, да, разуме се. Али резервни модул је затурен у Кумаровој соби, вероватно затрпан негде испод делова његовог кануа. Све док не видите његов брлог уопште вам неће бити јасно шта заправо значи ентропија.”

„То није кану — већ кајак”, успротиви се Кумар, који је управо стигао са једном згодном локалном девојком са којом се држао за руку. „А шта је то ентропија?”

Један од млађих Марсоваца био је довољно будаласт да покуша да му то објасни тако што је насуо два пића различите боје у исту чашу. Пре но што је стигао далеко да одмакне, глас му је загушила снажна музика из гасне скулптуре.

„Видите!” узвикну Кумар, надјачавши буку, уз очигледан понос. „Брант може све да поправи!”

Све? помисли Лорен. Питам се… Питам се…

17. КОМАНДНЕ ИСТАНЦЕ

Упутио: Капетан

Упућено: Свим члановима посаде

ХРОНОЛОГИЈА

Како је већ дошло до приличне пометње у овим стварима, која је потпуно непотребна, желим да укажем на следеће:

1. Све бродске архиве и распореди држаће се Земаљског времена — исправљеног за вредност ефекта релативности — до краја путовања. Сви часовници и хронометарски системи наставиће да раде по ЗВ.

2. Из практичних разлога, посада која се спушта на планету користиће Таласанско време (ТВ) када се то покаже неопходно, али ће сву документацију водити у ЗВ са ТВ у загради.

3. Подсетник:

Трајање таласанског средњег соларног дана износи 29,4325 часова ЗВ.

У једној таласанској сидералној години, која се дели на 11 месеци од по 28 дана, има 313,1561 таласанских дана. Јануар је изостављен из календара, а 5 преосталих дана до 313 следе одмах после последњег (28.) дана децембра. Сваке шесте године умеће се још један дан, али њега неће бити за време нашег боравка.

4. Будући да је таласански дан за 22 % дужи од земаљског, а број тих дана у локалној години је за 14 % мањи, таласанска година заправо је само 5 % дужа од Земљине. Као што сте сви свесни, одавде происходи једна практична погодност када су у питању рођендани. Хронолошка старост практично је једнака на Таласи и на Земљи. Један двадесетједногодишњи Таласанац живео је колико и један двадесетогодишњи Земљанин. Ласански календар почиње од Првог Спуштања, које се одиграло 3109. земаљске године. Сада је 718. таласанска година, односно од нултог часа протекле су 754 земаљске године.

5. Коначно — а на томе можемо бити захвални — на Таласи постоји само једна временска зона коју треба узети у обзир.

Сирдар Беј (Капет.)

27. 02. 3827 — 2л.30 ЗВ

02. 00. 718 — 15.00 ТВ

„Ко би помислио да нешто тако једноставно може да буде толико сложено!” насмеја се Мириса када је прочитала обавештање прикачено на огласној табли Тере Нове. „Претпостављам да је ово једна од знаменитих Бејомуња. Какав је човек капетан? Нисам досад имала праву прилику да попричам са њим.”

„Није га лако упознати”, одврати Мозес Калдро. „Сумњам да сам разговарао с њим приватно више од десетак пута. А он је и једини човек на броду кога сви ословљавају са „Сер” — увек. Осим, можда, заменик капетана Малина, када су насамо… Узгред, ова објава сигурно није права Бејомуња — одвећ је техничке природе. Мора да су је скицирали официр за науку Верли и секретар Ле Рој. Капетан Беј је веома упућен у инжењеријска начела — знатно боље од мене — али он је у првом реду управник. А повремено, када му нема друге, и главни заповедник.”

„Не би ми се допадало да на плећима носим његову одговорност.”

„Тај посао мора некоме пасти у део. Рутински проблеми се обично могу решити консултовањем са вишим официрима и компјутерским банкама. Али понекад се јави нека одлука коју мора да донесе појединац, са ауторитетом да је и спроведе у дело. Управо зато је потребан капетан. Један одбор не може управљати бродом — бар не стално.”

„Мислим да ми управо тако управљамо Таласом. Можете ли да замислите председника Фарадина као капетана било чега?”

„Ове брескве су изврсне”, узврати Калдор тактично, послуживши се још једном, иако је савршено добро знао да су намењене Лорену. „Али, имали сте среће; нисте се суочили ни са каквом кризом током седам стотина година! Није ли неко од ваших људи једном рекао: „Таласа нема историју — већ само статистику.”?”

„Ох, то није истина! А шта је са планином Кракан?”

„Посреди је природна несрећа — и то, заправо, невеликих размера. Имао сам на уму, овај, политичке кризе: социјалне немире и те ствари.”

„Земљи можемо захвалити на томе. Дали сте нам Џеферсонов устав Тип Три — неко га је једном назвао утопијом у два мегабајта — и он се показао изванредно успешан. Програм није модификован већ три стотине година. И даље смо тек на шестом амандману.”

„И нека буде да ту дуго и останете”, одврати Калдро понесено. „Не би ми се нимало допало да ми будемо виновници седмог.”

„Ако до тога дође, онда ће се ствар најпре обрадити у Архивским банкама сећања. Када ћете нам поново доћи у посету? Има толико ствари које бих желела да вам покажем.”

„Нипошто толико колико бих ја желео да видим. Зацело имате много тога што би нам било од користи на Сегану Два, иако је то веома различит свет.” И знатно мање привлачан, додаде он у себи.

Док су они разговарали Лорен је тихо ушао у пријемну просторију, очигледно се упутивши из сале за игре у купатило. Носио је сасвим кратак шортс, а преко голих рамена имао је пребачен пешкир. Мириса одједном осети слабост у коленима од тог призора.

„Претпостављам да си победио све одреда, као и обично”, рече Калдор. „Зар ти никад не досади?”

Лорен се кисело осмехну.

„Неки млађи Ласанци нису лоши. Један ми је управо узео три поена. Разуме се, играо сам левом руком.”

„У крајње невероватном случају да вам он то још није рекао”, обрати се Калдор Мириси, „Лорен је својевремно био пвак Земље у стоном тенису.”

„Не претеруј, Мозесе. Највише сам се попео до петог места — а и конкуренција је пред крај била сасвим слаба. Ма који кинески играч из трећег миленијума без по муке би ме испрашио.”

„Не знам да ли си размишљао о томе да мало подучиш Бранта”, добаци Калдро враголасто. „Било би баш занимљиво.”

Уследило је кратко ћутање. Затим Лорен узврати, самоуверено, али тачно. „Не би било поштено.”

„У ствари”, умеша се Мириса, „Брант би волео да теби покаже нешто.”

„Ох?”

„Рекао си да се никада ниси возио барком.”

„Тако је.”

„Онда ти је упућен позив да се придружиш Бранту и Кумару на молу три — сутра ујутро у пола девет.”

Лорен се окрену према Калдору.

„Мислиш ли да је безбедно да пођем?” упита он тобоже озбиљно. „Ја уопште не знам да пливам.”

„Нека те то ни најмање не брине”, узврати Калдрон утешно. „Ако за тебе планирају путовање само у једном смеру, онда је то потпуно свеједно.”

18. КУМАР

Само је једна трагедија помрачила осамнаест година живота Кумара Леонидаса; заувек ће остати десетак центиметара нижи него што му је то срце желело. Није било нимало изненађујуће што му је надимак гласио „Мали Лав” — премда су се само ретки усуђивали да га њиме ослове.

Да би надокнадио овај недостатак висине он се силно трудио у погледу ширине и дубине. Колико му је само пута Мириса казала, тобоже разгневљено: „Кумаре, да си провео онолико времена на развијању мозга колико си провео на развијању тела, био би највећи геније на Таласи.” Оно што му, међутим, никада није рекла — па је то чак једва и самој себи признавала — било је да је призор његових редовних јутарњих вежбања често будио у њеним прсима крајње несестринска осећања, као и извесну љубомору према свим другим посматрачима који су се окупљали да би га задивљено посматрали. Повремено се чак догађало да Кумаровим представама присуствује највећи број његових вршњака. Иако су завидљиве гласине о томе да је он водио љубав са свим девојкама, као и са половином младића из Тарне представљале неспутану хиперболу, у њима се ипак крило прилично истине.

Додуше, иако је Кумара и његову сестру раздвајао интелектуални понор, он нипошто није био мишићави малоумник. Ако би га нешто одиста заинтересовало, он се не би смирио док тиме не би овладао, ма колико на то отишло времена. Био је изврстан морепловац и преко две године провео је, уз повремену Брантову помоћ, у грађењу изврсног кајака дугачког четири метра. Труп је био готов, али још није био почео да ради на горњем делу.

Једнога дана, заклињао се, сигурно ће га поринути и тада ће сви престати да се смеју. У међувремену, израз „Кумаров кајак” увелико се већ у Тарни користио за означавање неког незавршеног посла — којих је, заправо, било поприлично.

Поред ове опште ласанске склоности ка одуговлачењу, Кумарови главни недостаци били су његова пустоловна природа и повремено прављење ризичних шала на туђ рачун. Постојало је распрострањено мишљење да ће га то једнога дана увалити у озбиљне неприлике.

Но, било је немогуће наљутити се чак и због његових најдрскијих несташлука, будући да у њима није било ничег злобног. Био је потпуно отворен, чак провидан; било је напросто незамисливо да изговори неку лаж. Због тога су му се многе ствари могле опростити, баш као што је углавном и био случај.

Долазак посетилаца представљао је, разуме се, најузбудљивији догађај у његовом животу. Очарали су га њихови инструменти, аудио, видео и сензорски снимци које су донели, приче које су причали — речју, све што је стајало у вези са њима. А како је он виђао Лорена знатно чешће него други, није било изненађујуће што се Кумар везао управо за њега.

Но, овакав развој ствари није се много допадао Лорену. Ако је постојало нешто још непријатније од неприкладног партнера, онда је то био онај традиционални гњаватор у лику нераздвојног млађег брата.

19. ЛЕПА ПОЛИ

„И даље не могу да верујем, Лорене”, рече Брант Фалконер. „Још никада ниси био у некој барци — или на броду?”

„Као кроз маглу се сећам да сам се возио у гуменом чамцу на педала преко једног малог језера. Тада нисам имао више од пет година.”

„Онда ће ти се ово сигурно допасти. Нема ни таласића, тако да ти неће припасти мука. Можда те још можемо убедити и да мало рониш са нама.”

„Не, хвала — не желим два нова искуства одједном. А и научили су ме да се никада не нађем на путу другим људима који имају посла.”

Брант је био у праву; Лорен је уистину почео да ужива док су хидромлазници готово бешумно носили мали тримаран према спруду. Додуше, у часу када се укрцао и убрзо стао да посматра како се безбедна линија обале брзо удаљава, за тренутак га је готово обузела паника.

Само га је жеља да не испадне смешан спасла да не приреди представу. Превалио је педесет светлосних година — а то је било најдуже путовање што су га досад предузела људска бића — да би стигао до овог места. А сада га је забрињавало неколико стотина метара колико га је раздвајало од најближег копна.

Но, није постојао никакав начин на који је могао избећи изазов. Док је спокојно лежао на крми, посматрајући Фалконера за кормилом (одакле му тај бели ожиљак преко рамена? — ох, да, поменуо је нешто о паду у некој микролетелици пре више година…), питао се о чему сада Ласанац размишља.

Тешко се могло поверовати да било које људско друштво, чак и најпросвећеније и најдоброћудније, може да буде потпуно поштеђено љубоморе или неког облика сексуалне посесивности. Додуше, није ни било много тога — за сада, авај! — на шта би Брант могао бити љубоморан.

Лорен је сумњао да је са Мирисом разменио више од стотину речи; то се углавном догађало у друштву њеног супруга. Исправка: на Таласи се термини муж и жена нису користили све до рођења првог детета. Ако би то био син, мајка би обично — али не и нужно — узимала очево презиме. Уколико би се, пак, прво родила девојчица, обоје би узели мајчино презиме — бар до рођења другог и уједно последњег детета.

Постојало је, заправо, сасвим мало ствари које су шокирале Ласанце. Једна од њих била је окрутност — нарочито према деци. У исту скупину спадала је и трећа трудноћа, на овом свету чија је површина достизала само двадесет хиљада квадратних километара.

Смртност новорођенчади била је тако ниска да су случајеви близанаца и тројки били сасвим довољни да одрже постојан популациони ниво. Постојао је само један знаменит случај — једини у целој историји Таласе — када је исту породицу задесио срећан или несрећан случај да им се два пута роде петорке. Иако је кривица за ово тешко могла пасти на сироту мајку, сећање на њу сада је било опточено оном ауром дражесне опакости која је својевремено пратила Лукрецију Борџију, Месалину или Фаустину.

Мораћу да веома, веома пажљиво одиграм своје карте, рече Лорен у себи. Био је свестан да га је Мириса сматрала привлачним. Могао је то да прочита у њеним изразима лица, као и у тону гласа. А имао је још чвршће доказе у случајним додирима руку и благим сударима тела који би потрајали дуже но што је одиста било неопходно.

Обоје су знали да је сада све само питање времена. А то је, Лорен је био сигуран, знао и Брант. Но, иако је међу њима постојала напетост, и даље су се један према другоме опходили прилично пријатељски.

Пулсирање млазника је замрло и чамац се лагано зауставио поред једне велике стаклене плутаче која се благо дизала и спуштала на површини воде.

„То су нам енергетске залихе”, објасни Брант. „Потребно нам је свега неколико стотина вати, тако да су сасвим довољне соларне ћелије. То је једна од предности слатководних мора — на Земљи не би било могуће. Океани су вам били одвећ слани — прогутали би киловате и киловате.”

„Сигурно се нећеш предомислити, ујаче?” упита га Кумар, исцеривши се.

Лорен одмахну главом. Иако га је у први мах то збуњивало, сада се већ сасвим навикао на распрострањен начин ословљавања који су користили млади Ласанци. У ствари, било је прилично пријатно одједном стећи мноштво нећакиња и нећака.

„Не, хвала. Остаћу овде и посматраћу кроз подводни прозор за случај да налетите на ајкуле које би вас појеле.”

„Ајкуле!” понови Кумар чежњиво. „Дивне, дивне животиње — баш би било лепо да их имамо овде. Роњење би онда било знатно узбудљивије.”

Лорен је посматрао погледом заинтересованог техничара како Брант и Кумар подешавају опрему. У поређењу са опремом коју је било потребно носити у свемиру ова је деловала изузетно једноставно — а резервоар под притиском представљао је сасвим мајушну ствар, која је могла стати на длан.

„Резервоар кисеоника”, примети он. „Никада не бих рекао да може потрајати дуже од неколико минута.”

Брант и Кумар му упутише прекоран поглед.

„Кисеоник!” узврати презриво Брант. „То је погубан отров на дубини већој од двадесет метара. Боца садржи ваздух — у питању је само једна јединица, за случај опасности. Траје петнаест минута.”

Он показа на једну справу сличну шкргама на ранцу који је Кумар већ ставио.

„Сав кисеоник који ти је потребан налази се разређен у морској води. Једино га треба одатле издвојити. Но, то захтева енергију, тако да ваља имати енергетску ћелију која ће покретати пумпе и филтере. Уколико бих то желео, могао бих да останем доле читаву недељу са овом јединицом.”

Он куцну прстом по компјутерском дисплеју са зеленим флуоресцентним симболима који му је стајао на левом зглавку.

„Овде добијам све информације које су ми потребне — дубину, статус енергетске ћелије, време неопходно за стизање до површине, престанак декомпресије…”

Лорен се одважи на још једно глупо питање.

„Зашто ти носиш маску, а Кумар не?”

„Али, носим је и ја”, осмехну се Кумар. „Погледај мало боље.”

„Ох… видим. Веома згодно.”

„Али је и гњаважа”, узврати Брант, „осим ако практично не живиш у води као Кумар. Покушао сам једном са контактним сочивима, али сам установио да ми сметају очима. И тако, држим се старе, добре маске — са њом има знатно мање проблема. Спреман?”

„Спреман, вођо.”

Они се истовремено преврнуше са две стране барке; учинили су то тако складно да се пловило готово није ни заљуљало. Кроз дебелу стаклену плочу постављену у кобилици Лорен стаде да их посматра како без напора пониру према спруду. Знао је да се спруд налази на дубини већој од двадесет метара, али је изгледао знатно ближи.

Алатке и жице већ су биле спуштене тамо и два рониоца брзо се дадоше на посао, почевши да оправљају покидану мрежу. Повремено би размењивали шифроване једносложне речи, али су највећи део времена радили у потпуној тишини. Свако је знао свој посао — и свог партнера — тако да није ни било потребе за говором.

Време је Лорену пролазило веома брзо; имао је утисак да гледа у један нови свет, што је уистину и био случај. Иако је имао прилике да види небројене видео-снимке начињене у земаљским океанима, готово свеколики живот који се сада кретао под њим био му је потпуно непознат. Било је ту ковитлајућих дискова и пулсирајућих желеа, усталасаних ћилимова и вадичепастих завојница — али сасвим мало створења која би се, чак и уз неограничено пуштање машти на вољу, могла назвати правим рибама. Само је једном, на самој граници видљивости, у магновењу спазио брзи торпедо за који је био готово сигуран да га је препознао. Ако се није преварио, и он је био изгнаник са Земље.

Већ је мислио да су га Брант и Кумар потпуно заборавили када га трже порука преко подводног интеркома.

„Израњамо. Бићемо с тобом за двадесет минута. Је ли све у реду?”

„Јесте”, узврати Лорен. „Која је била оно земаљска риба коју сам малочас угледао?”

„Ја је нисам приметио.”

„Ујка је у праву, Бранте — пре пет минута прољла је поред нас мутантна пастрмка од добрих двадесет килограма. Уплаљио ју је лук твог апарата за заваривање.”

Сада су се отиснули са морског дна и лагано се успињали уз фини ланац којим је било везано сидро. На око пет метара испод поврљине лагано се зауставиље.

„Ово је најдосаднији део сваког роњења”, рече Брант. „Морамо овде да останемо петнаест минута. Канал два, молим — хвала — али не толико гласно…”

Музичку пратњу за декомпресију по свој прилици је одабрао Кумар; њен жестоки ритам, међутим, тешко да је био примерен спокојном подводном призору. Лорену је било мило што и он није сада доле и са задовољством је искључио музички уређај чим су два рониоца наставила пут ка површини.

„Баш добар јутарњи посао”, примети Брант када се попео на барку.”Волтажа и струја нормални. Сада можемо кући.”

Иако је Лорен био неискусан у тим стварима, његова помоћ двојици ронилаца у скидању опреме ипак је била добродошла. Њих двојица били су уморни и било им је хладно, али су се брзо окрепили после неколико шоља топлог, слатког напитка који су Ласанци називали „чајем”, иако је мало наликовао на било које земаљско пиће истог имена.

Кумар укључи мотор и стаде да управља барком, а Брант поче да пребира по мноштву опреме на дну пловила, где коначно пронађе једну малу, светло обојену кутију.

„Не, хвала”, рече Лорен када му Брант пружи једну благу наркотичну таблету. „Не бих волео да стекнем неку локалну навику од које бих се касније тешко одвикао.”

Пожалио је због ове опаске истог часа када ју је изговорио; иза ње мора да је стајао неки перверзни импулс из подсвести — или можда неко осећање кривице. Али Брант очигледно није разабрао никакво дубље значење; удобно се завалио, ставивши шаке испод главе, згледавши се у небо на коме није било ниједног облачка.

„Магелан се може разабрати и по дану”, проговори Лорен, жељан да промени тему разговора. „Само треба знати где га потражити. Но, ја то никада нисам учинио.”

„Мириса јесте — више пута”, умеша се Кумар. „Показала је и мени како. Само треба позвати Астромрежу да би се добило време преласка, а затим изићи напоље и лећи на леђа. Личи на сјајну звезду, право горе, и као да се уопште не покреће. Али ако макар и на секунду скренеш поглед, већ си га изгубио.”

Неочекивано, Кумар смањи гас, стаде да споро плови још неколико минута, а затим потпуно заустави барку. Лорен се осврну да види где се налазе и са изненађењм установи да су од Тарне удаљени још најмање километар. Поред њих у води њихала се друга плутача, означена великим словом П и црвеном заставицом.

„Зашто смо се зауставили?” упита Лорен.

Кумар се закикота и стаде да празни мало ведро преко ивице барке. Срећом, контејнер је до сада био заптивен; садржај је необично подсећао на крв, али је грозно заударао. Лорен се одмаче што је даље могао у скученом простору пловила.

„Само призивамо једног старог пријатеља”, објасни Брант веома тихо. „Седи мирно — и не прави никакву буку. Веома је нервозна.”

Она? помисли Лорен. Љта се то збива?

Уопљте се ниљта није догодило током наредних пет минута; Лорен једва да би поверовао да је Кумар у стању да толико мирује. А онда примети како се једна тамна, завојита трака појављује на неколико метара од барке, тик испод поврљине воде. Стао је да је прати погледом и убрзо схвати да образује прстен, потпуно их опасављи.

Готово у истом тренутку уочи да је Брант и Кумар уопште не посматрају, већ да гледају њега. Тако, значи, покушавају да ме изненаде; па добро, да видимо…

Но, ипак, Лорен је морао да употреби сву снагу воље како би пригушио крик чистог ужаса када је оно што је личило на зид блиставог — не, трулог — ружичастог меса стало да израња из мора. Уздигло се, док је са њега све капало, приближно до половине човекове висине и образовало непробојну препреку око њих. А као завршни ужас, горња површина створења била је готово потпуно прекривена склупчаним змијама јаркоцрвених и плавих боја.

Једна огромна уста оивичена пипцима подигоше се из дубине — и као да се устремише да их прогутају…

Па ипак, било је сасвим очигледно да се не налазе ни у каквој опасности; могао је то разабрати по лицима својих сапутника, која су била сасвим ведра.

„Шта је ово, за име Бога — овај, Кракана?” прошапта он, покушавајући да заузда глас.

„Ниси лоше реаговао”, рече Брант са призвуком дивљења у гласу. „Други се сместа баце на дно барке. То је Поли — наш полип. Лепа Поли. Колонијски бескичмењак — са милијардама специјализованих ћелија које све сарађују. Имали сте веома сличне животиње на Земљи, премда сумњам да су достизале ове размере.”

„Сасвим сигурно нису”, одврати Лорен жустро. „А ако ми је допуштено да питам — како ћемо се извући одавде?”

Брант климну Кумару, који укључи мотор и даде пуни гас. Изненађујућом брзином за нешто тако велико, живи зид око њих урони натраг у море, не оставивши за собом ништа осим уљастог мрешкања на површини.

„Вибрације су је уплашиле”, објасни Брант. „Погледај кроз осматрачки прозор — сада можеш да видиш целу неман.”

Испод њих нешто налик на стабло дрвета дебело десет метара повлачило се ка морском дну. Лорен сада разабра да су „змије” које је видео склупчане на површини заправо нежни пипци; обревши се поново у свом нормалном амбијенту, они су се поново бестежински њихали, пребирајући по води у потрази за нечим — или неким — што би могли да прождеру.

„Какво чудовиште!” продахта он, опустивши се први пут после више минута. Преплавило га је топло осећање поноса — чак раздраганости. Знао је да је прошао још један тест; задобио је Брантово и Кумарово уважавање и то је прихватио са захвалношћу.

„Зар та ствар није — опасна?” упита он.

„Разуме се да јесте; зато и држимо овде плутачу као знак опасности.”

„Искрено говорећи, дошао бих у искушење да је убијем.”

„Зашто?” упита Брант, искрено шокиран. „Какво зло чини?”

„Па, створење те величине сигурно лови огроман број риба.”

„Да, али само ласанских — не и оних које ми можемо да једемо. А има и једна занимљива ствар у вези са њом. Дуго смо се питали како успева да убеди рибе — чак и ове глупе, локалне — да јој упливају у чељуст. Коначно смо установили да лучи неки хемијски мамац и то нас је навело на помисао о електричним замкама. А то ме је баш подсетило…”

Брант се маши свог комуникатора.

„Тарна Три зове Тарну Аутоматско бележење — Брант овде. Средили смо мрежу. Све функционише нормално. Нема потребе за потврдом пријема. Крај поруке.”

Али, на свеопште изненађење, један познати глас истог часа узврати:

„Хало, Бранте, др Лоренсоне. Мило ми је што то чујем. А имам и неке занимљиве новости за вас. Хоћеш ли да их чујеш?”

„Разуме се, градоначелнице”, узврати Брант; њих двојица изменише шеретски поглед. „Само напред.”

„Централна архива ископала је нешто изненађујуће. Све се ово десило раније. Пре две стотине педесет година. Пре две стотине педесет година покушали су да подигну један спруд крај Северног Острва путем електроталожења; посреди је техника која се показала успешном на Земљи. Али, после неколико недеља подводни каблови су били прекинути — а неки и украдени. Ствар никада није настављена због потпуног краха експеримента. У сваком случају, у води нема довољно минерала да би се пројекат могао спровести у дело. Што се твојих невоља тиче, не можеш да оптужиш конзервационисте. Није их уопште било у близини последњих дана.”

На Брантовом лицу појавио се тако невероватан израз збуњености, да то нагна Лорена да прсне у смех.

„А ти си покушао да изненадиш мене!” узвикну он. „У сваком случају, доказао си да у мору има ствари о којима нисам ни слутио. Но, сада се испоставило да постоје и такве на које чак ни ти ниси помишљао.”

20. ИДИЛА

Тарнанци су држали да је то веома смешно и претварали су се да му не верују.

„Прво, никада раније се ниси возио барком — а сада још кажеш да не умеш да возиш бицикл!”

„Треба да се стидиш”, прекори га тобоже Мириса, намигнувши при том. „Најделотворније превозно средство које је икада изумљено — а ти га никада ниси пробао!”

„Од њега нема велике користи у свемирским бродовима, а у градовима је сувише опасан”, одврати Лорен. „Уосталом, шта ту има да се учи?” Ускоро је установио да и те како има; вожња бициклом није била тако лака као што је то изгледало. Иако је требало бити уистину надарен да би се пало са тог возила малих точкова и ниског средишта гравитације (то му је пошло за руком неколико пута), његови почетни покушаји били су обезнађујући. Не би уопште ни истрајао да није било Мирисиног уверавања да је то најбољи начин да се открије острво — као и његове наде да ће то такође бити најбољи начин да открије Мирису.

Цео трик, како је открио пошто се још неколико пута угрувао, био је у томе да се проблем потпуно пренебрегне и да се цела ствар препусти рефлексима самог тела. То је и било логично; ако би човек морао да размишља о сваком кораку који би начинио, обично ходање постало би немогуће. Иако је Лорен ово прихватио у интелектуалном погледу, прошло је извесно време пре но што је могао да се ослони на властите инстинкте. Пошто је једном прешао ту препреку, напредовање је постало брзо. И коначно, као што се и надао, Мириса се понудила да му покаже забитије кутке острва.

Било је лако поверовати да су они једини људи на васцелом свету, али од вароши их је ипак делило највише пет километара. Били су сигурно превалили знатно већи пут, али уска бициклистичка стаза ишла је најсликовитијом маршрутом, за коју се такође испоставило да је и најдужа. Иако је Лорен у тренутку могао да установи где се налази, помоћу уређаја за одређивање положаја у комуникатору, није много марио за то. Било је забавно претварати се да је изгубљен.

Но, Мириси би било још милије да уопште није понео комуникатор.

„Зашто мораш стално да носиш ту ствар?” упита га она, показавши на траку пуну контролних дирки и прекидача која му је стајала око леве подлактице. „Понекад је баш лепо мало се удаљити од људи.”

„Слажем се, али бродска упутства су врло строга. Ако капетану Беју будем хитно потребан, а ја не одговорим на такав позив…”

„Добро — и шта би се онда догодило? Послао би те у затвор?”

„И то би ми се више допало од придике коју би ми несумњиво очитао. У сваком случају, пребацио сам га на пасиван положај. Уколико се комуникатор из брода и поред тога буде јавио, онда је посреди нешто уистину озбиљно — и тада стварно морам да будем у вези.”

Као и готово сви Теранци из више од последњих хиљаду година, Лорен би се лагодније осећао без одеће него без комуникатора. Историја Земље обиловала је ужасним причама о нехајним или несмотреним појединцима који су страдали — често на само неколико метара од безбедности — само зато што нису успели да стигну до црвеног дугмета за случај опасности.

Пројектанти бициклистичке стазе очигледно су водили рачуна о економичности, не рачунајући уопште на гушћи саобраћај. Стаза је била широка мање од једног метра и неискусни Лорен је у прво време имао утисак да вози по затегнутом ужету. Морао је да се усредсреди на Мирисина леђа (што није било баш непријатно) како не би пао. Али, после неколико километара стекао је самопоуздање и тако је дошао у прилику да се диви и другим призорима. Да је случајно неко наишао из супротног смера, обе стране морале би да се зауставе; била је непријатна и сама помисао на могућност судара при брзини од педесет кликова или више. Чекало би их дуго пешачење кући уз ношење сломљених бицикала…

Највећи део времена возили су се у потпуној тишини, која би била нарушена једино онда када би Мириса показала на неко необично дрво или какав нарочито лепи кутак. Сама тишина представљала је нешто што Лорен није искусио у читавом свом животу; на Земљи је непрекидно био окружен звуцима — а живот на броду био је читава једна симфонија умирујућих механичких звукова, уз повремене непријатне узбуне.

Овде су их стабла окруживала невидљивим покровом, лишеним јеке, тако да је изгледало да свака реч бива упијена у тишини истог часа када је изговорена. У први мах сама новотност овог осећања чинила га је пријатним, али сада је Лорен почео да чезне за нечим што би испунило овај акустички вакуум. Дошао је чак у искушење да пригушено пусти музику из комуникатора, али је био сигуран да се то Мириси не би допало.

Доживео је, стога, велико изненађење када су негде иза дрвећа пред њима допрли акорди сада већ познате таласанске музике за игру. Како је уски пут ретко ишао право дуже од две или три стотине метара, није успео да разабере извор све док нису зашли за једну ошру кривину и нашли се пред једним музикалним механичким чудовиштем које се препречило преко целог пута и напредовало према њима спорим ходом. Ствар је прилично наликовала на робота-гусеничара. Пошто су сишли са бицикала и пустили га да прође, Лорен схвати да је посреди направа за аутоматску оправку путева. Уочио је прилично неравнина, па чак и рупа, и питао се када ће се Одељење за рад Јужног Острва умилостивити да се тиме позабави.

„Зашто музика?” упита он. „Ово тешко да је машина која има слуха.”

Тек што је изговорио ову малу шалу, када му се робот оштро обрати: „Молим вас, немојте се возити путем на сто метара иза мене, будући да подлога још није очврснула. Молим вас, немојте се возити путем на сто метара иза мене, будући да подлога још није очврснула. Хвала.”

Мириса се насмеја видевши његов изненађен израз.

„У праву си, разуме се — нема много слуха. Музика је ту само ради опомене онима који му долазе у сусрет.”

„Зар некаква сирена не би била делотворнија?”

„Била би — али то би деловало тако грозно!”

Померили су бицикле још мало од пута и сачекали да прође спора поворка зглобних резервоара, контролних јединица и механизама за постављање путне масе. Лорен није могао да одоли искушењу да додирне свеже постављен слој; био је топао и мало гибак и деловао је влажно, иако је под додиром био савршено сув. Кроз неколико секунди, међутим, поштао је чврст попут стене. Разабравши слабашне отиске својих прстију, Лорен опоро помисли: оставио сам свој белег на Таласи — остаће овде све до доласка наредног робота.

Пут се сада успињао уз брда и Лорен осети како му раније незнани мишићи у бутинама и листовима скрећу пажњу на себе. Мало помоћне енергије било би и те како добро дошло, али Мириса је одбацила електричне моделе као непримерене сврси. Сада нимало није смањила брзину, тако да Лорену није било друге до да дубоко удахне и настоји да одржи њен ритам.

Каква је то слабашна тутњава допирала испред? Сигурно нико не би могао да тестира ракетне моторе у унутрашњости Јужног Острва! Звук је постајао све јачи, како су они окретали педале и примицали се незнаном извору; Лорен га је препознао само неколико секунди пре но што се појавио на видику.

Према теранским мерилима водопад није деловао превише упечатљиво — био је висок можда стотинак метара, а широк двадесет. Мали метални мост, који се блистао од капљица, опкорачивао је језеро ускомешане пене на месту где се водопад окончавао.

На Лореново олакшање Мириса сјаха са бицикла и погледа га прилично враголасто.

„Примећујеш ли нешто… нарочито?” упита она, показавши према призору који се пружао испред.

„У ком смислу?” узврати Лорен, покушавајући да разабере шта девојка има на уму. Све што је видео била је непрекинута панорама дрвећа и растиња, као и пут који је кривудаво водио ка другој страни водопада.

„Дрвеће — дрвеће!”

„Шта је са њим? Ја нисам — ботаничар.”

„Нисам ни ја, али би ипак требало да буде очигледно. Погледај га само.”

Он се загледа, и даље збуњен. И коначно му сину — јер дрво представља плод природног инжењеринга, а он је био инжењер.

Са друге стране водопада на делу је био другачији дизајнер. Иако није знао назив ниједног дрвета међу којима је стајао, били су му неодређено познати: сасвим је био сигуран да потичу са Земље… Да, оно је несумњиво храст, а негде је, веома давно, видео предивне жуте цветове на оном ниском грму.

Са друге стране моста пружао се један другачији свет. Дрвеће је — да ли је то одиста било дрвеће? — изгледало некако грубо и незавршено. Нека стабла имала су кратка, бураста дебла из којих су се пружале ретке, бодљикаве гране; друга су личила на огромну папрат; трећа су наликовала на џиновске прсте каквог костура са чекињастим оплатама на зглобовима. А нигде није било ниједног цветка…

„Сад ми је јасно. Таласина властита вегетација.”

„Да — само неколико милиона година по изласку из мора. Ово називамо Великом Вододелницом. Али, више личи на поприште судара двеју војски — и нико не зна која ће страна победити. Нити да ли ми можемо нешто помоћи! Растиње са Земље је развијеније; али ово локално је боље прилагођено овдашњој хемији. С времена на време једна страна запоседа другу — а онда ми интервенишемо ашовима пре но што стигне да стекне упориште.”

Како је то чудновато, помисли Лорен док су гурали бицикле преко витког моста. Први пут од како сам се спустио на Таласу имам утисак да се одиста налазим на једном туђинском свету…

Ово незграпно дрвеће и груба папрат могли су да представљају сировину из које су настала лежишта угља која су покренула индустријску револуцију — у последњи час да спасе људску расу. Лако је могао поверовати да ће сваког тренутка из ниског растиња јурнути један диносаурус; а онда се присети да су се ти грозни рептили налазили још стотину милиона година у будућности када су овакве биљке расле на Земљи.

Управо су се поново пели на бицикле, када Лорен узвикну: „Кракан и проклетство!”

„Шта је било?”

Лорен се сручи на нешто што је, на сву срећу, личило на густи слој чекињасте маховине.

„Грч”, промрмља он кроз стиснуте зубе, држећи се за избочене мишиће листа.

„Пусти мене”, рече Мириса забринутим, али самоувереним гласом.

Под њеним пријатним, премда помало аматерским масирањем грчеви лагано минуше.

„Хвала”, рече Лорен после неког времена. „Сад је много боље. Али, молим те, немој прекидати.”

„Зар стварно мислиш да бих прекинула?” прошапта она.

И ускоро, између два света, они посташе једно.

Четврти део: КРАКАН

21. АКАДЕМИЈА

Чланство Таласанске академије наука било је строго ограничено на лепи округли бинарни број 100000000 — или, за оне који више воле да рачунају на прсте, на 256. Официр за науку на Магелану потпуно је уважавала такву ексклузивност; она је јемчила одржање одређених стандарда. А и Академија је своје одговорности схватала веома озбиљно; председник јој је признао да у овом тренутку они имају само 241 члана, будући да се показало немогућим да се празна места попуне квалификованим особљем.

Од тих 241 у аудиторијуму Академије било је физички присутно чак 105, док су 116 збивања пратили преко својих комуникатора. Био је то рекордно велики скуп и др Ен Верли осећала се изузетно поласканом — иако ју је помало нагризала радозналост о томе шта је било са преосталих двадесет чланова Академије.

Такође се осетила помало нелагодно када је била представљена као један од водећих астронома Земље — премда је то, авај, у време поласка Магелана било сасвим тачно. Време и Случај пружили су бившем директору бивше Лунарне опсерваторије „Шкловски” ову јединствену прилику да преживи. Она је савршено добро знала да је у најбољем случају компетентна ако је судити према мерилима таквих дивова као што су Акерли, Чандрасекар или Хершел — а да се и не помињу Галилеј, Коперник или Птоломеј.

„Ево је”, поче она. „Сигурна сам да сте сви имали прилике да видите ову карту Сегана Два — најбољу могућу реконструкцију добијену проласцима поред планете и радиохолограмима. Појединости су, разуме се, недовољно јасне — најмање износе десет километара — али и то је довољно да добијемо основне чињенице.

У пречнику има петнаест хиљада километара, што је нешто мало више него код Земље. Густа атмосфера састоји се готово потпуно од азота. Нема нимало кисеоника — на сву срећу.”

То „на сву срећу” увек би привукло пажњу; од тога би слушаоци мало поскочили на својим местима.

„Потпуно разумем вашу изненађеност; већина људских бића гаји предрасуде у корист дисања. Али током деценија пре Егзодуса догодиле су се многе ствари које су промениле наше назоре о свемиру.

Непостојање живих створења — како бивших тако и будућих — у Сунчевом систему и неуспех свих СЕТИ програма упркос напорима дугим шеснаест столећа уверили су дословце свакога да живот мора бити веома редак другде у васељени, те стога и изузетно драгоцен.

Происходило је стога да су сви облици живота вредни пажње и да заслужују уважавање. Било је чак мишљења да не треба уништавати ни вирулентне патогене и векторе болести, већ их ваља сачувати под строгим надзором „Почаст Животу” постала је веома популарна изрека током Последњих Дана — и само су је ретки примењивали једино на људски живот.

Пошто је једном прихваћено начело биолошког немешања, следиле су одређене практичне последице. Одавно је била постигнута сагласност о томе да не треба покушавати насељавање на планетама са интелигентним облицима живота; људска раса имала је у том погледу веома рђаву прошлост на матичном свету. На срећу — или на несрећу! — до ове ситуације никада није дошло.

Али отишло се и корак даље. Претпоставимо да нађемо планету на којој се управо зачео животињски живот. Треба ли да останемо по страни и да пустимо да еволуција иде својим током због извесних изгледа да би се мегагодинама касније могла појавити интелигенција?

Закорачимо ли још даље — замислимо да постоји једино биљни живот. Само једноћелијски микроби.

Може вам изгледати изненађујуће да се људи, у часу када само постојање наше расе виси о концу, упуштају у расправу о тако апстрактним моралним и филозофским питањима. Али Смрт усредсређује ум на ствари које су уистину важне: зашто смо овде и шта нам ваља чинити?

Идеја о „Метазакону” — сигурна сам да сте сви за то чули — постала је веома популарна. Да ли је могуће васпоставити законске и моралне кодексе који би се могли применити на сва интелигентна створења, а не само на двоножне сисаре који дишу ваздух и који су закратко преовлађивали на планети Земљи?

Игром случаја, један од главних учесника у тој расправи био је др Калдор. То га је учинило прилично непопуларним код оних који су сматрали да, будући да хомо сапиенс представља једину познату интелигентну врсту, његов опстанак има првенство у односу на све остало. Неко је тим поводом сковао ефектан слоган „Ако треба изабрати између Човека и Слузаве Плесни, ја гласам за Човека!”

Срећом, никада није дошло до директног сучељавања — бар колико нам је познато. Могу протећи столећа пре но што добијемо извештаје од свих сејачких бродова који су се отиснули у свемир. А ако од неких не стигне ни гласа — онда није искључено да је слузава плесан однела победу…

Године 3505, током последњег заседања Светског парламента, установљене су извесне смернице — знаменита Женевска упутства — за будуће колонизовање планета. Многи су сматрали да су оне сувише идеалистичке, а свакако није постојао начин на који би се надзирало њихово спровођење у дело. Али ове смернице представљале су израз намера — завршни гест добре воље према васељени која можда никада неће доћи у прилику да буде захвална на томе.

Само једна од смерница ових упутстава односи се на нас овде — али она је била најзнаменитија и око ње се подигла силна расправа, будући да је искључивала нека од најизгледнијих одредишта.

Присуство више од неколико постотака кисеоника у атмосфери неке планете представља коначан доказ да на њој постоји живот. Овај елеменат сувише је реактиван да би се налазио у слободном стању, осим ако га непрекидно не производе биљке — или некакав њихов еквивалент. Разуме се, кисеоник не мора нужно да претпоставља животињски живот, али он свакако припрема терен за њега. Иако животињски живот само ретко води до интелигенције, није установљен ниједан други, алтернативни пут.

И тако, према начелима Метазакона, планете са кисеоником нису долазиле у обзир. Искрено говорећи, симњам да би овако драстична одлука била донета да нам квантни погон није пружио практично неограничене домете — и моћи.

Допустите ми сада да вам изложим наш план делања пошто будемо стигли до Сегана Два. Као што можете видети на карти, преко педесет процената површине прекривено је ледом, чија је просечна дубина процењена на три километра. Ту се налази сав кисеоник који ће нам икада бити потребан!

Када буде ушао на завршну орбиту, Магелан ће употребити квантни погон у сасвим ограниченом дејству, као својеврсну лет-лампу. Њиме ће отопити лед и истовремено разложити пару на кисеоник и водоник. Водоник ће убрзо отећи у свемир; ово отицање може се подстаћи нарочито подешеним ласерима, наравно, ако се то покаже неопходним.

Кроз само двадесет година у атмосфери Сегана Два биће десет одсто 02, премда ће и даље обиловати нитрооксидима и другим отровима тако да неће погодовати за дисање. У то време почећемо да засипамо планету нарочито развијеним бактеријама, па чак и биљкама, како бисмо убрзали овај процес. Али на планети ће и даље бити превише хладно; чак и уз топлоту коју ћемо упумпавати на њу, температура ће свуда бити испод тачке мржњења осим током неколико часова око поднева у близини полутара.

И управо ћемо ту употребити квантни погон, вероватно последњи пут. Магелан, који је читав свој век провео у свемиру, коначно ће се спустити на површину планете.

А онда, по петнаест минута свакога дана у одговарајуће време, погон ће бити укључиван на највећу снагу коју склоп брода и тле на коме почива могу да издрже. Не можемо знати колико ће ова операција потрајати све док не направимо прве тестове; можда ће бити потребно да поново покренемо брод и преместимо га негде другде, ако се првобитни положај покаже геолошки нестабилан.

Према првим проценама погон ће овако морати да дејствује тридесетак година, како би довољно успорио планету да се она помери ближе сунцу и стекне умерену климу. А потом ћемо користити погон још двадесет пет година, како би се постигла кружна орбита. Али током највећег дела тог времена на Сегану Два моћи ће прилично пристојно да се живи, премда ће зиме бити веома оштре све док се не постигне завршна орбита.

И тако ћемо на крају добити једну девичанску планету, већу од Земље, са око четрдесет постотака океана и средњом температуром од двадесет пет степени. Садржај кисеоника у атмосфери биће за једну четвртину мањи него на Земљи — али ће се повећавати. И тада ће куцнути час да се пробуди девет стотина хиљада спавача који су још у хибернацији и да им се представи нови свет.

То је сценарио који ће остати на снази осим ако нас неки неочекивани развој догађаја — или неко откриће — не нагна да одступимо од њега. А ако би дошло до најгорег…”

Др Верли застаде, а онда се смркнуто осмехну.

„Не — ма шта се догодило, више нас нећете видети! Ако се Сеган Два покаже недоступан, постоји још једно одредиште удаљено даљних тридесет светлосних година. Оно се може показати још погоднијим.

Можда ћемо, на крају, колонизовати оба та света. Али о томе ће будућност одлучити.”

Било је потребно извесно време да расправа узме маха; већина академика изгледала је пометена, премда им је пљесак био сасвим искрен. Председник, кога је искуство научило да увек има унапред припремљено неколико питања, први узе реч.

„Нешто безначајно, др Верли — али по коме или по чему је Сеган Два добио име?”

„По једном писцу научних сањарија са почетка трећег миленијума.”

Ово је пробило лед, баш као што је председник и предвидео.

„Поменули сте, докторе, да Сеган Два има најмање један сателит. Шта ће се догодити са њим када будете променили орбиту планете?”

„Ништа, осим веома малих поремећаја орбите. Он ће се кретати заједно са матицом.”

„Да је Упутство из… која оно беше, 3500…”

„Године 3505.”

„…оправоснажено раније, да ли бисмо ми били сада овде? Хоћу да кажем, Таласа не би долазила у обзир!”

„Веома добро питање и ми смо о њему често расправљали. Сејачка мисија из 2751 — ваш матични брод на Јужном Острву — свакако би била против Упутства. Срећом, проблем се није јавио. Будући да овде немате копнене животиње, начело немешања није нарушено.”

„То је веома подложно сумњи”, упаде једна од најмлађих чланица Академије — на очигледну забаву многих њених старијих колега. „Ако кисеоник значи живот, како можете бити сигурни да не важи и обрнута тврдња. Може се замислити сва сила створења — чак и таква која би била интелигентна — на планетама без кисеоника, па чак и без атмосфере. Ако су наши еволуциони наследници интелигентне машине, како то сматрају многи филозофи, њима би се више допадала атмосфера у којој не би рђали. Имате ли неку представу о томе колико је стар Сеган Два? Можда је он већ прошао кроз кисеоничко-биолошку еру; можда вас тамо чека нека машинска цивилизација.”

Неколико дисидената у публици гласно загунђа, а неко промрмља презривим тоном „Научна фантастика!”. Др Верли сачека да ова реакција прође, а онда кратко одговори: „Нисмо о томе много расправљали. Јер, ако и наиђемо на машинску цивилизацију, начело немешања тешко да ће бити од неке важности. Мене би у том случају знатно више забрињавало шта ће они учинити нама него ми њима!”

Један веома стари човек — најстарија особа коју је др Верли видела на Таласи — лагано се подиже у стражњем делу сале. Председник брзо написа нешто на једној цедуљи и пружи је др Верли. „Професор Дерек Винслејд — 115 — У.С.Т. науке — историчар.” Др Верли је неколико секунди збуњено гледала у скраћеницу У.С. а онда јој изненада сину да то означава „Уважени Старац”.

А и сасвим је типично, помисли она, да доајен ласанске науке буде историчар. Током свих њихових седам стотина година историје Три Острва су дала свега неколико оригиналних мислилаца.

Ова околност није, међутим, заслуживала критику. Ласанци су били принуђени да крену у изградњу инфраструктуре цивилизације од нуле; било је мало прилика или подстицаја за ма какво истраживање које не би имало непосредну практичну примену. А постојао је и један озбиљнији и тананији проблем: популација. У било ком тренутку и у било којој научној дисциплини на Таласи никада није било довољно прегалаца да се достигне „критична маса” — минимални број реактивних умова потребних да се са фундаменталним истраживањима крене у неко ново поље знања.

Само су у математици — баш као и у музици — постојали ретки изузеци од овог правила. Усамљени генији — један Раманујан или један Моцарт — могли су нићи ниоткуда и самотно пловити необичним морима мисли. Знаменити пример у овом смислу из ласанске науке био је Франсис Золтан (214–242); његово име је још штовано пет стотина година касније, али др Верли је имала извесне резерве чак и према његовом неоспорном умећу. Нико, како је њој изгледало, није уистину разумео његова открића на пољу хипертрансфинитних бројева; а још мање су та открића послужила као темељ за нова здања — што је представљало право мерило за све истинске револуционарне продоре. Још и сада, његова знаменита „Последња хипотеза” опирала се како потврђивању тако и порицању.

Подозревала је — премда је била довољно тактична да то не помене својим ласанским пријатељима — да је Золтанова трагична прерана смрт условила прекомерне размере његовог угледа, оптеретивши спомен на њега чежњивим надама о томе шта је све могло бити. Околност да је нестао приликом пливања покрај Северног Отрва надахнула је мноштво романтичних митова и теорија — разочараност у љубав, љубоморни такмаци, неспособност да пронађе критичне доказе, ужас пред самим хиперфинитима — али ништа од свега тога није имало никакво чињенично покриће. Но, све те претпоставке употпуњавале су популарну представу о највећем генију Таласе који је нестао у пуном напону интелектуалне снаге.

Шта је то стари професор говорио? Ох, увек постоји неко ко, током постављања питања, потегне неку потпуно небитну ствар или искористи прилику да изложи неку своју омиљену теорију. Дуготрајно искуство са сличним стварима учинило је др. Верли веома вештом у опхођењу са таквим интерполаторима и она је често успевала да измами смех на њихов рачун. Али према У.С. морала је да буде учтива, будући да се он налазио на властитој територији и био окружен колегама које су га поштовале.

„Професоре, овај, Виндсдејл” — „Винслејд”, прошапта председник журно, али она закључи да би свака исправка сада само погоршала ствари — „питање које сте поставили веома је добро, али би, заправо, требало да спада у оквире једне друге теме. О томе би се могао приредити чак низ излагања; но, чак и тако, једва да бисмо га поштено начели.

Али, ипак, задржимо се мало на вашој првој опасци. Та критика била нам је упућена већ више пута — али она напросто не стоји. Нипошто нисмо покушали да сачувамо „тајну”, како сте то ви казали, о квантном погону. Целокупна теорија смештена је у бродским архивама и укључена је у материјал који вам је пренесен.

Рекавши ово, никако не желим да будим лажне наде. Искрено говорећи, нема никога међу активним члановима посаде брода ко стварно разуме погон. Ми знамо како да га користимо — и то је све.

Постоје три научника у хибернацији који су стручњаци за погон. Ако би било потребно да их пробудимо пре но што стигнемо до Сегана Два, нашли бисмо се у озбиљној неприлици.

Људи су дословце губили памет покушавајући да замисле геометродинамичко устројство суперпростора и да разаберу зашто је васељена првобитно имала једанаест димензија, а не неки лепи број као што је десет или дванаест. Када сам пошла на курс из Основа погонистике инструктор ми је рекао: „Да си у стању да схватиш квантни погон уопште не би била овде — већ горе на Лагранжу Један, у Институту за више науке”. Дао ми је, при том, и једно корисно поређење које ми је помагало да поново заспим пошто би ме обузеле ноћне море изазване настојањима да схватим што тачно значи десет на минус тридесет три центиметра.

„Посада Магелана треба да зна једино шта погон ради”, рекао ми је инструктор. „Чланови посаде су као инжењери који раде у електродистрибуцији. Све док знају како да искључе струју, уопште не морају да буду упућени у то како се она ствара. Струја може настајати из нечег једноставног, као што је динамо на нафту, соларна плоча или турбина на воду. Сигурно је да би лако разумели начела на којима се све то темељи — али им то није неопходно да би свој посао ваљано обављали. Електрицитет, међутим, може потицати и из нечег сложенијег, као што је фисиони реактор, термонуклеарни фузор, муонски катализатор, Пенроузово чвориште или Хокинг-Шварцшилдово језгро — разумете на шта мислим? Негде у том низу они би нужно морали дићи руке од било каквог разумевања; али то их нимало не би омело да буду савршено добри инжењери, кадри да укључују и искључују електричну мрежу где год и кад год је то потребно.”

На исти начин, ми смо кадри да Магелана превеземо од Земље до Таласе — не знајући, заправо, шта тачно чинимо. Али једнога дана, можда кроз много столећа, поново ћемо бити у стању да станемо раме уз раме са генијима који су изумели квантни погон.

Ко зна? Можда ће то најпре вама успети. Можда се на Таласи роди неки нови Франсис Золтан. А можда ћете ви доћи да посетите нас.”

Она није стварно у то веровала. Али био је то леп начин да оконча излагање и да измами жесток пљесак.

22. КРАКАН

„Можемо то учинити без потешкоћа, разуме се”, рече капетан Беј замишљено. „Планирање је у основи завршено — како изгледа, проблем вибрирања код компресора је решен — а припрема терена обављена је пре рока. Нема никакве сумње да на то можемо одвојити људство и опрему — али да ли је посреди уистину добра замисао?” Он пређе погледом преко петорице виших официра окупљених око овалног стола у сали за конференције особља у Тера Нови; као на неки миг, сви се они окренуше према др Калдору, који само уздахну и немоћно рашири руке.

„Проблем, дакле, није само техничке природе. Саопштите ми све што треба да знам.”

„Ево како стоје ствари”, узе реч заменик капетана Малина. Расвета се пригуши и на плохи стола појавише се три острва, лебдећи на делић центиметра поврх ње попут неког предивног модела израђеног са мноштвом појединости. Али ово није био модел, јер када би се размере довољно повећале, могли би се видети Ласанци како иду за својим пословима.

„Мислим да Ласанци и даље зазиру од планине Кракан, премда је то у бити веома доброћудан вулкан који никада никога није убио! А он је и од кључне важности за међуострвски комуникациони систем. Врх се налази на висини од шест километара изнад нивоа мора — то је највиша тачка на планети, разуме се. Посреди је, дакле, идеално место за антенски парк; све међумесне везе иду преко њега, одакле се упућују ка два друга острва.”

„Одувек ми је изгледало помало чудновато”, примети Калдор благим гласом, „да ни после две хиљаде година још нисмо успели да пронађемо ништа боље од радио-таласа.”

„Догодило се тако да је васељена обдарена само једним електромагнетским спектром, др Калдоре, тако да нам нема друге до да га што боље искористимо. А Ласанци имају среће; будући да су чак и крајње тачке Северног и Јужног Острва удаљене само три стотине километара, планина Кракан их лако покрива. То их потпуно лишава потребе за комуникационим сателитима.

Једини проблем јесте приступачност — као и временске прилике. Према једном локалном вицу, на целој планети до промена времена долази једино на Кракану. Сваких неколико година неко мора да се попне на ту планину, да оправи неколико антена, замени нешто соларних ћелија и батерија — и разгрне поприлично снега. Никакав озбиљан проблем, али силан физички рад.”

„А то”, умеша се главна бродска лекарка Њутн, „Ласанци избегавају кад год је могуће. Додуше, не кривим их што енергију чувају за знатно важније ствари — као што су забаве и спортови.”

Могла је да дода „и вођење љубави”, али то је већ била осетљива тема код многих њених колега, тако да опаска можда не би била лепо дочекана.

„Зашто морају да се пењу на планину? Зашто напросто не одлете до врха? Па, имају летелице које окомито узлећу.”

„Да, али ваздух је горе разређен — а и оно мало што га има ретко је када мирно. После неколико озбиљних инцидената Ласанци су одлучили да ствари обављају на тежи начин.”

„Схватам”, рече Калдор замишљено. „Посреди је стари проблем неуплитања. Да ли бисмо тиме ослабили њихово самопоуздање? Само у безначајној мери, рекао бих. А ако не удовољимо једном тако скромном захтеву, могли бисмо изгубити стечене симпатије. Што не би било неумесно, узме ли се у обзир помоћ коју добијамо око ледаре.”

„И ја баш тако мислим. Има ли примедби? Врло добро. Господине Лоренсон, молим вас, побрините се за целу ствар. Употребите било који свемироплан, под условом да није потребан за операцију „Пахуљица”.”

Мозес Калдор одувек је волео планине; оне су га нагониле да се осећа ближим Богу чије је непостојање он и даље понекад држао за неправедно.

Са ивице великог гротла могао је да баци поглед доле у море лаве, која већ давно беше очврснула, мада су се из десетак пукотина у њој и даље подизали праменови дима. С друге стране кратера, далеко према западу, јасно су се могла разабрати оба велика острва која су попут тамних облака почивала на обзорју.

Силна студен и потреба да се о сваком даху води рачуна чинили су посебним сваки тренутак. Пре много времена наишао је на један израз у некој старој путописној или пустоловној књизи: „Ваздух попут вина”. Тада је пожелео да запита писца колико је он тог вина удахнуо у последње време; сада, међутим, фраза више није звучала тако ретко.

„Све је истоварено, Мозесе. Спремни смо за повратак.”

„Хвала, Лорене. Допало би ми се да те сачекам овде док не дођеш по остале вечерас, али можда је опасно задржати се толико дуго на овој висини.”

„Инжењери су, разуме се, понели боце са кисеоником.”

„Нисам само то имао на уму. Мој имењак се својевремено увалио у грдне неприлике на једној другој планини.”

„Извини — не разумем.”

„Није важно; било је то ионако веома, веома давно.”

Док се свемироплан подизао са руба кратера чланови радне групе весело им домахнуше. Пошто су сада све алатке и сва опрема били истоварени, посветили су се једном послу који је нужно претходио сваком ласанском пројекту. Почело је припремање чаја.

Док се полако дизао пут неба Лорен је помно водио рачуна о томе да избегне сложену масу антена, којих је било у практично свим замисливим облицима. Све су биле управљена према два острва која су се магловито разабирала на западу; уколико би прекинуо њихове многоструке снопове, небројени гигабити информација били би неповратно изгубљени и Ласанци би зажалили што су га уопште замолили да им помогне.

„Не идеш ка Тарни?”

„Само тренутак. Желим најпре да мало осмотрим планину. Ах — ево је!”

„Шта? Ох, схватам, Кракан!”

Позајмљени узвик био је двоструко прикладан. Испод њих тле је било расцепљено у дубок усек, широк око стотину метара. А на дну те клисуре лежао је сам Пакао.

Огњеви из срца тог младог света још су пламтели овде, тик испод површине. Сјајна река жутог, прошарана ту и тамо гримизним, тромо се кретала ка мору. Како могу бити сигурни, запита се Калдор, да се вулкан одиста угасио, а не само закратко примирио?

Али река лаве није била њихов циљ. Нешто даље од ње лежао је један мали кратер, пречника око један километар, на чијој су ивици почивали остаци једног срушеног торња. Приближивши се, могли су да разаберу да је некада било три таква торња на правилним размацима око гротла, али од друга два остали су само темељи.

Дно кратера било је прекривено масом преплетених каблова и металних плоча, очигледно остацима великог радиорефлектора који је ту својевремено висио. У његовом средишту налазили су се остаци пријемно-емисионе опреме, делимично потонули у мало језеро настало у честим олујним кишама које су засипале планину.

Кружили су у тишини око остатака последње везе са Земљом, не желећи да један другога ометају у размишљању. Коначно, огласи се Лорен.

„У јадном је стању — али не би било тешко оправити је. Сеган Два налази се само двадесет степени северно — ближе полутару него што је била Земља. Тамо би било још лакше управити сноп офесетном антеном.”

„Изврсна идеја. Када завршимо са изградњом нашег штитника, могли бисмо им помоћи у томе. Неће им, додуше, бити потребна нека нарочита помоћ, будући да нема разлога за журбу. Уосталом, протећи ће скоро четири столећа пре но што поново буду чули глас од нас — чак и ако почнемо да им емитујемо истог часа кад стигнемо.”

Лорен заврши са снимањем призора и поче да слеће низ обронак планине пре но што ће се запутити ка Јужном Острву. Једва да се био спустио хиљаду метара, када Калдор упита збуњеним гласом:

„Какав је оно дим тамо ка североистоку? Као да је неки сигнал.”

На пола пута до обзорја један танак, бео стуб дима дизао се спрам ведре плавети таласанског неба. Тамо га сасвим сигурно није било пре неколико минута.

„Хајде да погледамо. Можда је нека барка у невољи.”

„Знаш ли на шта ме је ово подсетило?” упита Калдор.

Лорен узврати слегањем раменима.

„На кита који избацује млаз воде. Када изроне да би удахнули, велики цетацеани обично шикну увис стуб водене паре. Веома је налик овоме.”

„Постоје две слабе тачке у твојој занимљивој теорији”, прогунђа Лорен.”Овај стуб је сада висок најмање један километар. Био би то поприличан кит!”

„Слажем се. Осим тога, млазеви китова трају само неколико секунди — док је ово непрекидно. А шта је са другом примедбом?”

„Ако је судити по карти, уопште се не налази на отвореној води. Толико што се тиче претпоставке о барки.”

„Али, то је смешно… Таласа је потпуно прекривена океаном… ох, схватам. Велика Источна Прерија. Да, тамо јој је ивица. Готово би се помислило да је то доле копно.”

У сусрет им је брзо хитао плутајући континент морске вегетације који је прекривао највећи део таласанског океана и производио дословце целокупан кисеоник у атмосфери планете. Била је то једна непрекидна плоха јарког — готово вирулентног зеленила, која је изгледала довољно чврста за ходање по њој. На њену праву природу указивало је једино потпуно одсуство брда или било какве друге промене основног нивоа.

Али на једном подручју, промера око један километар, плутајућа прерија није била ни равна ни непрекидна. Нешто је кључало испод површине, избацујући велике облаке паре прошаране повременим масама преплетеног корова.

„Требало је да се сетим”, узвикну Калдор. „Краканово дете.”

„Разуме се”, узврати Лорен. „Ово је први пут да је активан од нашег доласка. Тако, значи, настају друга острва.”

„Да, стуб вулканског дима постојано се креће ка истоку. Можда ће кроз коју хиљаду година Ласанци имати читав архипелаг.”

Кружили су још неколико минута, а онда се запутише натраг ка Источном острву. За многе посматраче подморски вулкан који се упире да би се родио представљао би призор који испуњава страхопоштовањем.

Али не и за људе који су били очевици разарања целог једног сунчевог система.

23. ДАН ЛЕДА

Председникова јахта, алиас Међуострвски ферибот број један, сасвим сигурно није изгледала тако удешена ни у једном претходном раздобљу своје три столећа дуге каријере. Не само што је била украшена заставицама, него је добила и нову оплату беле боје. На жалост, пре но што је посао приведен крају понестало је или боје или радног полета, тако да је сада капетан морао да води рачуна о томе да уз обалу пристаје само десним боком брода.

Председник Фарадин такође је био церемонијално одевен у китњасто рухо (које је скројила госпођа председниковица), у коме је изгледао као својеврсна мешавина римског цара и каквог раног астронаута. У том костиму очигледно му није било удобно; капетану Сирдару било је мило што се његова униформа састојала само од обичних, белих, кратких панталона, кошуље са широком крагном, еполета и ширитима оперважене капе, у чему се осећао сасвим нормално — премда се тешко могао присетити када ју је последњи пут носио.

Иако је председник испољавао склоност да се споплете о тогу, званична тура прошла је веома добро, а и предиван модел постројења за залеђивање на броду радио је савршено. Производио је неограничене количине хексагоналних ледених плочица које су биле управо прикладне величине да стану у посуду за справљање хладних напитака. Али посетиоцима се тешко могло замерити што нису успели да докуче прикладност назива „Пахуљица”; уосталом, тек су ретки Таласанци имали прилике да виде снег.

А сада је модел био остављен да би се пошло у разгледање праве ствари, која се простирала на виље хектара тарнанске обале. Било је потребно извесно време да би се председник и његова пратња, као и капетан Беј и његови официри, односно сви остали гости, пребацили са јахте на обалу. Сада, при последњој дневној светлости, сви су, с пуно пољтовања, стајали око хексагоналног блока леда, који је у пречнику имао двадесет метара, док му је дебљина износила два метра. То не само што је била највећа маса смрзнуте воде коју је ико икада видео — него вероватно и највећа на планети. Лед је ретко долазио у прилику да настане чак и на половима. Без великих континената који би осујетили кружење, хитре струје из полутарних подручја брзо су отапале сваки ледени заметак.

„Али зашто је баш овог облика?” упита председник.

Заменик капетана Малина уздахну; био је уверен да је ово било објашњено већ више пута.

„Посреди је стари проблем прекривања неке површине истоветним деловима”, започе он стрпљиво. „На располагању вам стоје само три могућности — квадрати, троуглови и хексагони. У нашем случају хекс је нешто погоднији од преостала два и њиме је лакше руковати. Ови блокови — којих ће бити преко две стотине, при чему сваки тежи шест стотина тона — биће тако међусобно уклопљени да образују штитник. Посреди ће бити својеврстан сендвич од три слоја. Како будемо убрзавали, блокови ће се стопити и образоваће јединствен велики диск. Односно, тачније говорећи, затупасту купу.”

„Дали сте ми једну идеју.” Председник одједном постаде живљи него цело претходно поподне. „Још никада нисмо имали скијање на леду на Таласи. Био је то диван спорт, а постојала је и игра звана хокеј на леду, премда нисам сигуран да би баљ и њу требало обновити, ако је бар судити према видео-снимцима које сам гледао. Али, било би дивно ако бисте могли да нам направите клизалиљте за наредну олимпијаду. Да ли би то било могуће?”

„Мораћу да размислим мало о томе”, узврати прилично слабим гласом заменик капетана Малина. „Идеја је веома занимљива. Било би добро да ме известите о томе колико би вам леда било потребно.”

„Са задовољством. А то би био и диван начин коришћења ледаре пошто обави свој главни посао.”

Изненадна експлозија поштеде Малину обавезе да одговори. Управо је почео ватромет, и наредних двадесет минута небо изнад острва расцветавало се полихроматским ужареностима.

Ласанци су волели ватромет и настојали да га приреде у свакој прилици. Представа је била обогаћена ласерским арабескама — које су деловале још спектакуларније и биле знатно безбедније, али им је недостајао мирис барута који је употпуњавао магичност призора.

Пошто су биле окончане све светковине и угледне званице отишле на брод, заменик капетана Малина рече замишљено: „Председник је пун изненађења, иако једносмерно мисли. Већ ми је мука од тих његових вражјих олимпијских игара — али идеја о клизалишту одиста је изврсна и требало би да нам обезбеди много добре воље.”

„Ја сам, међутим, добио опкладу”, убаци се први официр Лоренсон.

„Какву опкладу?”, упита капетан Беј.

Малина се насмеја.

„Никада не бих у то поверовао. Ласанци понекад као да уопште нису радознали — све узимају здраво за готово. Премда претпостављам да би требало да будемо поласкани толиким поверењем које имају у наше технолошко умеће. Можда чак мисле да имамо и антигравитацију!

„Лорен је дошао на идеју да то изоставим из уводног излагања — и био је у праву. Председнику Фарадину уопште није пало на ум да запита оно што би било моје прво питање — на који начин ми то намеравамо да подигнемо сто педесет хиљада тона леда до Магелана.”

24. АРХИВА

Мозес Калдор волео је да буде сам, онолико колико је себи то могао да допусти, у катедралском спокоју места Првог Спуштања. Ту се поново осећао као млади студент, окружен свеколиком уметношћу и знањем човечанства. Ово искуство испуњавало га је истовремено и раздраганошћу и потиштеношћу; под прстима му је почивала читава једна васељена, али онај њен делић који је морао да истражује током целог свог живота био је тако занемарљив да га је због тога понекад готово обузимао очај. Наликовао је себи на каквог гладног човека доведеног на банкет чији су се препуни столови пружали у недоглед: гозба је била тако огромна да је потпуно гасила апетит.

Па ипак, цела та ризница мудрости и културе представљала је само мајушан део укупног наслеђа човечанства. Велики део онога што је Мозес Калдор знао и волео ту је недостајало — не случајно, био је свестан тога, већ хотимичним избором.

Пре хиљаду година генијални људи добре воље латили су се посла да поново напишу историју и у ту сврху прочешљали су библиотеке Земље, одлучујући о томе шта треба да буде спасено а шта препуштено пламену. Критеријум избора био је једноставан, премда га је често било веома тешко применити. Неко књижевно дело, неки докуменат о прошлости био би унет у меморије сејачких бродова само ако би доприносио опстанку и друштвеној постојаности нових светова.

Задатак је, разуме се, био и немогућ и пун емоционалних стресова. Са сузама у очима одбори за избор избацили су Веду, Библију, Трипитаку, Коран, као и ону огромну литературу која се на њима темељила. Упркос свеколикој раскоши, лепоти и мудрости коју су ова дела садржавала, није се смело допустити да она окуже девичанске планете древним отровима религијске мржње, веровања у натприродно и побожног мрмљања, чиме су се небројене милијарде мушкараца и жена својевремено тешиле, не хајући уопште што при том сакате властити ум.

У великој чистки нестала су дословце и сва дела изврсних романописаца, песника и драмописаца, која би у сваком случају остала неразумљива без свог филозофског и културног залеђа. Хомер, Шекспир, Милтон, Толстој, Мелвил, Пруст — последњи велики списатељи пре но што је електронска револуција потиснула штампану страну — све што је од њих остало било је неколико стотина хиљада брижљиво одабраних страна. Било је искључено све што се односило на рат, злочин, насиље и разорне страсти. Ако новосаздани — и, бар се тако надало, побољшани — наследници хомо сапиенса буду ово поново открили, они би, несумњиво, реаговали тако што би створили властиту књижевност. Није било потребе давати им преране подстицаје.

Боље су прошле музика — са изузетком опере — и визуелне уметности. Но, сам обим овог материјала био је тако огроман да је одбир напросто био нужан, премда је понекад испадао произвољан. Будућа поколења на мноштву светова биће у недоумици око Моцартових првих тридесет осам симфонија, о Бетовеновој седмој и четвртој, као и о празнини између друге и седме Сибелијусове.

Мозес Калдор био је дубоко свестан своје одговорности, али и неподобности — било чије неподобности, заправо, ма колико дотични човек био надарен — за хватање укоштац са задатком који је стајао пред њим. Горе на Магелану, безбедно ускладиштено у џиновским банкама меморије, налазило се много онога што житељи Таласе никада нису упознали, а свакако и пуно тога што би без оклевања прихватили и препустили се уживању у томе чак ако га не би потпуно разумели. Изврсна нова верзија Одисеје из двадесет петог столећа, ратна класика која је оживљавала муке и патње после пола миленијума мира, велике Шекспирове трагедије у Фајнеберговом чудесном лингва-преводу, Ли Чаов Рат и мир — били би потребни сати и дани само да се наведу све могућности.

Понекад, док је седео у библиотеци комплекса Првог Спуштања, Калдор је долазио у искушење да узме на себе улогу Бога са овим прилично срећним и нипошто безазленим људима. Он би поредио спискове из локалних меморијских банки са онима на броду, уочавајући оно што је изостављено или сажето. Иако се већ у начелу није слагао ни са каквим обликом цензуре, често је морао да призна мудрост брисања — бар што се тиче оних дана када је колонија основана. Али сада, када је већ почивала на чврстим темељима, можда не би било згорег увести мало поремећаја или убризгати ињекцију креативности…

Повремено су га узнемиравали позиви са брода или скупине младих Ласанаца које су у пратњи водича долазиле на место почетка своје историје. Ови прекиди му нису сметали, а постојао је један који му је нарочито био пријатан.

Готово сваког послеподнева, осим онда када би је у томе спречили наводно хитни послови у Тарни, Мириса би дојахала уз брдо на свом паломину, Бобију. Посетиоци су доживели велико изненађење када су видели коње на Таласи, будући да им се таква прилика није указала на Земљи. Али Ласанци су волели животиње и поново су саздали многе из огромних архива генетског материјала које су наследили. Понекад су оне биле сасвим бескорисне — па су чак представљале и сметњу, попут несташних малих веверица-мајмуна који су непрекидно односили ситне предмете из тарнанских домаћинстава.

Мириса би неизоставно донела неку посластицу — обично воће или неки од мноштва локалних сирева — што је Калдор прихватао са захвалношћу. Али још му је драже било друштво; ко би поверовао да се човек који се обраћао множини од пет милиона људи — што је премашивало половину припадника његовог поколења — сада задовољавао да пред собом има само једног слушаоца…

„Околност да потичеш из старе породице библиотекара”, рече Мозес Калдор, „нагони те да размишљаш само у мегабајтима. Али, смем ли те подсетити да реч „библиотека” потиче од речи књига. Имате ли књига на Таласи?”

„Разуме се да их имамо”, одврати помало с висине Мириса; још није успевала да разабере када се Калдор шали. „На милионе… па, добро, на хиљаде. Постоји један човек на Северном Острву који их штампа око десет годишње у тиражима од неколико стотина примерака. Дивне су — и веома скупе. Све се користе као поклони у нарочитим приликама. И ја сам добила једну за двадесет први рођендан — Алису у земљи чуда.”

„Волео бих да ми једном покажеш. И ја сам одувек волео књиге и имам их готово стотину на броду. Можда, стога, кад год чујем некога да говори у бајтима, ја то у себи одмах поделим са милион и одмах добијем књиге… један гигабајт, наиме, раван је хиљаду књига и тако даље. То је једини начин на који могу да схватим о чему је, заправо, реч када људи говоре о банкама података и трансферу информација. Добро, а колико је велика твоја бибилиотека?”

Не скидајући поглед са Калдора, Мириса поче да пребира прстима по тастатури своје конзоле.

„То је још једна ствар коју никада нисам био кадар да научим”, признаде он задивљено. „Неко је једном рекао да се после двадесет првог столећа људска раса поделила у две врсте — на Вербале и Дигитале. У стању сам да се користим тастатуром када ми нема друге, разуме се — али више волим да разговарам са својим електронским колегама.”

„Према подацима од пре једног часа”, упаде Мириса, „шест стотина четрдесет пет терабајта.”

„Хм — готово милијарду книга. А колики је био првобитни обим библиотеке?”

„То могу да ти кажем и без провере. Шест стотина четрдесет.”

„Значи, за седам стотина година…”

„Да, да — успели смо да произведемо само неколико милиона књига.”

„Не критикујем вас; уосталом, квалитет је знатно важнији од квантитета. Волео бих да ми покажеш оно што сматраш за најбоља дела ласанске књижевности — као и музике. Проблем са којим ми морамо да се суочимо јесте шта да вам дамо. У банци са општим приступом на Магелану смештено је преко хиљаду мегакњига. Схваташ ли шта то, заправо, значи?”

„Ако потврдно одговорим, то би те спречило да ми сам кажеш. А тако окрутна нисам.”

„Хвала ти, драга. Озбиљно говорећи, посреди је ужасан проблем који ме прогања већ годинама. Понекад ми се чини да Земља уопште није прерано била уништена; људска раса је подлегла под теретом информација који је сама себи натоварила.

Крајем другог миленијума Земља је производила само — само! — еквивалент од милион књига годишње. Овде имам на уму искључиво информације за које се сматрало да су од неке трајније вредности, тако да су ускладиштене на неодређени рок.

Крајем трећег миленијума ова бројка је најмање стоструко увећана. Од часа када је изумљено писмо па до краја Земље процењено је да је написано десет хиљада милиона књига. Као што сам ти рекао, на броду имамо око десет одсто тог обима.

Ако бисмо сада све изручили на вас, чак и под претпоставком да имате где све то да ускладиштите, нашли бисте се потпуно затрпани. Не би посреди био никакав чин предусретљивости са наше стране — тиме би само био потпуно осујећен ваш културни и научни развитак. А и највећи део материјала напросто вам не би ништа значио; била би вам потребна столећа да разаберете жито од кукоља…”

Чудно, помисли Калдор, да ми та аналогија није раније пала на памет. Посреди је управо она опасност на коју су се противници СЕТИ-ја стално позивали. Ми, додуше, никада нисмо ступили у везу са неком ванземаљском интелигенцијом, нити смо такву открили, али Ласанцима је то пошло за руком — а ванземаљци смо ми…

Па ипак, упркос потпуно другачијем пореклу, он и Мириса имали су много заједничког. Њена радозналост и интелигенција представљале су особине које је требало подстицати; чак ни међу осталим члановима посаде није било никога са ким је могао да води овако подстицајне разговоре. Понекад би се Калдор нашао на таквој муци када је требало одговорити на њена питања да је једини излаз налазио у противнападу.

„Изненађује ме”, рече јој једном, пошто га је подвргла темељитом испитивању о соларној политици, „што још ниси преузела посао од оца и потпуно му се посветила. То би за тебе било идеално.”

„Долазила сам у такво искушење. Али, он је провео цео живот у одговарању на питања других људи и у сакупљању документације за бирократе на Северном Острву. Никада није имао времена да нешто уради за своју душу.”

„А ти?”

„Ја волим да сакупљам чињенице, али волим и да видим како се оне користе. Зато су ме наименовали за заменика управника Тарнанског пројекта развоја.”

„За који се бојим да је био мало саботиран нашим операцијама. Или ми је бар тако казао управник када сам га срео приликом изласка из канцеларије градоначелнице.”

„Знаш да Брант није мислио озбиљно. Посреди је дугорочни план, чији су завршни рокови само приближно одређени. Ако овде буде изграђена олимпијска ледена дворана, онда ће пројекат можда морати да буде измењен — на боље, како верује већина нас. Разуме се, Северци желе да је они добију — сматрају да нам је место Првог Спуштања сасвим довољно.”

Калдор се закикота; знао је све о такмаштву између два острва, које траје већ поколењима.

„Па зар није? Нарочито сада када имате нас као додатну атракцију. Не смете бити похлепни.”

Упознали су — и заволели — једно друго тако добро да су се подједнако непристрасно могли шалити на рачун и Магалена и Таласе. А између њих више није било ни тајни; могли су искрено да разговарају о Лорену и Бранту — и Мозес Калдор најзад одлучи да проговори и о Земљи.

„…Ох, сасвим сам изгубио рачун о мојим разним занимањима, Мириса — уосталом, највећи број њих ионако није био нимало важан. Посао којим сам се најдуже бавио била је професура на политичким наукама у Кембриџу, на Марсу. А можеш мислити до какве је пометње то доводило, зато што је постојао један старији универзитет, такође у месту званом Кембриџ, али у Масачусетсу — као и један још старији Кембриџ, у Енглеској.

Али, како се крај приближавао, Евелин и ја смо се све више посвећивали непосредним социјалним проблемима и планирању завршног Егзодуса. Изгледа да сам имао извесну — па, овај, говорничку надареност — те сам тако могао да помогнем људима да се суоче са будућношћу која их је чекала.

Но, никада нисмо стварно поверовали да ће Крај бити још за нашег века — а и ко је могао! Да ми је неко икада рекао да ћу напустити Земљу и све што сам волео…”

Плима осећања преплави му лице и Мириса остаде да у благонаклоној тишини сачека да се он прибере. Постојало је толико питања које је желела да постави да је на одговарање на њих могао бити утрошен цео један људски век; а њој је на располагању стајала само једна година пре но што се Магелан поново запути ка звездама.

„Када су ми казали да сам потребан, употребио сам све своје филозофско и говорничко умеће да им докажем да нису у праву. Био сам престар; све знање којим сам располагао било је ускладиштено у меморијским банкама; други људи би боље умели да обаве тај посао… навео сам све сем правог разлога.

На крају, Евелин је донела одлуку уместо мене; истина је, Мириса, да су жене у неким погледима знатно јаче од мушкараца — али, зашто ја то теби причам?

„Потребан си им”, гласила је њена последња порука. „Провели смо четрдесет година заједно сада је преостало још само месец дана. Нека те моја љубав прати. Немој покушавати да ме нађеш.”

Никада нећу сазнати да ли је видела крај Земље као и ја — када смо напуштали Сунчев систем.”

25. ШКОРП

Видео је обнаженог Бранта већ раније, када су били на оној незаборавној вожњи барком, али све до сада није схватио како је овај млађи мушкарац изузетно развијен. Иако је Лорен одувек помно водио рачуна о свом телу, од како је кренуо са Земље имао је мало прилике за спорт и вежбања. Брант се, међутим, по свој прилици бавио неким замашним физичким напрезањем свакога дана у свом животу — што се и видело. Лорен не би имао никакве изгледе против њега, осим ако не би применио неку од угледних ратничких вештина старе Земље — које су му, међутим, биле потпуно стране.

Цела ствар била је потпуно смешна. Унаоколо су стајале његове колеге официри и глупаво се цериле. Био је ту и капетан Беј, који је држао штоперицу. Била је присутна и Мириса, чији се израз лица могао описати једино као самодопадљив.

„…два… један… нула… САД!” узвикну капетан. Брант јурну као кобра која је кренула у напад. Лорен покуша да избегне налет, али са ужасом откри да нема контролу над властитим телом. Време наједном као да је успорило… Ноге су му постале оловне и одбијале да га слушају… Запретила му је грозна опасност да изгуби не само Мирису него и саму мушкост…

У том тренутку се, на сву срећу, пробудио, али сан је наставио да га мучи. Извори су му били очигледни, али због тога није постао ништа мање непријатан. Питао се да ли би требало да га исприча Мириси.

О томе свакако није могао да разговара са Брантом, који се и даље опходио према њему савршено пријатељски, али и у чијем је друштву сада почињао да се осећа нелагодно. Данас му је, међутим, оно било и те како пријатно; ако се покаже да је у праву, онда ће се обојица наћи пред нечим што је знатно веће од њихових приватних афера.

Једва је чекао да види Брантову реакцију када се овај суочи са неочекиваним посетиоцем који је стигао током ноћи.

Бетонски канал који је доводио морску воду у постројење за замрзавање био је дугачак стотину метара и окончавао се кружним базеном у коме се налазило управо онолико воде колико је било потребно за једну пахуљу. Будући да је чисти лед представљао недовољно чврст градивни материјал, било је неопходно ојачати га, а дугачке траке морске траве из Велике Источне Прерије сачињавале су јефтину и прикладну арматуру. Замрзнути блок добио је надимак ледобетон, за који се могло јемчити да неће отећи попут глечера током недеља и месеци Магелановог убрзања.

„Ево га.” Лорен је стајао са Брантом Фалконером уз ивицу базена, гледајући кроз један процеп у сплетеном сплаву морског растиња. Створење које је јело морску траву било је саздано према истом узору као и земаљски јастог — али су му размере биле двоструко веће од човекових.

„Јеси ли икада видео нешто слично овоме?”

„Нисам”, узврати жустро Брант, „и нимало ми није жао због тога. Какво чудовиште! Како сте га ухватили?”

„Нисмо га ми ухватили. Сам је допливао — или допузао — из мора, кроз канал. Онда је пронашао морску траву и закључио да је добио бесплатни ручак.”

„Никаво чудо што има оваква клешта; стабљике морске траве веома су чврсте.”

„Срећа што је биљождер.”

„Нисам сигуран да би ми се баш допало да то ставим на пробу.”

„Надао сам се да би нам нешто више могао рећи о њему.”

„Не познајемо ни стоти део створења из ласанских мора. Једнога дана саградићемо некакву истраживачку подморницу и заронићемо у дубину. Постоји, међутим, мноштво других ствари које имају предност, а за ово још и није заинтересовано превише људи.”

Ускоро ће бити, помисли смркнуто Лорен. Да видимо колико ће Бранту бити потребно времена да сам примети ствар…

„Официр за науку Верли мало је пребирала по архиви. Казала ми је да је постојало нешто веома слично овоме на Земљи пре више милиона година. Палеонтолози су му наденули згодно име — морски шкорпион. Ти древни океани мора да су били узбудљива места.”

„Кумар лудује за тим да крене у лов управо на нешто овакво”, одврати Брант. „Шта ћете сада са њим.”

„Проучићемо га, а онда ћемо га пустити.”

„Видим да сте га већ везали.”

Брант је, дакле, приметио, помисли Лорен. Па, утолико боље.

„Не — нисмо. Погледај мало пажљивије.”

На Брантовом лицу појави се израз збуњености када клекну поред танка. Џиновски шкорпион уопште не обрати пажњу на њега, наставивши да својим снажним клештима откида стабљике морског корова.

Једна од тих клешта нису била сасвим онаква каквим их је природа саздала. По средини десног крака стајало је неколико намотаја жице, сличних каквој грубој наруквици.

Брант одмах препознаде жицу. Доња вилица му се опусти и он за тренутак остаде без речи.

„Био сам, дакле, у праву”, добаци му Лоренсон. „Сада знаш шта се догодило са твојим замкама за рибе. Мислим да ће најбоље бити да поново поразговарамо са др Верли — а да и не помињем ваше научнике.”

„Ја сам астроном”, успротиви се Ен Верли из своје кабине на Магелану. „Оно што је вама потребно јесте комбинација зоолога, палеонтолога и етолога — да и не помињемо неколико других дисциплина. Али учинила сам најбоље што сам могла да поставим један истраживачки програм и резултат ћете наћи похрањен у банци два у фајлу ШКОРП. Све што вам је сада потребно јесте да га подвргнете истраживању — у чему вам желимо пуно среће.”

Иако је покушала да умањи свој труд, др Верли је на свој уобичајено делотворан начин прекопала готово безгранична складишта знања у главним меморијским банкама брода. И устројство је почело да се помаља; у међуврмену, узрочник све те гужве и даље је спокојно брстио морску траву у свом танку, уопште не хајући за непрекидни прилив посетилаца који су долазили да га изучавају или напросто да блену у њега.

Упркос грозном изгледу — клешта су му била дугачка готово пола метра и стицао се утисак да би могла човеку да одсеку главу једним потезом — створење је деловало потпуно неагресивно. Уопште није покушавало да побегне, можда зато што је наишло на обилан извор хране. Штавише, била је опште прихваћена претпоставка да га је овамо привукао некакав танани хемијски мамац из морске траве.

Ако је и умео да плива, уопште није испољавао склоност према томе, већ се задовољавао тиме да гамиже на својих шест здепастих ногу. Његово тело, дугачко четири метра, било је опточено егзоскелетом јарких боја, сазданим тако да му обезбеди изненађујуће добру гипкост.

Његово друго нарочито својство била је ресица малих пипака која је окруживала кљунолика уста. Пипци су упадљиво — штавише, нелагодно — подсећали на здепасте људске прсте и изгледали су подједнако вешти. Иако им је прихватање хране вероватно било главни задатак, били су очигледно кадри и за знатно више; деловало је уистину изузетно посматрати како их шкорп складно користи у комбинацији са клештима.

Његова два пара очију — један велики и, како је изгледало, намењен за пригушену светлост, будући да је преко дана остајао затворен — сигурно су му омогућавала да изврсно види. Све у свему, створење је било изврсно опремљено за осматрање и манипулацију средине — што су први услови за појаву интелигенције.

Но, нико не би наслутио интелигенцију код једног таквог бизарног створа да није било сврховито обавијене жице око његових десних клешта. То, међутим, није ништа доказивало. Као што је архива показивала, било је животиња на Земљи које су сакупљале туђе предмете — често човекове — и користиле их на потпуно неочекиване начине.

Да ствар није била потпуно документована, нико не би поверовао у манију сакупљања сјајних и шарених предмета, па чак и њиховим размештањем на готово уметнички начин, која се јављала код аустралијске сатенске будоарке или код северноамеричког пацова. Земља је била пуна таквих тајанствености, које сада више неће бити одгонетнуте. Можда је таласански шкорп био само настављач те безумне традиције, из разлога који су подједнако били неодгонетнути.

Постављено је неколико теорија. Најпопуларнија — зато што је најмање уводила у игру шкорпову менталност — била је да је жичана наруквица напросто украс. Да би се она наместила била је потребна извесна умешност — и прилично се расправљало око тога да ли је створење то могло учинити без ичије помоћи.

Иза такве помоћи могао је, разуме се, стајати само неки човек. Можда је шкорп био одбегли мезимац неког ексцентричног научника, али то је изгледало сасвим невероватно. Будући да су се на Таласи сви међусобно познавали, таква тајна не би могла дуго остати скривена.

Постојала је још једна теорија, најнатегнутија од свих — али зато и најизазовнија.

Можда је наруквица представљала знамење чина.

26. ПОДИЗАЊЕ ПАХУЉИЦЕ

Био је то посао који је захтевао велику умешност, али је имао и дуга раздобља досађивања, што је поручнику Овену Флечеру пружало обиље времена за размишљање. Заправо, превише времена.

Он је био пецарош који је вадио улов тежак шест стотина тона, намотавајући на чекрк најлон готово непојамне снаге. Једном дневно, самонаводна сонда за хватање стала би да понире према Таласи, одмотавајући за собом кабл који се спуштао сложеном кривом дугачком тридесет хиљада километара. Сонда би се аутоматски спустила до товара који је чекао и пошто би све провере биле извршене отпочело би извлачење.

Критични тренуци били би приликом подизања са тла, када се пахуљица одвајала од постројења за замрзавање, и приликом приближавања Магелану, када је огроман ледени хексагон ваљало довести у стање мировања на само километар од брода. Подизање је почињало у поноћ, а од Тарне до стационарне орбите на којој се налазио Магелан трајало је само нешто мање од шест сати.

Уколико би приликом сусрета и спајања Магелан био са дневне стране планете, најважнија ствар је била држати пахуљицу у сенци, како снажни зраци таласанског сунца не би испарили у свемир овај драгоцен товар. Када би се једном нашао у безбедности иза великог штитника од зрачења, хватаљке роботских телеоператера уклониле би изолирајућу фолију која је штитила лед током успињања ка орбити.

Потом је ваљало одвојити постоље за подизање и вратити га натраг за нови товар. Понекад би се велика метална плоча, слична каквом хексагоналном поклопцу за тигањ што га је начинио неки ексцентрични кувар, залепила за лед, тако да је било потребно прибећи благом и пажљиво одмереном загревању да би се она одвојила.

Коначно, геометријски савршен ледени блок почивао би непомично на стотину метара од Магелана и тада би почињао онај стварно пипав део. Комбинација шест стотина тона масе и нулте силе теже потпуно је излазила изван распона људских инстинктивних реакција; једино су компјутери могли одредити који су потисци потребни, у ком правцу, у којим тренуцима — да би се вештачки ледени брег поставио на одговарајуће место. Увек је, међутим, постојала могућност да искрсне нека ванредна ситуација или неки неочекивани проблем који би надмашивали могућности чак и најинтелигентнијих робота; иако Флечер још ниједном није морао да интервенише, био је спреман ако се таква неопходност појави.

Помажем да се изгради, рече он у себи, џиновско ледено саће. Први слој саћа сада је био готово завршен, а онда је требало начинити још два. Уколико не дође ни до каквих незгода штитник ће бити готов кроз сто педесет дана. Биће испробан при ниском убрзању, како би се установило да ли су сви блокови прописно стопљени; а онда ће се Магелан отиснути на завршну деоницу свог путовања ка звездама.

Флечер је и даље савесно обављао свој посао — али само умом, не и срцем. Оно је већ било изгубљено на Таласи.

Био је рођен на Марсу и на овом свету налазило се све што је недостајало његовој голој планети. Видео је како се сав труд много поколења његових предака растаче у пламену; зашто почети поново кроз неколико столећа на једном другом свету — када је Рај већ био овде?

А, разуме се, доле, на Јужном Острву чекала га је и једна девојка…

Готово је донео одлуку да када куцне час напусти брод. Терани могу наставити без њега, како би траћили снагу и умеће — сломивши при том вероватно своја срца и тела — о тврдоглаво стење Сегана Два. Желео им је сваку срећу; када буде извршио своју дужност, његов дом биће овде.

Тридесет хиљада километара испод Брант Фалконер такође је донео једну кључну одлуку.

„Идем на Северно Острво.”

Мириса је лежала у тишини: а онда, после паузе која је Бранту изгледала веома дуга, она упита: „Зашто?” У њеном гласу није било изненађења, нити жаљења; толико се тога, помисли он, променило.

Али пре но што је стигао да одговори, она додаде: „Овде ти се не допада.”

„Можда је тамо боље — бар у односу на ово сада. Ово више није мој дом.”

„Ово че увек бити твој дом.”

„Не док је Магелан на орбити.”

Мириса пружи руку у тами ка странцу покрај себе. Бар се није одмакао.

„Бранте”, рече она, „све ово уопште није било срачунато. Ни са моје, а сигурна сам ни са Лоренове стране.”

„То много не мења на ствари, зар не? Искрено говорећи, није ми јасно шта видиш у њему.”

Мириса се готово осмехну. Колико је само мушкараца, запита се она, казало то исто женама током људске историје? А и колико је жена казало: „Шта видиш у њој?”

Ништа се није могло одговорити, разуме се; сваки покушај само би отежао ствари. Али понекад је покушала, властитог задовољства ради, да разабере шта је то што је везало њу и Лорена још од првог тренутка када су се видели.

Најважнија је била тајанствена хемија љубави, са оне стране свих рационалних анализа, необјашњива било коме ко није делио сличну опсену. Али постојали су и други елементи који су се јасно могли разлучити и објаснити на логички начин. Било је корисно установити шта су они; једнога дана (и то врло брзо!) тако стечена мудрост помоћи ће јој да се суочи са тренутком растанка.

Најпре је ту био трагични сјај који је оптакао све Теранце; она није потцењивала значај тога, али ово својство било је заједничко и свим Лореновим друговима. Али шта је то он имао што је било тако посебно и што она није могла наћи у Бранту?

Као љубавници, они се нису битније разликовали; можда је Лорен био маштовитији, а Брант страснији — али није ли постао мало површан последњих неколико недеља? Она би била савршено срећна са обојицом. Не, није била ствар у томе…

Можда је трагала за неким својством које уопште није постојало. Није био у питању један појединачни елеменат, већ цела лепеза особина. Њени инстинкти, испод нивоа свести, сабрали су резултат; и Лорен је изишао са неколико поена испред Бранта. Све је, заправо, било тако једноставно.

Но, постојало је свакако једно својство у коме је Лорен далеко надмашао Бранта. Одликовао се предузимљивошћу, амбциозношћу — управо оним особинама које су биле тако ретке на Таласи. Нема сумње да је управо због ових својстава и изабран; она ће му и те како бити потребна у потоњим столећима.

Брант уопште није имао амбиција, премда му предузимљивост није недостајала; његов још незавршен пројекат замки за рибе био је доказ тога. Све што је тражио од света било је да му пружи занимљиве машине којима би се он потом играо до миле воље. Мириси се понекад чинило да и њу укључује у ту категорију.

Насупрот томе, Лорен је припадао традицији великих истраживача и пустолова. Он је доприносио стварању историје, а није се само покоравао њеним императивима. Па ипак, могао је да буде — не онолико колико би она то желела, али све чешће и чешће — топао и човечан. Док је замрзавао мора Таласе, његово срце почело је да се отапа.

„Шта ћеш радити на Северном Острву?” прошапта Мириса. Његову одлуку обоје су већ прећутно прихватили.

„Потребан сам им тамо да доведемо у ред Калипсо. Северци нису баш вични мору.”

Мириса осети олакшање; Брант није напросто бежао — тамо га је чекао посао.

Рад који ће му помоћи да заборави — све док, можда, не куцне час да се поново сети.

27. ОГЛЕДАЛО ПРОШЛОСТИ

Мозес Калдор држао је модул према светлости, зурећи у њега као да је могао да види нешто што се налазило унутра.

„Ово ће увек бити чудо за мене” рече он. „Између палца и кажипрста држим равно милион књига. Питам се шта би на ово помислили Какстон и Гутемберг.”

„Ко?” упита Мириса.

„Људи који су читање учинили доступним људској раси. Сада, међутим, постоји цена коју морамо да платимо због властите домишљатости. Понекад ми се јављају мале ноћне море када замишљам да се у једном од оваквих модула налази нека изузетно драгоцена информација — рецимо, лек против неке епидемије која је узела маха — чија је адреса изгубљена. Налази се негде на једној од ових милијарду страница, али ми не знамо на којој. Како те то испуњава нелагодношћу када ти се одговор налази на длану, а ти ниси у стању да га пронађеш!”

„Не видим у чему је проблем”, примети капетанова секретарица. Као стручњак за складиштење и вађење информација Џоан ЛеРој је помагала око трансфера између таласанске архиве и брода. „Биле би вам познате кључне речи; све што треба да урадите јесте да напишете програм трагања. Чак се и милијарду страница може претрести за свега неколико секунди.”

„Ускратили сте ми ноћну мору”, узврати Калдор, уздахнувши. А онда се разведри. „Али често се догоди да не знате ни кључне речи. Колико вам се пута само десило да наиђете на нешто за шта уопште нисте знали да вам је потребно — све док га нисте пронашли?”

„Онда сте рђаво организовани”, закључи поручница ЛеРој.

Уживали су у овим расправама без длаке на језику и Мириса није увек била сигурна када их треба схватити озбиљно. Џоан и Мозес нису хотимице покушавали да је искључе из својих разговора, али светови њихових искустава били су толико различити да је понекад имала утисак да слуша дијалог на неком непознатом језику.

„У сваком случају, сада је употпуњен Главни индекс. Обе стране знају шта она друга има; још нам преостаје само — само! — да одлучимо шта да пренесемо. Било би незгодно да не кажем скупо, да се латимо тога са раздаљине од седамдесет пет светлосних година.”

„То ме је подсетило на нешто”, рече Мириса. „Можда ово не би требало да вам кажем, али овде је прошле недеље била делегација са Северног Острва. Председник Академије наука и двојица физичара.”

„Допусти да погодим. Квантни погон.”

„Тако је.”

„Како су реаговали?”

„Изгледали су задовољни — и изненађени — околношћу да је он стварно овде. Направили су копију целе ствари, разуме се.”

„Нека им је са срећом; биће им и те како потребна. А то им можеш и рећи. Неко је једном казао да права сврха КП-а нипошто није нешто тако тричаво као што је истраживање свемира. Његове енергије биће нам потребне једнога дана да спречимо повратно колапсирање космоса у праисконску црну рупу — и да започнемо наредни циклус постојања.”

Уследила је тишина пуна страхопоштовања; коначно, чаролију одагна Џоан ЛеРој.

„Неће то бити за живота ове управе. Вратимо се на посао. Ваља нам још прочешљати приличан број мегабајта пре но што пођемо на починак.”

Није све било само рад; постојали су тренуци када је Калдор напросто морао да изиђе из библиотечког одељења комплекса Првог Спуштања како би се мало опустио. Тада би стао да тумара уметничком галеријом, пошао би у разгледање Матичног брода уз помоћ компјутерског водича (како је настојао да га што боље упозна, увек је бирао другачију маршруту) или би се препустио музеју да га врати у време.

Увек је постојао дугачак ред посетилаца — поглавито студената или деце са родитељима — за представе Тераме. Понекад би Мозеса Калдора помало гризла савест зато што користи свој повлашћени положај да уђе преко реда. Тешио се мишљу да је Ласанцима на располагању стајао читав век за уживање у панорамама једног света који никада нису упознали; он је, међутим, имао само неколико месеци да поново посети свој изгубљени дом.

Мозесу Калдору било је веома тешко да увери своје пријатеље да никада није био на местима која су понекад заједно посматрали. Све што је видео било је најмање осам стотина година старије од њега, будући да се Матични брод отиснуо са Земље 2751. године — док се он родио 3541. Но, повремено би уз шок препознао нешто и тада би му сећања преплавила ум несносном силином.

Представа „Кафе Тротоар” била је најживља и најпризивнија. Седео би за малим столом, под платненом надстрешницом, испијајући вино или кафу, док је покрај њега промицао живот једног града. Докле год би остао да седи за столом његова чула ни на који начин нису могла да разликују опсену од стварности.

У микрокосмичким размерама оживљавани су велеградови Земље. Рим, Париз, Лондон, Њујорк — зими и лети, ноћу и дању, посматрао је туристе и пословне људе, студенте и љубавнике како иду својим путем. Они би му се често, схвативши да их снимају, осмехнули преко столећа и било је немогуће не узвратити на исти начин.

На другим панорамама није било људских бића, нити било каквих дела Човека. Мозес Калдор би тада поново посматрао, као што је чинио и у оном другом животу, облак капљица који се дизао са Викторијиних водопада, успињање Месеца поврх Великог Кањона, снегове Хималаја, ледене гребенове Антарктика. За разлику од призора градова ови предели уопште се нису променили током хиљаду година од када су снимљени. Али иако су постојали знатно пре Човека, они га нису наџивели.

28. ПОТОНУЛА ШУМА

Шкорпу као да се уопште није журило; натенане је превалио педесет километара за десет дана. Једну необичну чињеницу убрзо је открила сонарна сонда које је била прикачена, не без потешкоћа, за леђни оклоп љутитог створа. Путања којом се кретао морским дном била је савршено права, као да је тачно знао куда иде.

Ма шта му било одредиште, он као да га је пронашао на дубини од две стотине педесет метара. Затим је наставио да тумара унаоколо, али у границама сасвим ограниченог подручја. То је потрајало још два дана; а онда су сигнали из ултрасоничног емитора изненада престали усред импулса.

Могућност да је шкорпа појело неко још веће и опакије створење од њега представљала је сувише наивно објашњење. Емитор се налазио у чврстом металном цилиндру; било који замисливи склоп зуба, канџи или пипака утрошио би више минута — у најмању руку — пре но што би га уништио, а уређај би сасвим фино наставио да функционише у створењу које га је уцело прогутало.

И тако, преостале су само две могућности, од којих је прву са презиром одбацило особље Северноострвске подводне лабораторије.

„Свака појединачна компонента имала је и резервну јединцу”, напомену директор. „Штавише, само две секунде раније емитован је дијагностички импулс; све је било нормално. Није, дакле, могло бити у питању отказивање уређаја.”

И тако, преостало је само немогуће објашњење. Емитор је неко искључио. А да би се то учинило, ваљало је уклонити једну заптивну шипкицу.

То се није случајно могло догодити, већ само радозналим пребирањем — или хотимице.

Двадесет метара дугачак и двотрупни Калипсо није било само највеће, него и једино океанографско истраживачко пловило на Таласи. База му је нормално била на Северном Острву и Лорен је са задовољством уочио доброћудно задиркивање између научне посаде и путника из Тарне, према којима су се они први односили као према тобоже незналачким рибарима. Са своје стране, пак, Јужноострвљани нису пропуштали прилику да се подиче тиме како су они били ти који су открили шкорпа. Лорен их није подсећао на околност да то баш није било сасвим у сагласности са чињеницама.

Мало се тргао када је поново видео Бранта, премда је то могао очекивати, будући да је овај био делимично одговоран за нову опрему Калипса. Поздравили су се учтиво, премда хладно, не обраћајући пажњу на радознале или веселе погледе осталих путника. На Таласи је било мало тајни; до сада су већ сви знали ко се сместио у главној гостинској соби у дому Леонидасових.

Мале подводне санке, које су се налазиле на стражњој палуби, препознао би сваки океанограф из последњих скоро две хиљаде година. На њиховом металном оквиру стајале су постављене три телевизијске камере, жичана кошара за држање узорака прикупљених руком којом се даљински управљало, као и систем водених млазника који је омогућавао кретање у свим правцима. Када једном буде спуштен низ бок брода, робот-истраживач слаће натраг своје информације посредством кабла са оптичким влакнима не дебљим од графита у оловци. Ова технологија била је столећима стара — али и даље савршено сврсисходна.

Обала је сада коначно нестала и Лорен се први пут нашао потпуно окружен водом. Сетио се зебње која га је обузела приликом претходног излета са Брантом и Кумаром, када су се одвезли од обале једва један километар. Овога пута, са задовољством је установио, осећао се нешто лагодније упркос присуству свог такмаца. То је било можда стога што се налазио на знатно већем броду…

„Чудно”, рече Брант, „још никада нисам видео морску траву овако далеко на западу.”

У први мах Лорен није успео ништа да разабере; а онда је уочио тамне мрље плитко у води пред њима. Неколико минута касније брод је стао да се пробија прамцем кроз растреситу масу плутајуће вегетације, што капетана нагна да сасвим смањи брзину.

„У сваком случају, готово смо стигли”, рече он. „Нема потребе да зачепимо наше усиснике овим растињем. Зар не, Бранте?”

Брант подеси курсор на дисплеју и за тренутак се задуби у очитавање података.

„Да — налазимо се само педесет метара од места где смо изгубили емитор. Дубина две стотине десет. Вадимо рибу на брод.”

„Само тренутак”, умеша се један научник са Северног Острва. „На ту машину смо утрошили прилично времена и новца, а она је и једина на свету. Шта ако се запетља у ову вражју морску травуљину?”

Уследила је тишина, док су сви размишљали; а онда Кумар, који је био нетипично ћутљив — можда застрашен моћним талентима са Северног Острва — рече образриво и уздржано:

„Изгледа знатно рђавије одавде. Десет метара ниже готово да нема лишћа — само велике стабљике са обиљем постора између. Личи на шуму.”

Да, помисли Лорен, подморска шума, са рибама које пливају између витких, синусоидних стабала. Док су остали научници посматрали главни видео-екран и многоструке дисплеје инструмената, он стави нарочите наочаре за пуни вид, чиме је искључио из свог видног поља све остало осим призора који је стајао испред робота који је лагано понирао у дубину. У психолошком смислу, он више није био на палуби Калипса; гласови његових сапутника као да су сада долазили са неког другог света који није имао никакве везе са њим.

Био је истраживач који је улазио у једну страну васељену, не знајући на шта може да наиђе. Била је то ограничена, готово монохроматска васељена; једине боје биле су мека плавет и зелено, а крај видног поља налазио се на раздаљини мањој од тридесет метара. У сваком тренутку могао је да види десетак витких стабала, подбочених на правилним размацима мехуровима испуњеним гасом, који су им омогућавали да стоје усправно, сежући из тмастих дубина и нестајући пут сјајног „неба” горе. Повремено је имао утисак да се креће кроз какав гај неког сумрачног, магловитог дана, али би убрзо јато хитрих риба распршивало тај привид.

„Две стотине педесет метара”, чуо је некога како узвикује. „Ускоро би требало да видимо дно. Да укључимо светла? Квалитет слике је прилично погоршан.”

Лорен готово да није приметио никакву разлику, будући да је аутоматска контрола регулисала сјајност слике. Али схватио је да је на овој дубини морало бити готово потпуно мрачно; људско око би ту било дословце бескорисно.

„Не — не желимо ништа да пореметимо осим ако то не морамо. Све док камера ради, задовољимо се расположивом светлошћу.”

„Ево дна! Углавном је стеновито — нема много песка.”

„Природно. Мацроцyстис тхаласси потребна је стена да приања за њу — он није као саргассум који слободно плива.”

Лорену је било јасно шта је непознати говорник имао на уму. Витка стабла завршавала су се мрежом коренова, која је тако чврсто била спојена са избочинама стена да их никаква бура или површинске струје нису могли отргнути. Аналогија са шумом на копну била је још ближа него што је мислио.

Веома обазриво, робот-извиђач пробијао се кроз подморску шуму, одмотавајући за собом кабл. Изгледало је да нема опасности да се заплете у змијолика дебла која су сезала до невидљиве површине, будући да је између џиновских биљака постојало обиље простора. И одиста, оне као да су намерно биле…

Научници који су ствар пратили преко екрана монитора схватили су невероватну истину само неколико секунди после Лорена.

„Кракан!” прошапта један од њих. „Ово није природна шума — већ вештачки засад!”

29. САБРЕ

Називали су себе Сабрама, према пионирима који су, миленијум и по раније, укротили једну готово подједнако негостољубиву дивљину на Земљи.

Марсовске Сабре биле су срећне у једном погледу; нису имали против себе људске непријатеље — већ само сурову климу, једва приметну атмосферу, пешчане олује планетних размера. Ухватили су се укоштац са свим тим непогодностима; радо су истицали да не само што су преживели, него су и преовладали. Ова изрека била је само једна од небројених позајмица са Земље, али им је то њихова жарка склоност ка независности ретко допуштала да признају.

Више од хиљаду година живели су у сенци једног привида — готово религије. А као и свака религија, ова је такође играла суштинску улогу у њиховом друштву: пружила им је циљеве који су их надмашали, као и сврху живота.

Све док прорачуни то нису обеснажили, они су веровали — или су се бар надали — да би Марс могао да избегне Земљин усуд. Ствар би прошла само за длаку, разуме се; додатна раздаљина само би смањила зрачење за педесет одсто — али то би могло бити довољно. Заштићени километрима древног леда на половима, можда би Марсовци могли да преживе када већ Човек није могао. Постојала је чак и једна фантазија — премда је у њу веровало свега неколико непоправљивих романтичара — према којој би отапање поларних капа повратило изгубљене океане планете. А онда, можда, атмосфера би могла постати довољно густа да се људи крећу слободно на отвореном уз једноставну опрему за дисање и термалну изолацију…

Но, ове су наде грубо згасле, коначно угашене неумољивим једначинама. Никакво умеће или напори неће омогућити Сабрама да се спасу. Они ће нестати заједно са матичним светом чију су мекоћу често с презиром омаловажавали.

Али сада, пружајући се под Магеланом, налазила се једна планета која је отеловљавала све наде и снове последњег поколења колониста Марса. Док је Овен Флечер посматрао бескрајне океане Таласе, једна мисао непрекидно му се врзмала по глави.

Према звезданим сондама, Сеган Два прилично је наликовао Марсу — што је и био разлог да он и његови сународници буду изабрани за ово путовање. Али зашто се поново упустити у борбу, кроз три стотине година и на удаљености од седамдесет пет светлосних година, када је Победа већ била овде и сада?

Флечер више није помишљао само на дезертирање; то је значило оставити премного тога за собом. Било би сасвим лако сакрити се на Таласи; али како би се осећао, пошто Магелан оде, одневши за собом последње пријатеље и колеге из младости?

Дванаест Сабра још се налазило у хибернацији. Од петорице пробуђених он је већ брижљиво испитао двојицу и од њих добио повољан одговор. А ако се и остала двојица сложе са њим, знао је да ће моћи да говори и у име уснуле дванаесторице.

Магелан мора окончати свој поход ка звездама, овде, на Таласи.

30. КРАКАНОВО ДЕТЕ

Било је мало разговора на Калипсу док се враћао према Тарни скромном брзином од двадесет кликова; путници су били задубљени у мисли, покушавајући да разаберу сва значења оних призора са морског дна. Лорен је и даље био одсечен од спољног света; још је носио нарочите наочаре за пуни вид, преко којих је гледао снимак истраживања подморске шуме што су га начиниле подводне санке.

Одмотавајући за собом кабл попут каквог механичког паука, робот се кретао лагано кроз велика дебла, која су изгледала витка само због своје огромне дужине, али су заправо била дебља од људског тела. Сада је било јасно да су била разврстана у правилне редове, тако да је нужно следило изненађење када је робот приспео до јасно омеђеног свршетка ове плантаже. А тамо, идући за својим пословима у свом логору у џунгли, налазили су се шкорпови.

Било је мудро не укључити рефлекторе; створења уопште нису била свесна бешумног посматрача који је пливао кроз готово потпуну таму на само метар изнад њих. Лорен је јасно видео снимке мрава, пчела и термита и начин на који су шкорпови функционисали подсетио га је на њих. На први поглед било је немогуће поверовати да таква сложена организација може постојати без интелигенције која би је контролисала — па ипак, њихово понашање могло је бити и сасвим аутоматско, као што је то био случај код земаљских друштвених инсеката.

Неки шкорпови обделавали су велика стабла која су сезала високо горе ка површини да би пожњели зраке невидљивог сунца; други су се врзмали по морском дну носећи камење, лишће — као и грубе, премда сасвим препознатљиве мреже и кошаре. Шкорпови су, дакле, израђивали оруђа; али ни то још није било јемство интелигенције. Гнезда неких птица била су знатно брижљивије израђена од ових невештих творевина начињених, како изгледа, од стабљика и листова свеприсутне морске траве.

Осећам се као посетилац из свемира, помисли Лорен, који се налази поврх неког земаљског села у каменом добу, управо у време када је Човек открио пољопривреду. Да ли би он — или оно — могао да изведе исправан закључак о постојању људске интелигенције на основу оваквог једног осматрања? Или би, можда, пресуда гласила: чисто инстинктивно понашање?

Сонда је сада продрла толико дубоко на чистину да се околна шума више није могла видети, премда најближа стабла нису могла бити удаљенија од педесет метара. Управо тада, неки духовито настројен Северац промрмља назив који је потом постао неизбежеан, чак и у научним извештајима: „Центар Шкорпвила”.

И одиста, у недостатку бољег термина, овим се сасвим прикладно описивало стамбено и пословно подручје. Једна стеновита избочина, висока око пет метара, кривудаво се пружала преко пропланка, а прочеље јој је било прошарано многим тамним рупама које су изгледале широке таман толико да кроз њих уђе један шкорп. Иако су те мале пећине биле неправилно размештене размере су им биле тако једнообразне да су у питању тешко могле бити природне формације; стицао се утисак да је посреди каква велика стамбена зграда коју је пројектовао неки ексцентрични архитекта.

Шкорпови су улазили и излазили кроз отворе — попут службеника, помисли Лорен, у неком од старих градова пре раздобља телекомуникација. Њихове делатности изгледале су му подједнако бесмислене као што би, вероватно, и трговина људи деловала њима.

„Хеј”, узвикну један други посматрач са Калипса, „шта је оно? Сасвим десно — можете ли мало да приближите?”

Лорен се трже на ову интервенцију изван његове сфере свести; то га на тренутак врати са морског дна на свет површине.

Његово панорамско видно поље наједном се искоси када је сонда стала да мења положај. А онда се поново исправила и лагано запутила ка једној издвојеној стеновитој пирамиди, високој око десет метара — судећи према два шкорпа у њеном подножју — и са само једним пећинским улазом. Лорен није разабрао ништа необично на њој; а онда, лагано, постаде свестан извесних неправилности — елемената који се нису сасвим уклапали у сада већ познат призор Шкорпвила.

Сви остали шкорпови врзмали су се унаоколо, заузети неким послом. Она два су, међутим, стајала непомично, осим што су непрекидно њихала главама напред-назад. А постојало је и још нешто…

Ови шкорпови били су велики. Размере се овде нису могле лако проценити и тек пошто је још неколико животиња прошло у близини Лорен се коначно увери да је онај пар готово за педесет одсто крупнији од просека осталих.

„Шта раде?” прошапта неко.

„Ја ћу ти рећи”, узврати други глас. „То су чувари… стражари.”

Једном изречен, овај закључак био је тако очигледан да више нико није сумњао у њега.

„Али шта чувају?”

„Краљицу, ако је имају? Прву Банку Шкорпвила?”

„Како то да установимо? Санке су сувише велике да би ушле унутра — чак и када би нас пустили да покушамо.”

Од тог тренука расправа је постала академска. Роботска сонда сада се спустила на мање од десет метара од врха пирамиде и оператор накратко укључи један од контролних млазника како би обуставио даље спуштање.

Овај звук или вибрације мора да су узбуниле стражаре. Обојица се истовремено придигоше и Лорену се изненада јави кошмарна визија начичканих очију, размаханих пипака и џиновских клешта. Мило ми је што се стварно не налазим тамо доле, иако ми тако изгледа, рече он у себи. А и срећа је што не умеју да пливају.

Али ако нису могли да пливају, могли су да се веру. Изненађујућом брзином шкорпови стадоше да се успињу уз прочеље пирамиде да би се кроз само неколико секунди обрели на врху, од кога су санке биле удаљене тек који метар.

„Боље да се склоним одавде пре но што скоче”, промрмља оператор. „Тим клештима пресекли би наш кабл као памучни конац.”

Но, било је касно. Један шкорп се хитну са стене и секунду касније његова клешта чврсто су држала једну од клизница на стајном трапу санки.

Људски рефлекси оператора били су подједнако брзи, а њему је на располагању стајала и изврсна технологија. У истом тренутку он крену пуним погоном уназад и стаде да спушта роботску руку у противнапад. Но, одлучујуће оружје, било је укључење рефлектора.

Шкорп мора да је потпуно остао заслепљен. Клешта му се отворише у готово људском гесту запањености и он паде натраг на морско дно пре но што је роботова механичка шака стигла да узме удела у окршају.

За делић секунде Лорен је такође остао заслепљен, а наочаре му се затамнише. А онда аутоматска кола камере извршише подешавања за већи ниво светлости и пред његовим очима ускоро се указа изузетно јасан крупни план збуњеног шкорпа тренутак пре но што ће овај нестати из видног поља.

Из неког разлога уопште није био изненађен када је видео да се испод шкорпових десних клешта налазе две металне траке.

Поново је гледао ове завршне призоре док се Калипсо враћао у Тарну и чула су му још у тој мери била усредсређена на подводни свет да уопште није осетио благи ударни талас који је запљуснуо брод. А онда постаде свестан узвика и пометње око себе, као и нагињања палубе због изненадне промене курса Калипса. Он скину наочаре и стаде да трепће на јаркој сунчевој светлости.

За тренутак је био потпуно заслепљен; а онда, када су му се очи прилагодиле блештавости, виде да се налазе на свега неколико стотина метара од обале Јужног Острва, оивичене палмама. Налетели смо на спруд, помисли он. Бранту ће се ово и те како набијати на главу…

А тада угледа како се поврх источног обзорја уздиже нешто за шта ни у сну није слутио да ће видети на спокојној Таласи. Био је то облак у облику печурке, који је походио ноћне море људи током две хиљаде година.

Шта то Брант ради? Па зар не би требало да хита ка копну; уместо тога он је окретао Калипсо у најужем могућем полукругу и запућивао се ка пучини. Но, ствари су биле потпуно у његовим рукама, док су сви остали стајалил забленути према истоку.

„Кракан!” узвикну један од научника са Северног Острва и Лорену се за тренутак учини да је овај изрекао само прекомерно коришћену ласанску псовку. А онда схвати шта је посреди и преплави га силно осећање олакшања. Но, оно је било сасвим кратковечно.

„Не”, рече Крумар, изгледајући узнемиренији него што би Лорен мислио да је могуће. „Није Кракан — већ нешто знатно ближе. Краканово дете.”

Бродски радио сада је непрекидно емитовао сигнал за узбуну и повремене, свечане поруке упозорења. Лорен уопште није дошао у прилику да их чује, будући да му је пажњу привукло нешто веома необично што се збивало са обзорјем. Оно се није налазило тамо где је требало да буде.

Све је то било веома збуњујуће; половином ума и даље се налазио доле са шкорповима, а и још је трептао због снажног сјаја са мора и неба. Можда нешто није било у реду са његовим видом. Иако је био сасвим сигуран да Калипсо више није нагнут, очи су му говориле да је стрмо искошен надоле.

Не; то се море подизало уз тутњаву која је сада потирала све остале звуке. Није се усуђивао да процени висину таласа који се устремио ка њима; тек сада му постаде јасно зашто се Брант упутио према отвореном мору, што даље од погубних плићака о које ће цунами утрошити своју силину.

Џиновска рука шчепа Калипсо и подиже га прамцем навише високо, високо ка зениту. Лорен поче беспомоћно да клизи палубом; покуша да се ухвати за један стуб али га промаши и тренутак потом обре се у води.

Сети се вежби за случај опасности, рече он жустро у себи. У мору или свемиру начело је увек било исто. Највећа опасност је паника, те стога треба остати прибран…

Није било опасности да ће се удавити; појас који је носио постараће се за то. Али где је алка коју треба повући да би се надувао? Почео је махнито да пребира прстима по везама око паса и упркос свој одлучности осети краткотрајну, ледену језу пре но што је коначно пронашао металну алкицу. Лако ју је било покренути и он на велико олакшање осети како се појас надима око њега, прихватајући га у пријатно окриље.

Сада је једину праву опасност представљао сам Калипсо који му је могао налетети на главу. Али где се део брод?

Био је, на жалост, преблизу у овој помахниталој води, а и део палубског кућишта висио је у мору. Невероватно, али највећи број чланова посаде и даље као да је био на броду. Сада су показивали према њему, а неко се припремао да му добаци појас за спасавање.

Вода је била пуна плутајућих ствари — столица, кутија, делова опреме — а ту су биле и санке, које су лагано тонуле, будући да су се издувавали оштећни гасни танкови. Надам се да их могу спасти, помисли Лорен. Ако не, онда ће ово бити веома скупо путовање, а и протећи ће по свој прилици прилично времена пре но што поново дођемо у прилику да проучавамо шкорпове. Он се осети поносним што тако сталожено разматра ситуацију, с обзиром на нарочите околности у којима се налазио.

Нешто му се очеша о десну ногу; аутоматским рефлексом, он покуша да га шутне од себе. Иако га је непријатно огребало, та околност га је пре озлоједила него узнемирила. Безбедно је плутао, џиновски талас је прошао и више му се ништа није могло десити.

Он поново удари ногом, обазривије овога пута. Још док је то чинио осети исто гребање по другој нози. То, међутим, више није било неутрално крзање: иако га је појас и даље одржавао на површини, нешто је почело да га вуче у дубину.

Био је то тренутак када је Лорен Лоренсон искусио први тренутак праве панике, будући да се изненада присетио испитујућих пипака великог полипа. Но, они су зацело били меки и меснати — док је ово очигледно била нека жица или кабл. Разуме се, посреди је била пупчана врпца санки које су тонуле.

Још је могао да се испетља да му један неочекивани талас није напунио уста водом, коју он аутоматски прогута. Давећи се и кашљући, он покуша да испразни плућа, отирући истовремено ногом кабл.

Коначно, витална раздеобница између ваздуха и воде — између живота и смрти — појавила му се на мање од метар изнад главе; али он више није могао доспети до ње ни на који начин.

У таквим тренуцима човек не мисли ни на шта друго до на властити опстанак. Нема проживљавања прошлости, нема жаљења за ранијим животом — чак се ни помисао о Мириси није ни на тренутак појавила.

Када је схватио да је све готово, није осетио страх. Последње искуство свести био је чист бес што је морао да превали педесет светлосних година да би скончао на овако тривијалан и нехеројски начин.

И тако је Лорен Лоренсон умро по други пут у топлим плићацима таласанског мора. Није учио из искуства; прва смрт била му је много лакша пре две стотине година.

Пети део: СИНДРОМ „БАУНТИЈА”

31. ПЕТИЦИЈА

Иако би капетан Сирдар Беј порекао да је макар малчице сујеверан, ипак би увек почињао да се брине када би ствари ишле сувише глатко. Све до сада на Таласи их је пратила невероватна срећа; све се одигравало према најоптимистичкијим плановима. Изградња штитника није каснила, нити је било ма ког другог проблема вредног помена.

Али сада, за само двадесет четири часа…

Разуме се, могло је испасти и знатно горе. Први официр Лоренсон имао је пуно, пуно среће — захваљујући оном момку. (Морају му се некако одужити…) Према лекарима, ствар је изведена за длаку. Да је остао још који минут, оштећења мозга била би безнадежна.

Расрђен због тога што је допустио да му пажња скрене са проблема на који је непосредно био упућен, капетан поново прочита поруку коју је већ знао напамет:

БРОДСКА МРЕЖА: БЕЗ ДАТУМА И ВРЕМЕНА

УПУЋЕНО: КАПЕТАНУ

УПУТИО: АНОНИМ

Сер: Известан број нас жели да изложи следећи предлог, са којим вас упознајемо како бисте га могли озбиљно размотрити. Предлажемо да наша мисија буде окончана овде на Таласи. Сви њени циљеви били би остварени без додатних ризика везаних за настављање до Сегана Два.

Потпуно смо свесни тога да ће ово створити проблеме са постојећом популацијом, али верујемо да они могу бити решени уз помоћ технологије коју поседујемо — конкретно, применом тектонског инжењеринга, чиме би се повећао расположив копнени простор. Сходно Правилнику, Одељак 14, Став 2 (а), са уважавањем захтевамо сазивање Бродског Већа како би се што пре ова ствар претресла.

„Па, замениче Малина? Амбасадоре Калдор? Има ли коментара?”

Два госта у пространим, али једноставно намештеним капетановим одајама измењаше погледе. Затим Калдор готово неприметно климну заменику капетана и потврди своје уважавање првенства тако што је управо тог часа хотимице отпио још један спор гутљај изврсног таласанског вина којим су их даривали њихови домаћини.

Заменик капетана Малина, који се осећао лагодније са машинама него са људима, смркнуто погледа извадак из компјутера.

„Бар је веома учтиво.”

„То се могло и очекивати”, рече капетан Беј нестрпљиво. „Имаш ли неку идеју о томе ко је то могао послати?”

„Баш никакву. Ако изузмемо нас тројицу, бојим се да нам преостаје још сто педесет осам сумњивих.”

„Сто педесет седам”, умеша се Калдор. „Први официр Лоренсон има изврстан алиби. Био је мртав у то време.”

„Тиме број није много сужен”, добаци капетан, смркнуто се при том осмехнувши. „Имате ли ви неку теорију, докторе?”

Сигурно да имам, помисли Калдор. Провео сам на Марсу две тамошње дуге године; ја бих се кладио на Сабре. Али то је само слутња, која се може показати и погрешном…

„Немам још, капетане, али држаћу очи отворене. Ако пронађем било шта, одмах ћу вас известити — у мери у којој то буде могуће.”

Два официра разумела су га савршено. У својој улози саветника Мозес Калдор није био одговоран чак ни капетану. Његов положај на Магелану најприближније је одговарао својству исповедника.

„Држим, др Калдоре, да ћете ме зацело известити — уколико будете прикривали информације то би могло довести у опасност и саму мисију.”

Калдор је за тренутак оклевао, а онда кратко климну. Надао се да се неће наћи у традиционалној недоумици свештеника који је исповедио убицу — који планира нове злочине.

Неће овде бити много помоћи, помисли смркнуто капетан. Али имам потпуно поверење у ова два човека, а и потребан ми је неко у кога се могу поуздати. Иако коначна одлука мора бити само моја.

„Питање гласи: треба ли да одговорим на ову поруку или да је пренебрегнем? И један и други потез могу бити ризични. Ако је у питању само узгредни предлог — можда тек од једне особе у тренутку психолошких неприлика — не би било баш мудро схватити га одвећ озбиљно. Али ако је посреди одлучна група, онда би можда дијалог могао бити од користи. Тако би напетост спласнула. А и установило би се ко стоји иза целе ствари.” А шта би ти онда? — упита капетан самога себе. Да их бациш у ланце?

„Мислим да би требало да разговарате са њима”, рече Калдор. „Проблеми ретко нестају ако се на њих не обраћа пажња.”

„Слажем се”, рече заменик капетана Малина. „Али сигуран сам да то није нико од људи из Погона и Енергије. Све их знам још од часа када су дипломирали — или још од раније.”

Могао би да доживиш изненађење, помисли Калдор. Ко кога стварно познаје?

„Врло добро”, закључи капетан, уставши. „Већ сам био донео ту одлуку. Али за сваки случај, мислим да ми не би било наодмет да мало освежим своје знање историје. Сећам се да је и Магелан имао мало неприлика са посадом.”

„Стварно јесте”, узврати Калдор. „Али верујем да ви никога нећете искрцати на пустом острву.” Нити обесити неког од својих официра, додаде он у себи; било би веома нетактично да је поменуо ту епизоду из историје.

А било би још рђавије да је подсетио капетана Беја, премда он то свакако није могао заборавити! — да је велики морепловац убијен пре но што је окончао своју мисију.

32. КЛИНИКА

Овога пута повратак у живот није био брижљиво припремљен као раније. Друго буђење Лорена Лоренсона било је мање удобно него прво; штавише, деловало је тако непријатно да је на тренутке пожелео да су га пустили да утоне у заборав.

Када је повратио полусвест, убрзо је зажалио због тога. Низ грло су му биле постављене цеви, а за руке и ноге биле су му повезане жице. Жице! Изненада га обузе паника при спомену на оно погубно вучење у дубину, али он убрзо поново овлада осећањима.

Сада је ваљало бринути о нечем другом. Чинило му се да уопште не дише; није могао да разабере никакве покрете дијафрагме. Веома чудновато — ох, биће да су заобишли плућа…

Монитори са његовим животним функцијама мора да су ставили до знања болничарки да је дошао к свести, јер наједном зачу неки меки глас, а и осети кроз очне капке, које због умора још није отварао, како се над њим надвија нека сенка.

„Све је у реду са вама, господине Лоренсоне. Нема разлога за забринутост. Устаћете за који дан… Не, немојте покушавати да говорите.”

Уопште ми не пада на памет, помисли Лорен. Знам тачно шта се догодило…

А онда се зачу слабашно шиштање хиподермичког шприца и он осети студен на мишици, да би потом поново уследио блажени заборав.

Следећи пут, на његово велико олакшање, све је било сасвим другачије. Цеви и жице су нестали. Иако се осећао веома слабим није му било нелагодно. А и поново је дисао постојаним, нормалним ритмом.

„Здраво”, рече један дубок, мушки глас са раздаљине од неколико метара. „Добро дошли поново међу нас.”

Лорен окрену главу према извору звука и замућеним погледом разабра једну прилику на суседном кревету, умотану у завоје.

„Претпостављам да ме не препознајете, господине Лоренсон. Поручник Бил Хортон, комуникациони инжењер — и бивши возач серфа.”

„Ох, здраво, Биле — откуд ти овде…” прошапта Лорен. Али у том часу појави се болничарка и оконча овај разговор новом, вештом ињекцијом.

Сада се савршено добро осећао и једва је чекао да му допусте да устане из постеље. Санитетски заповедник Њутн сматрала је да, у целини узев, треба допустити пацијентима да знају шта им се догађа и зашто. Чак и када они то не би схватили, обавештења су помагала да се успокоје и да тако њихово непожељно присуство сувише не угрожава нормалан рад медицинског одељења.

„Можда се осећаш добро, Лорене”, рече она, „Али плућа ти се још доводе у ред, те тако мораш избегавати напрезања док се сасвим не опораве. Да је таласански океан сличан Земљином, не би било никаквих проблема. Али његова сланост је знатно мања — он се може пити, сећаш се, и ти си попио око литар те течности. А како су твоји телесни флуиди сланији од овдашње морске воде, дошло је до потпуног нарушавања изотонске равнотеже. И тако је, посредством осмотског притиска, изазвано прилично оштећење мембрана. Морали смо да обавимо читав низ брзих претрага у бродској архиви пре но што смо могли да спроведемо поступак са тобом. Уосталом, дављење није баш уобичајени ризик при лету кроз свемир.”

„Бићу добар пацијент”, рече Лорен. „И веома сам вам захвалан на свему што сте учинили. Када ћу могу да примам посетиоце?”

„Један управо чека напољу да уђе. Имаш на располагању петнаест минута. После тога ће је болничарка избацити.”

„И немој обраћати пажњу на мене”, рече Бил Хортон. „Ја брзо заспим.”

33. ПЛИМЕ И ОСЕКЕ

Мириса се осећала изузетно лоше, али све је то, разуме се, било због пилуле. Али бар је могла да се утеши сазнањем да се ово могло догодити још једном — када (и ако!) јој буде допуштено да има друго дете.

Било је невероватно помислити да су дословце сва поколења жена које су икада постојале била принуђена да трпе ове месечне неугодности током пола свог животног века. Да ли је посреди пука случајност, питала се она, што се циклус плодности приближно поклапао са циклусом Земљиног јединог џиновског Месеца? Каквог ли пеха да се исто догодило и на Таласи, са њена два блиска сателита! Можда је у подједнакој мери била срећна околност што су њихове плиме и осеке биле једва приметне; помисао на нескладно прожимање петодневног и седмодневног циклуса била је тако комично грозна да је напросто морала да се осмехне и од тога се одмах осетила знатно боље.

Биле су јој потребне недеље да донесе одлуку, али о томе још није обавестила Лорена — а још мање Бранта, који је имао пуне руке посла оправљајући Калипсо на Северном Острву. Да ли би учинила то да је он није оставио — да упркос свој сили пређашњег разметања и хвалисања није устукнуо без борбе?

Не — била је то непоштена, примитивна, чак прељудска реакција. Но, овакви инстинкти тешко су одумирали; Лорен јој је казао, уз извињавање, да су се он и Брант кочоперно хватали укоштац у његовим сновима.

Није могла да криви Бранта; напротив, требало би да буде поносна на њега. Оно што га је упутило на север, где ће остати све док не скују своју судбину, било је не кукавичлук већ увиђавност.

Одлуку није донела напречац; сада јој је било јасно да је она зацело недељама лебдела негде испод прага њене свести. Лоренова привремена смрт подсетила ју је — као да јој је то подсећање уопште било потребно! — да се ускоро морају заувек растати. Она је знала шта се мора учинити пре но што се он поново отисне ка звездама. Сваки њен инстинкт говорио јој је да у праву.

А шта ће Брант рећи? Како ће реаговати? То је био само један у низу проблема са којима ће морати да се суочи.

Волим те, Бранте, прошапута она. Желим да се вратиш, моје друго дете биће и твоје.

Али, не и прво.

34. БРОДСКА МРЕЖА

Баш је чудновато, помисли Овен Флечер, што имам исто презиме као и један од најзнаменитијих побуњеника свих времена! Да ли сам можда његов потомак? Да видимо — има више од две хиљаде година од како су се искрцали на острво Питкерн… а то одговара збиру од, рецимо, стотину поколења, што олакшава рачунање…

Флечер се простодушно поносио својом способношћу рачунања напамет, која је, иако елементарна, изненађивала велику већину људи, остављајући на њих силан утисак; столећима је већ Човек притискао дугмад кад год би се суочио са проблемом збрајања два и два. Околност да је упамтио неколико логаритама и математичких константи веома му је помагала да своју представу учини још тајанственијом онима који нису знали како он то обавља целу ствар. Разуме се, бирао је само оне примере у којима се добро сналазио, а и веома ретко се догађало да се неко упушта у проверавање исхода…

Стотину поколења уназад — значи, два на сто предака. Логаритам од два износи нула зарез три нула један нула — дакле, тридесет зарез један… Олимпусе! — милион милион милион милион милиона људи! Нешто није у реду: ни приближно толики број људи није живео на Земљи од освита времена — разуме се, ово почива на претпоставци да никада није дошло до преклапања — али стабло људске породице мора да је безнадежно преплетено — у сваком случају, после стотину поколења свако мора да је са сваким у неком сродству — никада то нећу моћи да докажем, али Флечер Кришчн мора да ми је предак — и то вишеструки.

Све је то веома занимљиво, помисли он; искључио је диспељ и древни архивски подаци нестадоше са екрана. Али ја нисам побуњеник. Ја сам… овај… петиционар, са савршено разложним захтевом. Карл, Ранџит, Боб — сви се слажу… Вернер је неодлучан, али нас неће одати. Како бих само волео да попричам са осталим Сабрама и да их упознам са предивним светом који смо пронашли док су они спавали.

У међувремену, морам да одговорим капетану…

За капетана Беја било је веома непријатно да и даље нормално води брод, не знајући при том ко му се — нити колико — од официра и обичних чланова посаде обраћа анонимним порукама преко бродске мреже. Није било начина да се уђе у траг ономе ко је слао ове нерегистроване поруке: такав начин комуницирања уведен је пре свега због поверљивости — давно умрли генији који су пројектовали Магелана рачунали су да би се тиме обезбедио стабилишући социјални механизам. Он је обазриво заподео разговор о постављању локатора са главним комуникационим инжењером, али та помисао толико је запањила заповедника Роклина да је глатко одбио целу ствар.

И тако, није му преостало ништа друго до да непрекидно мотри лица око себе, уочавајући изразе, обраћајући пажњу на модулацију гласа — и настојећи да се при том понаша као да се ништа није догодило. Можда је он претеривао, односно, можда се ништа важно и није догодило. Али бојао се да је семе засађено и да ће почети да клија и клија са сваким даном који брод буде провео на орбити око Таласе.

Његов први одговор, сачињен после консултација са Малином и Калдором, био је сасвим неутралан:

Упутио: КАПЕТАН

Упућено: АНОНИМУ

Одговарајући на вашу нерегистровану поруку извештавам вас да немам ништа против да размотримо ваш предлог било преко бродске мреже, или формално у Бродском Већу.

У ствари, и те како је имао против; провео је готово половину свог одраслог живота припремајући се за огромну одговорност превоза милион људских бића кроз свемир, на удаљености од сто двадесет пет светлосних година. То је била његова мисија; да му је реч „свето” било шта значила, он би је овде применио. Ништа га друго није могло одвратити од тог циља осим неко катастрофално оштећење брода или невероватно откриће да ће и сунце Сегана Два постати нова.

У међувремену, постојао је један очигледан смер делања. Можда му је посада — баш као и Блајово људство! — постала малодушна, или бар опуштена. Оправка ледаре после мање штете коју јој је нанео цунами потрајала је двоструко дуже него што се очекивало, што је постало типично. Цео ритам брода полако се успоравао; да, куцнуо је час да поново мало пуцне бичем.

„Џоан”, обрати се он својој секретарици тридесет хиљада километара ниже. „Дај ми последњи извештај о склапању штитника. И реци заменику Малини да желим да поразговарам са њим о плану подизања леда.”

Он није знао да ли могу да подижу више од једне пахуљице дневно. Али могли би да покушају.

35. ОПОРАВАК

Поручник Хортон био му је занимљиво друштво, али Лорену је ипак било драго што га се отарасио чим су му електрофузионе струје спојиле сломљене кости. Како је Лорен открио, уз мноштво заморних појединости, млади инжењер се ухватио у коло са групом косматих распуштеника на Северном Острву, чија је друга најважнија ствар у животу, како изгледа, била да се уз окомите таласе возе на дасци са микромлазницима. Хортон је на својој кожи искусио да је тај спорт још опаснији него што је изгледао.

„Прилично ме изненађује”, прекиде Лорен једну његову суморну исповест. „Био бих се заклео да си ти деведесет девет одсто хетеросексуалац.”

„Деведесет два одсто, судећи према мом профилу”, узврати Хортон весело. „Али допада ми се да с времена на време проверам своју калибрацију.”

Поручник се само напола шалио. Негде је чуо да су стопостотни тако ретки да се класификују као патолошки случајеви. Он, додуше, није стварно у то веровао; али помало га је забрињавало у оних неколико ретких прилика када је озбиљније размишљао о томе.

Лорен је сада био једини пацијент и успео је да убеди ласанску болничарку да је њено стално присуство сасвим непотребно — бар онда када би Мириса дошла у своју свакодневну посету. Санитетски заповедник Њутн, која је као и већина лекара умела да буде непријатно отворена, казала му је без увијања: „Потребна ти је још недеља дана опоравка. Ако већ мораш да водиш љубав, препусти све њој.”

Имао је и мноштво других посетилаца, разуме се. Уз два изузетка, сви су они били добро дошли.

Градоначелница Волдрон имала је начина да убеди његову малу болничарку да је пусти унутра у било које доба; срећом, њене посете никада се нису поклопиле са Мирисиним. Први пут када је градоначелница стигла Лорен се претварао да је готово у предсмртном стању, али тактика му се показала катастрофалном, будући да тако никако није могао да спречи влажна миловања којима је био изложен. Другом приликом — срећом, добио је упозорење десет минута раније — био је подупрт јастуцима и потпуно свестан. Међутим, необичном подударношћу, управо је у току био један сложен тест респираторних функција, тако да је цев за дисање постављена у Лоренова уста потпуно онемогућила разговор. Тест је окончан тридесетак секунди пошто је градоначелница отишла.

Куртоазна посета Бранта Фалконера била је помало нелагодна за обојицу. Учтиво су разговарали о шкорповима, о развоју ствари са ледаром у заливу Мангров, о политици Северног Острва — о свему, заправо, осим о Мириси. Лорен је могао да види да је Брант забринут, да му је чак непријатно, али последња ствар коју је очекивао било је извињење. Његов посетилац је успео да то некако превали са усана на самом одласку.

„Знаш, Лорене”, рече он невољно, „ништа друго нисам могао да урадим када је наишао онај талас. Да сам наставио пређашњим курсом разбили бисмо се о гребење. Напросто, нисмо имали среће да Калипсо на време стигне до дубоке воде.”

„Сасвим сам сигуран”, одврати Лорен потпуно искрено, „да нико не би могао да поступи боље него што си ти.”

„Овај… драго ми је што то разумеш.”

Бранту је очигледно лакнуло и Лорен осети извесну наклоност — чак и сажаљење — према њему. Можда су га његови морепловци изложили извесној критици; некоме ко се тако дичио својом вештином као Брант таква критика била би неподношљива.

„Чујем да су спасли санке.”

„Да, ускоро ће их оправити и биће као нове.”

„Баш као и ја.”

Несмејаше се кратко обојица — и у том чину који их је другарски повезао Лорену изненада сину једна иронична помисао.

Брант мора да је накнадно често пожелео да је Кумар био мало мање одважан.

36. КИЛИМАНЏАРО

Зашто је сањао Килиманџаро?

Била је то необична реч; неко име, био је сигуран — али чега?

Мозес Калдор лежао је у зеленој светлости таласанске зоре, полако се будећи уз јутарње звуке Тарне. Није их, додуше, било много у ово доба; једне пешчане санке брујале су негде на путу према обали, вероватно хитајући у сусрет рибару који се враћао из риболова.

Килиманџаро.

Калдор није био хвалисав човек, али је сумњао да је иједно друго људско биће прочитало толико древних књига о таквом мноштву различитих тема. Такође је примио неколико терабајта меморијских имплантација; тако ускладиштене информације нису се, додуше, могле називати знањем, али су постајале доступне уколико бисте се сетили приступних шифри.

Било је помало рано предузети тај напор, а и сумњао је да је ствар толико важна. Но, одавно је научио да не занемарује снове; стари Зигмунд Фројд дошао је до неких занимљивих открића пре две хиљаде година. Уосталом, више и не би могао да заспи…

Он затвори очи, ставивши тиме у погон команду ТРАГАЈ, и стаде да чека. Иако је посреди била пука уобразиља — процес се одигравао на потпуно подсвесном нивоу — могао је да предочи себи мноштво килобајта како струје негде у дубинама његовог мозга.

Сада се нешто збивало са фосфенима који су нежно поигравали у насумичним обрасцима на мрежњачи чврсто затворених очију. У том слабашном осветљеном хаосу наједном се магично појави један тамни прозор; стала су да се образују слова — и коначно се указа цела порука:

КИЛИМАНЏАРО: Вулканска планина, Африка. В. 5,9 км.

Место првог свемирског лифта

Земаљски терминал

Тако! Шта ли је ово значило? Он допусти уму да се поигра овом оскудном информацијом.

Можда је у некој вези са овим другим вулканом, Краканом — о коме је често размишљао у последње време. Ствар је изгледала прилично натегнута. А и није му било потребно упозорење да би се Кракан — или његов необуздани потомак — могао огласити новом ерупцијом.

Први свемирски лифт? То је одиста припадало древној историји; од часа када је човечанство посредством тог лифта стекло дословце слободан приступ Сунчевом систему, отпочела је сама колонизација планета. А и овде се користила иста технологија — у употреби су били каблови од суперчврстог материјала којима су подизани велики блокови леда до Магелана који се налазио на стационарној орбити изнад полутара.

Но, и то је било веома далеко од представе о оној афричкој планини. Веза је била одвећ слаба; одговор се, Калдор је био сигуран, крио негде другде.

Непосредан приступ није уродио плодом. Једини начин да открије карику — ако му то уопште пође за руком — био је да целу ствар препусти случају, времену и тајанственом дејствовању несвесног ума.

Даће све од себе да одагна из свести Килиманџаро све док он сам не одабере најприкладнији тренутак да му блесне у мозгу.

37. IN VINO VERITAS

Поред Мирисе Кумар је био Лоренов најдражи — и најчешћи гост. Упркос његовом надимку, Лорену је Кумар пре личио на верног пса — или, пре, на љупко штене — него на лава. На Тарни је било десетак прекомерно мажених паса, а једнога дана они ће можда постојати и на Сегану Два, оживљујући своје древно пријатељство са човеком.

Лорен је дознао каквом се ризику младић изложио у немирном мору. Обојица су имали среће што се Кумар никада није отискивао од обале без ронилачког ножа који му је каишем био везан за ногу; чак и тако, под водом је провео више од три минута, секући каблове у које се Лорен заплео. Посада Калипса била је сигурна да су се обојица удавила.

Упркос ове везе која их је сада спајала, Лорен је и даље тешко могао да води разговор са Кумаром. Уосталом, постојао је сасвим ограничен број начина на који се могло рећи: „Хвала што си ми спасао живот”, а светови са којих су потицали били су толико различити да су имали тек крајње мало заједничких тема. Ако би са Кумаром разговарао о Земљи или о броду, све је ваљало објашњавати са несносним обиљем појединости; после извесног времена Лорен је схватио да само траћи време. За разлику од своје сестре, Кумар је живео у свету непосредних искустава; њему су били важни једино овде и сада на Таласи. „Како му завидим!” приметио је једном Калдор. „Он је створење данашњице — не оптерећује га прошлост, нити га плаши будућност!”

Лорен се спремао да пође на починак, надајући се да је то његова последња ноћ на клиници, када је дошао Кумар, носећи једну веома велику боцу, коју тријумфално подиже увис.

„Погоди!”

„Немам представу”, узврати Лорен потпуно неистинито.

„Прво вино ове сезоне, са Кракана. Кажу да ће бити веома добра година.”

„Како то да се ти у то разумеш?”

„Наша породица има тамо виноград већ више од сто година. Лавље виногорје најзнаменитије је на свету.”

Кумар стаде да претура унаоколо све док не пронађе две чаше и до врха напуни обе. Лорен обазриво сркну; било је слаткасто за његов укус, али веома, веома питко.

„Како се зове?”

„Кракан специјал.”

„Будући да ми Кракан једном умало није дошао главе, треба ли да поново ризикујем?”

„Од овога нећеш бити нимало мамуран.”

Лорен испи још један, већи гутљај и после изненађујуће кратког раздобља чаша му је била празна. А још мање времена је било потребно да се поново напуни.

Ово је изгледао изврстан начин да се проведе последња ноћ у болници и Лорен осети како се његова нормална захвалност према Кумару протеже сада на цео свет. Чак ни посета градоначелнице Волдрон не би му више била непријатна као раније.

„Узгред буди речено, како је Брант? Нисам га видео пуну недељу дана.”

„Још је на Северном Острву. Надзире оправку брода и води разговоре са морским биолозима. Сви су се силно узбудили око шкорпова. Али још нико не зна шта да предузмемо с њима у вези. Ако уопште нешто треба предузети.”

„Знаш, и ја сам у истој недоумици када је Брант у питању.”

Кумар се насмеја.

„Ништа не брини. Нашао је нову девојку на Северном Острву.”

„Ох. Зна ли Мириса за то?”

„Разуме се.”

„И не смета јој?”

„Зашто би јој сметало? Брант је воли — и увек се враћа.”

Лорен стаде да обрађује ову информацију, премда прилично споро. Пало му је на ум да је у питању нова варијабла у једној већ ионако сложеној једначини. Има ли Мириса и других љубавника? Жели ли он то стварно да дозна? Треба ли да је пита?

„У сваком случају”, настави Кумар, напунивши им поново чаше, „једина стварно важна околност јесте да су њихове генетске карте одобрене и биће регистровани за добијање сина. Када се он роди, ствари ће се променити. Онда ће припадати само једно другом. Није ли исто тако било и на Земљи?”

„Понекад”, рече Лорен. Кумар, дакле, не зна; у тајну су и даље били упућени само њих двоје.

Бар ћу видети свог сина, помисли Лорен, макар и само на неколико месеци. А онда…

На свој ужас, он осети како му се сузе сливају низ образе. Када је последњи пут заплакао? Пре две стотине година, док је посматрао успламтелу Земљу…

„Шта је било?” упита га Кумар. „Размишљаш ли о својој жени?” Забринутост му је била тако искрена да Лорен напросто није могао да буде увређен његовим неувиђавним питањем — односно потезањем теме која је, прећутним пристанком, тек ретко помињана, зато што није имала никакве везе са овим овде и сада. Пре две стотине година на Земљи и кроз три стотине година на Сегану Два — све је то било предалеко да би му узбудило осећања, нарочито у садашњим, веселим тренуцима.

„Не, Кумаре, нисам размишљао о… мојој жени…”

„Да ли ћеш јој… икада… рећи… за Мирису?”

„Можда. Можда нећу. Стварно не знам. Веома сам поспан. Јесмо ли испили целу боцу? Кумаре? Кумаре!”

Болничарка је ушла током ноћи и, једва се уздржавајући да се не закикоће, утуткала их у чаршаве како не би испали из постеље.

Лорен се први пробудио. Пошто га мину први шок, када је схватио шта је посреди, он стаде да се смеје.

„Шта је смешно?” упита Кумар, тетураво се придижући из постеље.

„Ако стварно желиш да знаш — питао сам се да ли ће Мириса бити љубоморна.”

Кумар се кисело осмехну.

„Можда сам се стварно мало напио”, рече он, „али сасвим сам сигуран да се ништа није догодило.”

„Баш као и ја.”

Па ипак, било му је јасно да воли Кумара — не зато што му је спасао живот или што је био Мирисин брат — већ напросто зато што је био Кумар. Секс са тим није имао никакве везе; сама помисао на то није их испунила нелагодношћу, већ раздраганошћу. Тако је и требало. Живот на Тарни био је већ довољно запетљан.

„Био си у праву”, додаде Лорен. „Кракан специјал стварно не изазива мамурлук. У ствари, изврсно се осећам. Можеш ли да ми пошаљеш неколико боца на брод? Још боље — неколико стотина литара.”

38. РАСПРАВА

Било је то једноставно питање на које није било нимало једноставно одговорити: шта би се догодило са дисциплином на Магелану када би и сам циљ мисије овог брода постао подложан гласању?

Разуме се, ма какав исход био, он ни на шта није обавезивао и капетан га је морао пренебрећи уколико би се то показало потребно. То би морао да учини ако би већина одлучила да остане (премда ни за тренутак није помислио…) Али такав исход био би у психолошком погледу поразан. Посада би се поделила у две клике, а то је могло довести до ситуације о којој уопште није волео да размишља.

Па ипак — један заповедник треба да буде чврст, али не и тврдоглав. Предлог нипошто није био лишен разложности и имао је мноштво привлачних видова. Уосталом, и сам је имао прилике да ужива у благодетима председниковог гостопримства и никако није желео да се лиши задовољства поновног сусрета са оном дамом која је била првак у десетобоју. Ово је био диван свет; можда би могли да убрзају спор процес настајања континената, како би се обезбедио животни простор за нове милионе. Било би то несравњиво лакше од колонизације Сегана Два.

У ствари, они можда никада неће ни стићи до Сегана Два. Иако се оперативна поузданост брода и даље процењивала на деведесет осам одсто, постојали су спољни ризици које нико није могао предвидети. Само је неколико његових најповерљивијих официра знало о оном делу леденог штитника који је био изгубљен негде око четрдесет осме светлосне године. Да их је онај међузвездани метеорит, или шта је већ било, погодио само неколико метара ближе…

Неко је изложио претпоставку да је та ствар могла бити нека древна свемирска сонда са Земље. Вероватноћа за тако нешто била је дословце астрономски мала, а и једна таква иронична хипотеза никако се, разуме се, није могла доказати.

А сада су још његови незнани петиционари почели себе да називају Новим Таласанцима. Да ли је то значило, питао се капетан Беј, да их је било много и да су се организовали у политички покрет? Ако је то случај, можда би најбоље било истерати их на отворено што је пре могуће.

Да, куцнуо је час да се сазове Бродско Веће.

Одбијање Мозеса Калдора било је брзо и учтиво.

„Не, капетане; не могу да узмем удела у расправи — јер не желим да станем ни уз једну страну. Када бих то учинио, посада би изгубила поверење у моју непристраност. Али спреман сам да суделујем као председавајући или онај који стишава страсти — како вам драго.”

„Слажем се”, одврати спремно капетан Беј; то је заправо било све чему се и надао. „А ко ће заступати предлагаче? Не можемо очекивати да ће Нови Таласанци лично иступити и бранити своју ствар.”

„Више би ми се допало да одмах приступимо гласању и избегнемо било какво натезање и расправу”, с жаљењем у гласу примети заменик капетана, Малина.

Капетан Беј се приватно слагао са тим. Али посреди је било демократко друштво одговорних, високообразованих људи, а и бродски правилник темељио се на тој околности. Нови Таласанци су захтевали да Веће јавно изложи своје ставове; ако би он то одбио, оглушио би се о властите прописе о дужностима и тако би изневерио поверење које му је поклоњено на Земљи пре две стотине година.

Није било лако сазвати седницу Већа. Будући да је свако, без изузетка, морао да добије прилику да гласа, ваљало је реорганизовати распореде и смене, као и престројити редослед раздобља спавања. Чињеница да се половина посаде налазила доле на Таласи отворила је још један проблем који се никада раније није јавио — проблем безбедности. Ма какав био исход расправе, било је крајње непожељно да Ласанци било шта дочују о њој…

И тако се Лорен Лоренсон нашао сам, са први пут закључаним вратима, колико је могао да се сети, канцеларије у Тарни, када је почела седница Већа. Поново је носио наочаре за пуни вид; али овога пута није пловио кроз подморску шуму. Налазио се на Магелану у познатој сали за скупове, гледајући лица колега; кад год би променио перспективу, пред очима би му се нашао екран на коме су били исписани њихови коментари и одлуке. У овом тренутку, тамо је стајала само једна кратка порука:

ПРЕДЛОГ: Да звездани брод Магелан оконча своју мисију на Таласи, будући да се сви његови основни циљеви могу остварити овде.

Мозес је, значи, горе на броду, помисли Лорен док је прелазио погледом по публици; питао сам се зашто га у последње време нисам виђао. Изгледа уморно — баш као и капетан. Можда је ово озбиљније него што сам претпостављао…

Калдор жустро затражи пажњу присутних.

„Капетане, официри, остали чланови посаде — иако је ово наше прво Веће, сви сте упознати са правилима процедуре. Ако желите да узмете реч, подигните руку како бисте то ставили до знања; уколико желите да нешто писмено изјавите, учините то преко тастатуре; локације су искључене, како би се обезбедила анонимност. У оба случаја, молим вас да будете што је могуће сажетији.

„Ако нема питања, отварам расправу по ставци нула нула један.”

Нови Таласанци су додали неколико ствари, али је у суштини 001 и даље био меморандум због кога се капетан Беј тргао пре две недеље; у међувремену, није успео да се приближи ни за корак открићу његових аутора.

Можда је најважнији додатак била објава да је, заправо, њихова дужност да остану овде; Ласи су они били потребни, у техничком, културном и генетском погледу. Питам се, помисли Лорен, иако је дошао у искушењје да се сагласи са тим. У сваком случају, морамо најпре њих да питамо за мишљење. Ми нисмо некадашњи империјалисти — или, можда, јесмо?

Сви су добили прилику да још једном прочитају меморандум; а онда их је Калдор поново замолио за пажњу.

„Нико није, овај, затражио да нешто каже у корист резолуције; разуме се, за то ће бити прилике и касније. Замолићу стога поручника Елгара да изложи супротно становиште.”

Рајмонд Елгар био је замишљен, млад инжењер за енергетику и комуникације кога је Лорен само површно познавао; имао је дара за музику, а тврдио је и да пише једну епску поему о овом путовању. Када би му било затражено да покаже макар један једини стих, он би неизоставно узвраћао: „Сачекајте до Сегана Два, плус још једну годину.”

Било је очигледно због чега се поручник Елгар добровољно јавио (ако је то одиста био случај) за ову улогу. Његова песничка хтења тешко да би му допустила да поступи другачије; а можда је стварно и радио на тој епској поеми.

„Капетане — уважене колеге — посудите ми своје уши…”

Каква фраза, помисли Лорен. Но, питам се да ли је оригинална?

„Мислим да ћемо се сви сложити, како у нашим срцима тако и у умовима, да је замисао о остајању на Таласи многоструко привлачна. Али, размотримо следеће околности:

Нас је само 161. Имамо ли право да донесемо неопозиву одлуку у име милион оних који су још у сну?

А шта је са Ласанцима? Изложена је претпоставка о томе да бисмо им помогли уколико бисмо остали. Али, да ли би тако било? Они имају начин живота који им, како изгледа, савршено одговара. Помислите сада на наше порекло, на нашу обуку — на циљ коме смо се посветили пре толико година. Да ли стварно верујете да читав милион нас може постати део таласанског друштва, а да га при том потпуно не поремети?

А ту је и питање дужности. Поколења мушкараца и жена жртвовали су се да би омогућили ову мисију — да би људској раси пружили боље услове за опстанак. До што већег броја сунаца доспемо, у већој смо се мери обезбедили од несреће. Видели смо шта су у стању да учине таласански вулкани; ко зна шта се овде може догодити у потоњим столећима?

Чуле су се приче о тектонском инжењерству којим би се обезбедило ново копно како би се пружио животни простор нараслој популацији. Дозволите ми да вас подсетим да оно ни на Земљи, после хиљаду година истраживања и развоја, није израсло у егзактну науку. Сетите се само катастрофе на висоравни Наска из 3175! Не могу замислити ништа несмотреније него упустити се у петљање са силама заптивеним у недрима Таласе.

Нема потребе да се више говори. У овој ствари може постојати само једна одлука. Морамо препустити Ласанце њиховој властитој судбини; нама нема друге до да наставимо ка Сегану Два.”

Лорена није изненадио пљесак који се полако појачавао. Занимљиво питање је било ко није аплаудирао? Колико је он могао да процени, публика је била подељена на два готово једнака дела. Разуме се, неки људи су пљескали можда зато што им се допао ефектан начин излагања — а не нужно због тога што су се слагали са говорником.

„Хвала, поручниче Елгар”, рече председавајући Калдор. „Нарочито вас похваљујемо због сажетости. Да ли би сада неко желео да изложи супротно гледиште?”

Уследило је нелагоднко комешање, пропраћено дубоком тишином. Бар један минут ништа се није догодило. А онда на екрану почеше да се појављују слова.

002. ДА ЛИ БИ КАПЕТАН, МОЛИМ, ИЗЛОЖИО ПОСЛЕДЊЕ ПРОЦЕНЕ ВЕРОВАТНОЋЕ УСПЕХА МИСИЈЕ

003. ЗАШТО НЕ ПРОБУДИТИ РЕПРЕЗЕНТАТИВНИ УЗОРАК ХИБЕРНИСАНИХ ДА БИ СЕ СОНДИРАЛО ЊИХОВО МИШЉЕЊЕ

004. ЗАШТО НЕ УПИТАТИ ЛАСАНЦЕ ШТА ОНИ МИСЛЕ. ОВО ЈЕ ЊИХОВ СВЕТ

Уз потпуну тајност и неутралност компјутер је складиштио и нумерисао поруке чланова Већа. Током два миленијума нико није био кадар да пронађе бољи начин сондирања групног мишљења и постизања консензуса. По целом броду — и доле на Таласи — мушкарци и жене укуцавали су поруке на седам дугмади својих малих тастатура које су носили око једне руке. Можда је најраније умеће које је стицало свако дете било да притиска и куца све неопходне комбинације, а да при том уопште не размишља о њима.

Лорен пређе погледом преко окупљених и уз смешак примети да су готово сви имали обе шаке на виделу. Није могао да запази никога са типичним заблуделим погледом који би указивао на околности да се одашиље приватна порука преко скривене тастатуре. Али, некако, много људи је разговарало.

015. КАКО СТОЈИ СА КОМПРОМИСНИМ РЕШЕЊЕМ? НЕКИ БИ МОГЛИ ДА ОСТАНУ, ДОК БИ БРОД НАСТАВИО

Калдор затражи пажњу.

„То излази из оквира резолуције о којој расправљамо”, рече он, „али предлог је регистрован.”

„Одговор нула нула два”, рече капетан Беј, сетивши се у последњи час да сачека на одобравајући климај главе председавајућег. „Вероватноћа износи деведесет осам одсто. Не би ме изненадило ако би се наши изгледи да стигнемо до Сегана Два показали бољим него они да се Северно или Јужно Острво нађу изнад воде.”

021. ИЗУЗМЕ ЛИ СЕ КРАКАН, ОКО КОГА НЕ МОГУ МНОГО ДА ПРЕДУЗМУ, ЛАСАНЦИ НЕМАЈУ НИЈЕДАН ДРУГИ ОЗБИЉАН ИЗАЗОВ. МОЖДА БИ ТРЕБАЛО ДА ИМ ОСТАВИМО НЕКИ. КНР

То је био, да видимо… Разуме се — Кингсли Расмусен. Он очигледно није желео да остане инкогнито. Изразио је мисао која је раније или касније свакоме пала на ум.

022. ВЕЋ СМО ПРЕДЛОЖИЛИ ДА ПОНОВО ИЗГРАДЕ СВЕМИРСКУ АНТЕНУ НА КРАКАНУ КАКО БИ ОСТАЛИ У ВЕЗИ СА НАМА. РММ

„Господо”, рече Калдор помало нестрпљиво, „удаљавамо се од теме.”

Треба ли и ја да узмем удела? упита се Лорен. Не, клонићу се ове расправе; ствар је изразито многострана. Раније или касније мораћу да изаберем између дужности и среће. Али не још. Не још…

„Веома сам изненађен”, рече Калдор пошто се пуна два минута ништа ново није појавило на екрану, „да више нико нема ништа да каже о једној тако важној ствари.”

Пунонадежно је сачекао још један минут.

„Врло добро. Можда бисте волели да неформално наставите ову расправу. Нећемо сада гласати, али током наредних четрдесет осам часова можете регистровати ваша мишљења на уобичајени начин. Хвала.”

Он баци поглед према капетану Беју, који се подиже тако хитро да је тиме очигледно показао колики му је камен пао са срца.

„Хвала, докторе Калдор. Завршена је седница Бродског Већа.”

Затим упути један брижан поглед према Калдору, који је нетремице посматрао екран дисплеја као да га је тог часа први пут видео у животу.

„Је ли све у реду, докторе?”

„Опростите, капетане — све је у реду. Управо сам се присетио нечег важног. То је све.”

И одиста јесте. По хиљадити пут, најмање, осетио је дивљење према лавиринтском дејствовању несвесног ума.

Порука 021 је избацила ствар на површину. „Ласанци немају ни један озбиљан изазов.”

Сада је знао зашто је сањао Килиманџаро.

39. ЛЕОПАРД НА СНЕГУ

Опрости ми, Евелин — прошло је много дана од како сам последњи пут разговарао са тобом. Значи ли то да твоја слика бледи у мом уму, како будућност све више и више одвлачи моје снаге и пажњу?

Претпостављам да је тако и по логици ствари требало би да ми је мило због тога. Везати се предуго за прошлост представља болест — као што си ме често подсећала. Али у свом срцу ја још не могу да прихватим ту горку истину.

Много тога се догодило током последњих неколико недеља. Брод је инфициран оним што сам назвао „синдром Баунтија”. Требало је да то предвидимо — у ствари, и јесмо, али само као шалу. Сада је ствар озбиљна, премда још не сувише озбиљна. Бар се надам.

Неки чланови посаде волели би да остану на Таласи — ко би им на томе могао замерити? — и то су искрено признали. Други би желели да овде окончамо целу мисију и да потпуно заборавимо на Сеган Два. Није нам позната снага те групе, зато што још није изишла на отворено.

Четрдесет осам часова после седнице Већа одржано је гласање. Иако је оно, разуме се, било тајно, не знам у којој се мери можемо поуздати у исходе. Сто педесет један глас био је за то да наставимо даље; само шест је желело да окончамо мисију овде; а четири су била неодлучна.

Капетану Беју било је мило. Он сматра да је ситуација сада под контролом, али ће ипак предузети извесне мере предострожности. Јасно му је да што се дуже задржавамо овде то ће снажнији бити притисак да уопште не одемо, већ да останемо. Не би нам сметало неколико дезертера — „Ако желе да оду, ја их сигурно нећу задржавати”, казао је капетан. Али оно што га брине јесте незадовољство које се може проширити на осталу посаду.

Стога је убрзао изградњу штитника. Сада када је систем потпуно аутоматски и када дејствје без застоја, планирамо да дневно преузимамо два подизања, а не само једно. Уколико нам то буде пошло за руком моћи ћемо да кренемо за четири месеца. То још није објављено. Надам се да неће бити противљења када једном буде, како од стране Нових Таласанаца тако и од осталих.

А сада једна ствар која може бити потпуно неважна, али и која ме је очарала. Сећаш ли се нашег обичаја да једно другом читамо приче када смо се упознали? Био је то диван начин да се дозна како су људи стварно живели и о чему су размишљали пре више хиљада година — знатно пре но што су изумљени сензорни, па чак и видео записи…

Ти си ми једном прочитала — тога се свесно уоште нисам сетио — причу о једној великој планини у Африци са необичним именом — Килиманџаро. Проверио сам мало ствар у бродској архиви и сада разумем зашто ме је толико прогањала. Како изгледа, високо у планини, на подручју прекривеном снегом, постојала је једна пећина. А у тој пећини нађено је смрзнуто тело велике мачке-ловца — леопарда. Посреди је права тајна; нико никада није дознао шта је леопард тражио на толикој висини, тако далеко од своје нормалне територије.

Ти знаш, Евелин, да сам се ја одувек поносио — многи су ме због тога сматрали таштим! — снагом своје интуиције. Па, сада ми изгледа да се нешто слично збива овде.

Не знамо поуздано да ли су они интелигентни, а можда је и сама ова неудоумица лишена смисла. Али извесно је да су посреди високо организоване друштвене животиње са примитивном технологијом, — премда је ово можда прејака реч. Колико смо за сада установили, они не испољавају неке веће способности од пчела, мрава или термита, али распон њиховог делања је другачији и веома упечатљив.

А што је најважније, открили су метал, премда га, како изгледа, за сада користе само као украс; једини извор њихових залиха јесте оно што могу да украду од Ласанаца. То су већ чинили у више наврата.

Недавно је један шкорп догмизао каналом право у средиште нашег постројења за замрзавање воде. У први мах изложена је наивна претпоставка да је то учинио у потрази за храном. Али, хране је било у изобиљу тамо одакле је дошао — најмање педесет километара одатле.

Желим да дознам шта је шкорп тражио толико далеко од свог дома; имам осећај да би одговор могао бити веома важан за Ласанце.

Питам се да ли ћемо установити шта је посреди пре но што утонем у дуги сан до Сегана Два.

40. СУКОБ

Истог часа када је капетан Беј ушао у канцеларију председника Фарадина, схватио је да нешто није у реду.

Под нормалним околностима Едгар Фарадин ословио би га приликом поздрављања по имену и одмах би извадио боцу са вином. Овога пута изостало је „Сирдаре”, баш као и вино, али му је бар понуђена столица.

„Управо су ми саопштене неке узнемирујуће новости, капетане Беј. Ако немате ништа против, волео бих да нам се придружи премијер.”

Ово је било први пут да је председник у разговору да капетаном одмах прешао на ствар — ма шта она била — баш као што је било први пут да се капетан и премијер сретну у Фарадиновој канцеларији.

„У том случају, господине председниче, допустите ми да у истом духу позовем амбасадора Калдора.”

Председник је оклевао само тренутак, а онда узврати: „Свакако.” Капетан са задовољством запази наговештај једног смешка, као да је тиме одато признање овој дипломатској финеси. Посетиоци су можда могли бити надмашени у погледу титула, али не и у погледу бројности.

Премијер Бергмен представљао је, као што је капетан Беј савршено добро знао, праву сиву еминенцију. Иза премијера стајао је кабинет, а иза кабинета Џеферсонов устав Број три. Овакво устројство дејствовало је сасвим ваљано последњих неколико столећа; капетану Беју јави се предосећај да би сада могло да постане подложно мањим поремећајима.

Калдор је био брзо избављен из руку госпође Фарадин, која га је користила као заморче на коме је опробавала своје замисли о преуређењу председничке палате. Премијер је стигао неколико тренутака касније; израз његовог лица био је уобичајено неодгонетљив.

Пошто су сви сели, председник прекрсти руке, завали се у украшену столицу на окретање и упути оптужујући поглед посетиоцима.

„Капетане Беј — докторе Калдор — добили смо крајње узнемирујуће информације. Волели бисмо да знамо има ли било какве истине у извештају да намеравате да окончате своју мисију овде — а не на Сегану Два.”

Капетану Беју паде велики камен са срца — али га истовремено обузе и силна љутња. Безбедност је потпуно заказала; надао се да Ласанци никада неће дознати о петицији и Бродском Већу — премда је тако нешто можда било неосновано очекивати.

„Господине председниче — господине премијеру — ако сте и чули такве гласине, могу да вас уверим да у њима нема ни најмање истине. Шта мислите, зашто бисмо иначе подизали дневно шест стотина тона леда на орбиту, којим градимо штитник? Зар бисмо се петљали око таквог нечег да планирамо да останемо овде?”

„Можда. Ако сте се из неког разлога предомислили, тешко да бисте нам то ставили до знања тиме што бисте обуставили даљи рад на томе.”

Ова хитра реплика оставила је капетана за тренутак без речи; потценио је ове пријатељски настројене људе. А онда му постаде јасно да они — баш као и њихови компјутери — мора да су већ извршили анализу свих очигледних могућности.

„Сасвим тачно. Али, драго ми је што могу да вас известим — ствар је још поверљиве природе и није обнародована — да намеравамо да удвостручимо обим подизања на орбиту како бисмо раније завршили штитник. Не само, дакле, да не намеравамо да останемо, него желимо да што пре одемо. Хтео сам да вас известим о томе под пријатнијим околностима.”

Чак ни премијер није успео да потпуно прикрије изненађење; председник то чак није ни покушао. Пре но што су стигли да се поврате, капетан Беј крену у нови напад:

„Мислим да би сада било више него поштено, господине председниче, да нас упознате са доказима на којима се темљила ваша оптужба. У противном, како бих могао да је оповргнем?”

Председник упути поглед премијеру. Премијер погледа посетиоце.

„Бојим се да је то немогуће. Тиме бисмо открили наше изворе информација.”

„Онда смо у пату. Нећемо моћи да вас уверимо све док стварно не одемо — што ће се догодити, према новом распореду, кроз сто тридесет дана.”

Уследила је прилично суморна тишина; а онда Калдор рече тихо: „Смем ли мало насамо да попричам са капетаном?”

„Разуме се.”

Кад су они изишли, председник упита премијера: „Да ли говоре истину?”

„Калдор не би лагао; сигуран сам у то. Али, можда он не зна све чињенице.”

Није било времена да се настави разговор, јер се у канцеларију вратише представници друге стране и поново суочише са онима који су их оптужили.

„Господине председниче”, рече капетан, „доктор Калдор и ја се слажемо око тога да постоји нешто што треба да вам кажемо. Желели смо да то задржимо за себе — ствар је непријатне природе, а и мислили смо да је већ сређена. Није, међутим, искључено да се варамо; у том случају, била би нам потребна ваша помоћ.”

Он укратко преприча седницу Већа, као и догађаје који су до ње довели, а онда закључи: „Ако желите, спреман сам да вам ставим на увид снимке. Ми немамо ништа да кријемо.”

„То неће бити потребно, Сирдаре”, рече председник, коме је очигледно силно лакнуло. Премијер је, међутим, и даље изгледао забринут.

„Овај… само тренутак, господине председниче. Тиме се не обеснажују извештаји које смо добили. Они су, сећате се, изгледали веома убедљиво.”

„Сигуран сам да капетан има спремно објашњење за њих.”

„Само ако дознам како ти извештаји гласе.”

Уследила је нова пауза. А онда председник крену према боци са вином.

„Да најпре испијемо по једну”, рече он ведрим гласом. „Потом ћу вам рећи како смо открили целу ствар.”

41. ШАПУТАЊА НА ЈАСТУКУ

Све је прошло сасвим глатко, рече у себи Овен Флечер. Разуме се, био је помало разочаран гласањем, премда се питао колико је оно, заправо, верно одражавало мишљења чланова посаде. Уосталом, и сам је наложио двојици својих уроташа да гласају против предлога, како не би била откривена — још слабашна — снага покрета Нових Таласанаца.

Шта предузети даље — то је, као и обично, био проблем. Он је био инжењер, а не политичар — премда је и то све више постајао — и није могао да види ниједан начин на који би заврбовао нове присталице а да при том не изиђе на отворено.

Преостале су, заправо, само две могућности. Прва — и лакша — била је да побегне са брода, на што краће време пре поласка, напросто тако што се не би вратио са Таласе. Капетан Беј био би одвећ заузет да се да у потрагу за њим — чак и кад би то желео — а његови ласански пријатељи скривали би га док Магелан не отплови.

Али то би било двоструко дезертерство — од којих би једно остало без преседана у врло повезаној заједници Сабра. Напустио би своје хибернисане колеге — међу којима су били његов брат и сестра. Шта би они мислили о њему, кроз три стотине година на негостољубивом Сегану Два, када буду дознали да је он могао отворити двери Раја и за њих, али да то ипак није учинио?

А сада је време истицало; оне компјутерске симулације убрзаног плана подизања ледених блокова могле су да значе само једно. Иако о томе још није разговарао са својим пријатељима, није видео ниједну другу могућност до делање.

Али и даље се устезао да чак и помисли на тако нешто као што је саботажа.

Роуз Килијан никада није чула за Далилу и вероватно би је ужаснуло када би је упоредили са њом. Она је била једноставна, прилично простодушна Северанка која је — баш као што је био случај и са толиким мноштвом младих Ласанаца — живела под силним утиском блиставих посетилаца са Земље. Њена веза са Карлом Бослијем није била само њено прво стварно дубоко емоционално искуство, већ и његово.

Обома им је тешко падала и сама помисао на растанак. Роуз је плакала на Карловом рамену у позни час једне ноћи, а он ускоро више није могао да поднесе њену тугу.

„Обећај да нећеш никоме рећи”, прошапта јој он, мрсећи увојке њене косе која му се расула по прсима. „Имам добре вести за тебе. У питању је велика тајна — нико још не зна за њу. Брод неће отићи одавде. Сви ћемо остати овде на Таласи.”

Роуз је готово пала са постеље од изненађења.

„Ти то не кажеш само да би ме утешио, је л” да?”

„Не — истина је. Али да ниси никоме рекла ни речи. Ствар мора да остане у потпуној тајности.”

„Свакако, драги.”

Али Роузина најближа пријатељица Мерион такође је лила сузе због свог драгана са Земље, тако да јој је туга морала бити олакшана…

…а Мерион је у поверењу саопштила добру вест Паулини… која није могла да издржи а да је не каже Светлани… која ју је, такође у строгом поверењу, саопштила Кристл.

А Кристл је, игром случаја, била председникова кћер.

42. ПРЕЖИВЕЛИ

Ово је веома несрећна работа, помисли капетан Беј. Овен Флечер је добар човек; сам сам одобрио његово прикључење посади. Како је могао да учини тако нешто?

Вероватно није постојало само једно објашњење. Да није припадао Сабрама и да није био заљубљен у ону девојку, можда до свега овога не би ни дошло. Како се оно зваше када један и један дају више од два? Син… како оно беше? — ах, да, синергија. Па ипак, никако није могао да се ослободи утиска да је ту постојало још нешто, нешто што вероватно никада неће дознати.

Сетио се једне опаске што ју је Калдро, који је увек имао прикладну изреку за сваку прилику, изговорио једном када су разговарали о психологији посаде.

„Сви смо ми осакаћени, капетане, признали то или не. Нико ко је прошао кроз наша искуства током последњих година на Земљи није могао да остане без ожиљака. А и свима нам је заједничко исто осећање кривице.”

„Кривице?” упита је он, изненађено и са неверицом.

„Да, иако то није наша грешка. Ми смо преживели — једини преживели. А преживели увек осећају грижу савести што су још живи.”

Била је то узнемирујућа опаска, која је помогла да се објасни случај Флечер — као и многе друге ствари.

Сви смо ми осакаћени људи.

Питам се каква је твоја рана, Мозесе Калдоре — и како је ти видаш. Ја знам каква је моја и успео сам да је користим на добробит осталих људи. Она ме је довела довде где сам данас и на то могу бити поносан.

Можда бих у неком ранијем добу био диктатор или генералисимус. Уместо тога, постао сам користан службеник као шеф континенталне полиције, као главни управник одељења за свемирске конструкције — и коначно као заповедник једног свемирског брода. Моје сањарије о моћи делотворно су потиснуте на подсвесни ниво.

Отишао је до капетанског сефа, од кога је једино он имао кључ, и увукао шифровану металну плочицу у одговарајући прорез. Врата се глатко отворише и иза њих се указаше сређени свежњеви хартије, неколико медаља и трофеја и једна мала, пљосната, дрвена кутија на којој су сребрном интарзијом била исписана слова С.Б.

Ставивши је на сто, капетан са задовољством осети познате жмарце у бедрима. Обично је била сасвим безазлена — у примитивним друштвима чак цењена. И у много наврата мењала је ток историје, на добро или на лоше.

„Знам да си симбол фалуса”, прошапта капетан. „Али, такође си пиштољ. Користио сам те раније; могао бих те употребити поново…”

Помисао о прошлости није могла потрајати дуже од делића секунде, али као да је обухватила читаве године. Још је стајао за столом када је минула; само за тренутак свеколики помни труд психотерапеута био је рашчињен и двери сећања широм се отворише.

Он се осврну уназад са ужасом — али и са очараношћу — на оне последње ускомешане деценије, које су на површину избациле најбоље и најрђавије стране човечанства. Присетио се како је, као млади инспектор полиције у Каиру, издао прво наређење да се отвори ватра на учеснике нереда. Испаљени хици требало је само да онеспособе масу да даље дивља, али два човека су ипак подлегла.

Због чега су изишли на улице? То никада није чак ни дознао — било је толико много политичких и религијских покрета у завршним данима. То је такође била ера суперкриминалаца; они ништа нису имали да изгубе и никаквој будућности да се надају, тако да су били спремни да се изложе било каквом ризику. Већина њих били су психопате, али неки су готово спадали у геније. Пао му је на ум Џозеф Кидер, који је безмало украо један свемирски брод. Нико није дознао шта се догодило са њим, а капетану Беју понекад се јављала утварна приказа: „Помисли само да је једна од мојих хибернисаних…”

Све изразитије осипање популације, потпуна забрана рађања после 3 600. године, апсолутна предност коју је имала изградња квантног погона и конструисање бродова Магеланове класе — сви ти притисци, удружени са свешћу о предстојећем усуду, изложили су земаљско друштво таквом напрезању да је и даље изгледало право чудо то што је уопште неко успео да умакне из Сунчевог система. Капетан Беј се присети, уз дивљење и захвалност, оних који су сатрли своје последње године за једну ствар о чијем успеху или краху нису могли ништа да дознају.

Поново је видео последњег светског председника, Елизабет Виндзор, како исцрпљена али поносна излази из брода пошто га је обишла и запућује се на планету до чијег краја беше преостало још само неколико дана. Њој је било преостало још мање времена; бомба у њеном свемироплану експлодираће непосредно пре спуштања на космодром Канаверал.

Капетан је и даље осећао како му се нешто стеже у грлу при помисли на то; бомба је била намењена Магелану и само је грешка у темпирању спасла брод. Било је ироније у чињеници да су оба сучељена култа истакла своју одговорност за атентат…

Џонатан Колдвел и његова осипајућа, али и даље бучна булумента следбеника обзнањивали су још очајније да ће све бити добро, да то само Бог искушава Човечанство као што је својевремено ставио на кушњу Јова. Без обзира на све што се збивало са Сунцем, оно ће се ускоро вратити у нормално стање и људски род биће спасен — осим ако они који нису веровали у Његову милост не изазову Његов гнев. А онда би Он могао да се предомисли…

Култ Воље Божје веровао је у потпуно супротну ствар. Судњи час је коначно дошао и ништа не би требало предузети да се он избегне. Штавише, усуд треба дочекати раширених руку, јер после Страшног суда они који буду вредни спасења живеће у вечном блаженству.

И тако, пошавши од потпуно супротних премиса, колдвелисти и КВБ дошли су до истоветног закључка: људска раса не треба да покуша да избегне своју судбину. Ваља стога уништити све звездане бродове.

Можда је била срећна околност што су два такмачка култа била тако жестоко супротстављена да нису могла да сарађују чак ни на заједничком циљу. У ствари, после погибије председнице Виндзор њихово непријатељство прерасло је у окрутно насиље. Почеле су да се шире гласине — које је готово сигурно надахнуо Светски биро за безбедност, премда Бејове колеге то никада нису признале свом претпостављеном — да је бомбу поставио КВБ, док су уређај за темпирање саботирали колдвелисти. Била је популарна и друга верзија, са измењеним улогама; једна од њих још би и могла бити тачна.

Све је то припадало историји, о којој је сада поред њега знала још само шачица људи и коју је што пре требало заборавити. Како је, међутим, била чудновата околност да се Магелан поново нашао суочен са могућношћу саботаже!

За разлику од КВБ и колдвелиста, Сабре су биле веома умешне и неоптерећене фанатизмом. Они су стога могли представљати знатно озбиљнији проблем, али капетан Беј је веровао да зна како да с њима изиђе накрај.

Ти си добар човек, Овене Флечеру, помисли он смркнуто. Али убијао сам ја и боље у своје време. А када није било друге, прибегавао сам и мучењу.

Био је и те како поносан на чињеницу да у томе никада није уживао; а овога пута на располагању му је стајао и један бољи начин.

43. САСЛУШАЊЕ

Магелан је сада добио новог члана посаде; прерано пробуђен из хибернације, он се још привикавао на стварност ситуације — баш као и доктор Калдор годину дана раније. Ништа сем потпуно ванредних околности није оправдавало овај чин. Али према подацима у компјутеру само је др Маркус Штајнер, некадашњи научни управник Земаљског истражног бироа, располагао знањем и умећем који су, на жалост, сада били потребни.

На Земљи су га пријатељи често питали зашто се определио за звање професора криминологије. А он је увек давао исти одговор: „Једина алтернатива била је да постанем криминалац.”

Штајнеру је било потребно скоро недељу дана да преправи стандардну енцефалографску опрему из бродске клинике и да провери компјутерске програме. У међувремену, четворо Сабри остало је у својим кабинама у кућном притвору, тврдоглаво одбијајући да признају кривицу.

Овен Флечер није изгледао нимало срећно када је видео које су све припреме предузете за њега; било је премного сличности са електричним столицама и направама за мучење из крваве историје Земље. Но, др Штајнер га је убрзо примирио тобожњом присношћу вештог иследника.

„Нема разлога за узнемиреност, Овене. Обећавам ти да ништа нећеш осетити. Чак нећеш бити ни свестан одговора које ми дајеш — али не постоји начин на који би могао да прикријеш истину. Будући да си интелигентан човек, рећи ћу ти тачно шта намеравам да урадим. Може звучати изненађујуће, али то ми помаже да боље обавим свој посао; желео ти то или не, твој подсвесни ум ће ми веровати — и сарађиваће са мном.”

Бесмислице, помисли поручник Флечер; не мисли, ваљда, да ме тако лако може обманути! Али ништа није узвратио, већ је сео у столицу, а помоћници су му лабаво причврстили кожне појасеве око подлактице и паса. Није покушао да пружи никакав отпор; двојица његових накрупнијих бивших колега стајали су нелагодно у позадини, брижљиво настојећи да их он не примети.

„Ако желиш нешто да попијеш или да одеш у тоалет, слободно то реци. Прва фаза трајаће тачно један сат; можда ће нам касније бити потребне још неке, краће. Желимо да се опустиш и да се осећаш пријатно.”

Под датим околностима ово је била веома оптимистичка опаска, али изгледа да ником није било до смеха.

„Жао ми је што смо морали да ти обријемо главу, али електродама не прија коса. А мораћемо и да ти вежемо очи како не бисмо регистровали збуњујуће визуелне надражаје… Сада ћеш почети да се осећаш поспано, али остаћеш потпуно свестан… Поставићемо ти низ питања на која постоје само три могућа одговора: да, не или не знам. Али нећеш морати да одговараш; твој мозак ће учинити то уместо тебе, а компјутеров тринарни логички систем већ ће се разабрати у ономе што он буде говорио.

„Не постоји апсолутно никакав начин на који нас можеш лагати; сасвим слободно покушај! Веруј ми, ову машину изумели су неки од најизврснијих умова Земље — али ни сами никада нису успели да је обману. Ако добије двосмислене одговоре, компјутер ће једноставно преформулисати питања. Јеси ли спреман? Врло добро… Рекордер укључен, молим… Проверите јачину на каналу 5… Почните програм.”

ЗОВЕТЕ СЕ ОВЕН ФЛЕЧЕР… ОДГОВОРИТЕ: ДА ИЛИ НЕ…

ЗОВЕТЕ СЕ ЏОН СМИТ… ОДГОВОРИТЕ: ДА ИЛИ НЕ…

РОДЈЕНИ СТЕ У ЛОУЕЛ СИТИЈУ, НА МАРСУ… ОДГОВОРИТЕ: ДА ИЛИ НЕ…

ЗОВЕТЕ СЕ ЏОН СМИТ… ОДГОВОРИТЕ: ДА ИЛИ НЕ…

РОДЈЕНИ СТЕ У ОКЛЕНДУ, НА НОВОМ ЗЕЛАНДУ… ОДГОВОРИТЕ: ДА ИЛИ НЕ…

ЗОВЕТЕ СЕ ОВЕН ФЛЕЧЕР…

РОДЈЕНИ СТЕ 3. МАРТА 3585…

РОДЈЕНИ СТЕ 31. ДЕЦЕМБРА 3585…

Питања су се низала у тако кратким размацима, да чак и да се није налазио под благим дејством седатива Флечер напросто не би био у стању да даје нетачне одговоре. Но, чак и да је то могао, било би свеједно; за само неколико минута компјутер је утврдио схему његових аутоматских реакција на сва питања на које је одговор већ био познат.

С времена на време калибрација је поново проверавана (ЗОВЕТЕ СЕ ОВЕН ФЛЕЧЕР… РОДЈЕНИ СТЕ У КЕЈПТАУНУ, У ЗУЛУЛЕНДУ…), а повремено су и понављана питања да би се потврдили већ дати одговори. Цео процес постао је потпуно аутоматски, пошто је једном установљен психолошки склоп одговора ДА-НЕ.

Примитивни „детектор лажи” покушао је да чини то исто уз приличан успех — али је ретко био потпуно поуздан. Било је потребно само две стотине година да се ова технологија усаврши и да се тиме доведе до револуције у правној пракси, како криминалној тако и цивилној, у тој мери да је тек ретко које суђење трајало више од неколико часова.

Овде није толико било у питању саслушавање колико компјутеризована — и савршено поуздана од обмањивања — верзија древне игре Двадесет питања. У начелу, било која информација могла се лако одгонетнути низом ДА-НЕ одговора, а било је изненађујуће колико је ретко требало поставити свих двадесет питања када је вешт човек сарађивао са вештом машином.

Када се прилично ошамућен Овен Флечер тетураво придигао из столице, тачно један сат касније, уопште није имао представу о томе шта су га питали нити како је одговарао. Био је, међутим, прилично уверен да није ништа одао.

Стога се помало изненадио када му је др Штајнер рекао ведрим гласом: „То је све, Овене. Нећемо морати више да радимо са тобом.”

Професор се поносио чињеницом да никада никога није озледио, али добар иследник морао је да буде у извесној мери садиста — макар и само у психолошком погледу. Осим тога, то је доприносило његовом угледу инспектора коме су сви пропевали, што је већ чинило добијеном пола битке.

Сачекао је да Флечер поврати равнотежу, а затим су га отпратили до ћелије у којој је био затворен.

„Ох, узглед буди речено, Овене”, рече му он на одласку, „онај трик са ледом никада не би упалио.”

У ствари, сасвим је могао да упали; али то је сада било свеједно. Израз лица поручника Флечера пружио је др Штајнеру сву награду која му је била потребна због успешне примене његових завидних умећа.

Сада се могао вратити у хибернакулум до Сегана Два. Али најпре ће се опустити и мало уживати; искористиће што боље буде умео ову неочекивану паузу.

Сутра ће мало разгледати Таласу и можда уживати у пливању на некој од њених предивних плажа. Но, претходно ће уживати у друштву једног свог старог и вољеног пријатеља.

Књига коју је побожно извадио из свог вакуумског спремишта не само што је била прво издање, већ сада и једини примерак. Он је насумце отвори; уосталом, знао је напамет практично сваку страницу.

Почео је да чита и педесет светлосних година након пропасти Земље магла још једном поче да се ваља улицом Бејкер.

„Упоредна провера потврдила је да је у целу ствар било умешано само четворо Сабри”, рече капетан Беј. „Можемо бити захвални што нема потребе за даљим испитивањем.”

„И даље не разумем како су се надали да ће им та ствар успети”, рече несрећним гласом заменик капетана Малина.

„Не верујем да би им успела, али срећна је околност што то никада нису пробали. У сваком случају, још нису били донели одлуку.

„План A претпостављао је оштећење штитника. Као што знате, Флечер је био члан посаде за конструисање и радио је на репрограмирању последње фазе подизања блокова. Ако би се допустило да неки блок удари у читав склоп брзином од само неколико метара у секунди… схватате на шта мислим?

„Ствар се могла средити тако да изгледа као незгода, али постојао је ризик да ће потоња истрага убрзо показати да то нипошто није био случај. А чак и да је дошло до оштећења штитника, то се могло оправити. Флечер се надао да ће у међувремену заврбовати нове побуњенике. Није искључено да је то било основано; још једна година на Таласи…

„План B налагао је саботажу система за одржање живота, тако да би било потребно евакуисати брод. И овде важе исте примедбе.

„План C био је најопаснији зато што би значио окончање мисије. Срећом, нико од Сабри није радио у погонском одељењу; било би им веома тешко да стигну до погона…”

Сви су изгледали запањени — премда нико толико као заповедник Роклин.

„Уопште не би било тешко, сер, само да су били довољно одлучни. Но, главни проблем би их чекао када би требало предузети нешто да се погон искључи — и то за стално — а да се при том не оштети сам брод. Веома сумњам да би располагали неопходним техничким знањем за тако нешто.”

„Радили су на томе”, одврати смркнуто капетан. „Бојим се да ћемо морати да поново уведемо безбедоносне мере. Сутра ће о томе бити одржан састанак са свим вишим официрима — овде, у подне.”

А онда санитетски заповедник Њутн изиђе са питањем које су сви оклевали да поставе.

„Да ли ће ићи на војни суд, капетане?”

„То није неопходно; кривица је установљена. Према Бродским прописима, једини проблем је казна.”

Сви стадоше да чекају.

„Хвала вам, даме и господо”, закључи капетан, а његови официри изиђоше у тишини.

Оставши сам у својим одајама осети се расрђеним и изневереним. Али бар је цела ствар сада била готова; Магелан је прошао кроз оују коју је подигла људска рука.

Остала тројица Сабри били су — можда — безопасни; али шта са Овеном Флечером?

Мисли му скренуше ка погубној играчки коју је држао у сефу. Био је капетан: било би лако наместити ствар тако да изгледа као несрећни случај…

Он одагна те мисли од себе; никада то не би могао да учини, разуме се. У сваком случају, већ је донео одлуку и био је сигуран да ће се са њом сви сагласити.

Неко је једном рекао да за сваки проблем постоји решење које је једноставно, привлачно — и погрешно. Али ово решење, био је уверен у то, било је једносавно, привлачно — и потпуно исправно.

Сабре су желеле да остану на Таласи; нека им буде. Није сумњао у то да ће постати ваљани житељи — можда управо онај агресиван, жесток тип који је овом друштву био потребан.

Баш чудно што се историја понављала; попут Магелана, он је такође искрцао са брода неке своје људе.

Али да ли их је тиме казнио или наградио — то неће дознати још три стотине година.

Шести део: ШУМЕ МОРА

44. ШПИЈУНКА

Чланови Северноострвске поморске лабораторије нипошто нису били одушевљени.

„Потребно нам је још недељу дана да оправимо Калипсо”, рече директор, „а и послужила нас је права срећа што смо нашли санке. То су једине које постоје на Таласи и не желимо да их поново изложимо ризику.”

Познати су ми ови симптоми, помисли официр за науку Верли; чак и током последњих дана на Земљи и даље је било директора разних лабораторија који нипошто нису желели да им прелепу опрему оскрнави практична употреба.

„Изузев ако се Млађи — или Старији — Кракан поново не узјогуни, не видим да постоји било какав ризик. А нису ли геолози обећали да се од два вулкана неће чути ни гласа најмање педесет година?”

„Радо бих прихватио опкладу са њима око тога. Али искрено говорећи — зашто мислите да је ово толико важно?”

Каква ускогрудост! помисли Верли. Чак и ако је Нело физички океанограф, ипак би се очекивало да га бар у извесој мери занима морски живот. Али можда сам га погрешно проценио; није искључено да ме само проверава…

„У извесном смислу смо постали емоционално заинтересовани за ову ствар од када је др Лоренсон погинуо — срећом, само привремено. Али сасвим независно од тога, држимо да су шкорпови у сваком погледу изузетни. Ма шта што бисмо открили у вези са страном интелигенцијом могло би једном да буде од животног значаја. Вама чак и више него нама, будући да су они на вашем прагу.”

„То ми је потпуно јасно. Но, вероватно је срећна околност то што заузимамо тако различите еколошке нише.”

Колико ће још дуго бити тако? упита се официр за науку. Ако је Мозе Калдор у праву…

„Реците ми тачно, шта ради шпијунка. Назив сигурно побуђује знатижељу.”

„Начињене су пре неколико хиљада година из разлога безбедности и шпијунаже, али имале су и мноштво других примена. Неке нису биле много веће од главе чиоде — а она коју бисмо ми употребили велика је као фудбал.”

Верли распростре планове по директоровом столу.

„Ова је посебно пројектована за подводно коришћење — чуди ме да не знате за њу — начињена је још 2045. године. Нашли смо потпуну спецификацију у техничкој меморији, а затим смо то пренели у репликатор. Први примерак није радио — и даље не знамо због чега али већ други је добро прошао све тестове.

Ово су два акустичка генератора — од десет мегахерца — тако да добијамо милиметарску резолуцију. Тешко да је то видео квалитет, разуме се, али је ипак добро.

Процесор сигнала прилично је интелигентан. Када је шпијунка укључена, она шаље један импулс који твори акустички холограм свега што се налази на удаљеноти до двадесет или тридесет метара. Ова информација се потом преноси уским снопом од двеста килохерца до плутаче која се налази на површини, а она је радио-везом прослеђује бази. Потребно је десетак секунди да би се образовала прва слика; потом шпијунка упућује нови импулс.

Уколико између две слике нема разлике, онда она шаље нулти сигнал. Али ако се нешто догоди, емитује се нова информација како би се образовала ажурирана слика.

Оно што практично добијамо јесте по један снимак сваких десет секунди, а тај снимак добар је за многе сврхе. Разуме се, ако се догађаји буду брзо одигравали имаћемо замрљану слику. Али не може се све имати; систем може да функционише свуда, у потпуној тами — није га лако уочити — а и економичан је.”

Директор се очигледно заинтересовао, али се силно трудио да се то не примети.

„Згодна играчкица — могла би да буде корисна за наш посао. Можете ли нам дати спецификације — као и још неколико модела?”

„Спецификације — свакако, а постараћемо се и око тога да буду сагласне са вашим репликатором, како бисте могли да начините онолико примерака колико вам буде потребно. Први радни модел — а можда и наредна два или три — желимо, међутим, да упутимо у Шкорпвил. А онда ћемо напросто сачекати и видети шта ће се догодити.”

45. МАМАЦ

Слика је била зрнаста, а понекад ју је било тешко протумачити, упркос кодирању у лажним бојама које је указивало на појединости што их око иначе не би могло разабрати. Била је то спљоштена панорама морског дна, која је обухватала пун круг од 360 степени; у даљини, са леве стране, видео се морски коров, у средишту је стајало неколико камених избочина, а десно се поново пружала морска трава. Иако је призор деловао као да је на фотографији, промена бројева у доњем левом углу указивала је на промену времена; а понекад би се призор променио уз изненадни трзај када би неки покрет променио устројство емитованих информација.

„Као што видите”, обрати се заповедник Верли одабраној публици у аудиторијуму Тере Нове, „није било шкорпова када смо стигли, али они су чули — или осетили — ударац када се наш пакет спустио на дно. Ево и првог истраживача, после једног минута и двадесет секунди.”

Сада се слика мењала после сваких десет секунди и у сваком кадру појављивало се све више шкорпова.

„Зауставићу овај кадар”, настави официр за науку, „како бисте могли да проучите појединости. Видите овог шкорпа здесна? погледајте му лева клешта — има најмање пет оних металних трака! А и делује као неко ко је на власти — на наредним снимцима остали шкорпови су му се склањали с пута — а сада истражује тајанствен комад отпада који је управо пао са неба — ово је нарочито добар снимак — видите како складно користи клешта и усне пипке — прве као оруђе снаге, а друге прецизности — сада вуче жицу, али наш мали поклон претежак је да би се лако повукао — погледајте само то држање — заклео бих се да издаје наређења, премда нисмо регистровали никакве сигнале — можда су субсонични — а ево још једног баџе…”

Призор нагло поскочи, искрививши се под немогућим углом.

„Почиње вожња; сада нас вуку — били сте у праву, др Калдор — упутили су се као оној пећини у стеновитој пирамиди — но, пакет је превелики, тако да не може унутра — баш као што смо и предвидели, разуме се — а ово је стварно занимљив део…”

Поклон упућен шкорповима био је веома помно припремљен. Иако се поглавито састојао од отпадака, они су били брижљиво одабрани. Било је ту челичних, бакарних, алуминијумских и оловних шипки; комада дебелих дасака; пластичних цеви и плоча; делова гвоздених ланаца; једно метално огледало — и више калемова бакарне жице разних дебљина. Читава маса тежила је преко стотину килограма и била је пажљиво повезана, тако да се могла покретати само као једна целина. Шпијунка је неупадљиво била смештена у једном углу, причвршћена са четири засебна кратка кабла.

Два велика шкорпа сада су кренула у напад на гомилу отпада; чинили су то одлучно и, како је изгледало, са неким одређеним планом. Моћним клештима убрзо су уклонили жицу која је гомилу држала уједно, а онда су одмах одбацили дрвене и пластичне делове; било је очигледно да их занима једино метал.

Код огледала су застали. Усправили су га и загледали се у своје одразе — невидљиве, разуме се, у акустичкој слици шпијунке.

„Очекивали смо да ће јурнути у напад — можете изазвати жесток окршај ако ставите огледало у танк са рибама. Али ови су се можда препознали. То као да указује на прилично висок ниво интелигенције.”

Шкорпови напустише огледало и почеше да вуку остатак хрпе преко морског дна. На неколико наредних снимака призор је био безнадежно пометен. Када се слика поново стабилисала, појавила се једна потпуно другачија сцена.

„Имали смо среће — ствари су текле управо онако како смо се и надали. Одвукли су шпијунку у чувану пећину. Али то није просторија у којој се налази престо краљице шкорпова — ако таква краљица уопште постоји, у шта веома сумњам… Има ли неко неку претпоставку?”

Уследила је дуга тишина док су присутни проучавали необичан призор. А онда неко примети: „То је отпад!”

„Мора имати неку сврху…”

„Погледајте — оно је ванбродски мотор од десет киловата — некоме мора да је испао!”

„Сада знамо ко нам је крао ланце којима су била везана сидра!”

„Али зашто — ствар нема никаквог смисла.”

„Очигледно има — за њих.”

Мозес Калдор се накашља на особен начин; овакво призивање пажње ретко је заказивало.

„Ово је и даље само претпоставка”, поче он, „али, како изгледа, све више чињеница иде јој у прилог. Приметићете да је овде све од метала, брижљиво сакупљеног из мноштва различитих извора…

Једном интелигентном морском створењу метал би деловао веома тајанствено, нешто што је веома различито од свих осталих природних производа океана. Како изгледа, шкорпови се још налазе у каменом добу — и они никако не могу изићи из њега на исти начин као што смо то учинили ми, копнене животиње са Земље. Без ватре, они су упали у замку технолошког ћорсокака.

Мислим да нам је сада пред очима нешто што се збивало веома давно и на нашем свету. Знате ли одакле преисторијском човеку прво гвожђе? Из свемира!

Не замерам вам што изгледате изненађено. Али чисто гвожђе никада се не јавља у природи — оно сувише лако рђа. Једини извор примитивног човека били су метеорити. Никакво чудо што су били обожавани; и никакво чудо што су наши преци веровали у натприродна бића са неба…

Да ли се иста ствар збива и овде? Молим вас да ову могућност озбиљно схватите. И даље нам није познат ниво интелигенције шкорпова. Можда сакупљају метал из чисте радозналости и очараности његовим — смем ли да кажем: магичним? — својствима. Али да ли ће открити да га користе и за нешто друго, а не само за украс? Где су границе њиховог напредовања — док остају под водом. Само, да ли ће заувек остати тамо?

Пријатељи, сматрам да треба да дознате што можете више о шкорповима. Није искључено да делите планету са још једном интелигентном расом. Хоћете ли сарађивати или бити у сукобу? Чак и ако они нису уистину интелигентни, шкорпови би ипак могли представљати погубну претњу — или корисно оруђе. Можда би требало да их узгајате. Узгред буди речено, завирите мало под одредницу Култ Товара у вашим историјским банкама… ово је К-У-Л-Т Т-О-В-А-Р-А.

Радо бих да дознам наредно поглавље у овој причи. Јесу ли ови шкорпови филозофи, који се окупљају у шумама морског растиња да би размотрили шта да раде са нама?

Молим вас, стога, да оправите свемирску антену како бисмо остали у вези, Компјутери на Магелану чекаће на ваш извештај — док буду бдели над нама на путу према Сегану Два.”

46. ПРОБЛЕМ БОГА

„Шта је Бог?” упита Мириса.

Калдор уздахну и подиже поглед са дисплеја старог већ столећима.

„Ох, драга. Зашто питаш?”

„Зато што је Лорен јуче казао: „Мозес мисли да шкорпови можда трагају за Богом.”„

„То је рекао? Мораћу да попричам мало са њим касније. А ти, драга дамо, тражиш од мене да ти објасним нешто што је представљало опсесију милиона људи хиљадама година и на шта је утрошено више речи него на било коју другу појединачну тему у свеколикој историји. Колико времена можеш да одвојиш овог преподнева?”

Мириса се насмеја.”Ох, бар један сат. Зар ми ниси сам једном рекао да се све што је стварно важно може исказати једном једином реченицом?”

„Хмм. Па, сад, у животу сам наилазио и на неке стварно дуге реченице. Добро, одакле да почнем…”

Поглед му заблуди ка чистини са друге стране прозора бибилиотеке и утихлом — а тако речитом — трупу Матичног Брода који се уздизао поврх њих. Људски живот на овој планети почео је ту; није чудо што ме ово место често подсећа на рај. А јесам ли ја змија која ће уништити његову безазленост? Али једној девојци паметној попут Мирисе ја свакако нећу рећи нешто што она још не зна — или не наслућује.

„Невоља са речју Бог”, поче он полако, „происходи из околности да она никада није значила исту ствар ма којој двојици људи — нарочито ако су они били филозофи. То је и био разлог што је полако изишла из употребе током трећег миленијума, осим као псовка — поставши тако, у неким културама, превише проста да би се могла користити у учтивом разговору.

На њено место дошло је читаво сазвежђе специјализованих речи. Ако ништа друго, то је бар нагнало људе да престану да воде разговор глувих, из чега је ницало деведесет одсто свих невоља у прошлости.

Лични Бог, понекад називан Бог Један, постао је Алфа. Био је то хипотетички ентитет за кога се сматрало да бди над свакодневним пословима сваке јединке, сваке животиње! — награђујући добро и кажњавајући зло, обично у неодређено описаном постојању после смрти. Обожавала си Алфу, молила му се, упражњавала сложене религијске обреде и подизала огромне цркве њему у част…

Ту је потом био Бог који је саздао васељену и који је после тога могао, али и није морао, да има везе са њом. Био је то Омега. У часу када су завршили са рашчлањивањем Бога филозофи су употребили и свих осталих двадесетак слова древног грчког алфабета, али ми ћемо се овог јутра задовољити само Алфом и Омегом. Држим да на расправу о њима није до сада утрошено више од десет милијарди људи-година.

Алфа је неразлучиво био повезан са религијом — што му је и донело пропаст. Он је још могао постојати све до тренутка уништења Земље, да је само мноштво сучељених религија било спремно да се међусобно остави на миру. Али оне за то нису биле кадре, зато што је свака тврдила да једино она заступа Једну и Једину Истину. Стога је ваљало уништити све такмаце — што је, заправо, значило не само сваку другу религију, него и отпаднике унутар властите вере.

Разуме се, сасвим поједностављујем ствари; добри мушкарци и жене често превазилазе властита веровања, а сасвим је могуће да је религија била од битне важности за рана људска друштва. Без натприродних претњи које би их обуздавале људи можда никада не би били кадри да сарађују у било којој заједници већој од племенске јединице. Тек када су је искварили моћ и повластице, религија је постала у основи антидруштвена сила, а велико добро које је учинила постало је помрачено још већим злом.

Надам се да никада ниси чула за инквизицију, лов на вештице или џихад. Да ли би поверовала да су, чак и пошто смо добрано зашли у свемирску еру, постојале нације код којих су деца званично могла да буду погубљена зато што су њихови родитељи припадали некој јеретичкој секти што се мало разликовала од државне варијанте штовања Алфе? Изгледаш запањена, али те ствари — као и много горе — догађале су се у време када су наши преци отпочињали истраживање Сунчевог система.

Срећом по човечанство Алфа је полако ишчилео са попришта збивања, мање или више безболно, почетком трећег миленијума. Уништио га је фантастичан напредак нечега што се називало статистичка теологија. Колико ми је још времена преостало? Хоће ли Боби постати нестрпљив?”

Мириса погледа кроз велики панорамски прозор. Коњић је ведро пасао траву око основе Матичног Брода, очигледно савршено задовољан.

„Неће одлутати — бар док овде буде нечег за јело. Шта је то статистичка теологија?”

„Био је то последњи напад на проблем Зла. Оно што ју је избацило на врх био је успон једног веома ексцентричног култа — називали су себе неоманичима, али немој тражити да ти објасним зашто — око 2050. године. Узгред, била је то прва „орбитална религија”; иако су све остале вере користиле телекомуникационе сателите за ширење својих учења, неоманичији су се искључиво ослањали на њих. Нису имали никаква друга састајалишта осим телевизијских екрана.

Иако су се уздали у технологију припадали су, заправо, једној веома старој традицији. Они су веровали да Алфа постоји, али да је потпуно зао — и да је крајња судбина човечанства да му се супротстави и да га уништи.

„Поткрепљујући своја уверења наводили су бескрајне спискове ужасних чинова из историје и зоологије. Мислим да су они морали бити болесни људи, јер, како изгледа, на морбидан начин су уживали у сакупљању тог материјала.

На пример — један омиљен доказ о постојању Алфе био им је такозвани Аргумент по Устројству. Ми данас знамо да је он потпуно погрешан, али неоманичи су га излагали на такав начин да је изгледао потпуно уверљив и неопозив.

Ако нађеш неки предивно устројен систем — њихов омиљени пример био је дигитални часовник — онда је иза њега морао стајати неки планер, творац. Треба само мало завирити у свет Природе…

И они су то стали здушно да чине. Нарочито су се усредсредили на паразитологију — ти и не слутиш колико сте ви срећни овде на Таласи, узгред буди речено! Нећу у теби изазвати одвратност описивањем домишљатих метода и прилагођавања којима су прибегавала разна створења да би запоседала друге организме — људске нарочито — искоришћавајући их све док не би били уништени. Поменућу ти само једног мезимца неоманичија — бубу наметника.

Ово предивно створењце полаже своја јајашца у друге инсекте, пошто их претходно паралише, тако да када му се ларве излегу, на располагању им стоји обиље свежег — живог — меса.

Неоманичи су могли сатима да набрајају у истом духу, позивајући се на слична чуда природе да би доказали да је Алфа, ако не крајње зао, онда потпуно равнодушан према људским мерилима моралности и доброте. Не бој се — нисам у стању да их опонашам, нити то желим.

Али морам да поменем још један од њихових омиљених доказа — Аргумент по Катастрофи. Ево једног типичног примера који се у недоглед могао умножавати: поклоници Алфе окупили су се, суочени са неком несрећом, да се моле за избављење — али су сви страдали када се на њих срушило светилиште у коме су се налазили; да су, међутим, остали у својим кућама, већина би их се спасла.

Неоманичи су сакупили томове таквих ужаса — изгореле болнице и домови стараца, школе страдале у земљотресима, читави градови нестали при ерупцијама вулкана или ударима плимских таласа — списак нема краја.

Разуме се, такмачки поклоници Алфе нису седели скрштених руку. Они су сакупили подједнак број противпримера — оне случајеве када су искрене вернике избављали од катастрофе разни срећни обрти.

У разним облицима ова чегрст трајала је хиљадама година. Почетком двадесет првог столећа до њеног разрешења довеле су нове информационе технологије, методи статистичке анализе и шире разумевање теорије вероватноће.

„Било је потребно неколико деценија да се добију одговори, као и још неколико пре но што су их прихватили дословце сви интелигентни људи. Рђаве ствари догађају се подједнако често као и добре; као што се одавно подозревало, васељена се напросто покорава законима математичке вероватноће. Свакако, није било ни трага од некакве натприродне интервенције, било у корист доброг или злог.

Проблем Зла, дакле, никада није стварно постојао. Очекивати од васељене да буде благонаклона било је исто што и претпоставити да се увек може добијати у некој од игара на срећу.

Неки култисти покушали су да спасу ствар тако што су основали религију Потпуно Равнодушног Алфе, користећи при том звонолику криву нормалне дистрибуције као симбол своје вере. Сувишно је и рећи да је једно тако апстрактно божанство надахнуло тек веома мало поклоника.

Кад смо већ код математике, она је Алфи задала још један разоран ударац у двадесет првом веку (или је то, можда, био двадесет други?). Један блистави Теранац по имену Курт Гедел доказао је да постоје извесне апсолутно темељне границе знања, те је у том смислу логички бесмислена идеја о потпуно свезнајућем бићу — како се на један начин дефинисао Алфа. Откриће је стигло до нас посредством једне од оних незаборавних, лоших игри речима: „Гедел је обрисао Бога.” Студенти су обичавали да пишу графите по зидовима, користећи слова Г и О, као и грчку делту; разуме се, било је обрнутих верзија: „Бог је обрисао Гедела.” Непреводива игра речи: „Годел Делетед Год” — прим. прев.

Но, вратимо се Алфи. Средином миленијума он је мање или више нестао из човековог видокруга. Дословце сви паметни људи на крају су се сагласили са оштром осудом великог филозофа Лукреција: све религије су у основи аморалне, зато што је сујеверје које су заговарале донело више зла него добра.

Па ипак, неколико древних вера успело је да опстане, премда у драстично измењеним облицима, све до самог краја Земље. Позни мормони и Пророкове кћери чак су успели да изграде властите сејачке бродове. Често се питам како ствари стоје са њима.

Пошто је Алфа био дискредитован преостао је Омега, творац свега. Није, међутим, тако лако одбацити Омегу; васељена претпоставља извесно објашњавање. Или, можда, не? Постоји једна стара филозофска шала, знатно тананија него што изгледа на први поглед. Питање: Зашто је васељена овде? Одговор: Где би другде била? А сад мислим да је ово стварно довољно за једно преподне.”

„Хвала ти, Мозесе”, одврати Мириса, изгледајући помало ошамућена. „Све си то већ изговорио и раније, зар не?”

„Разуме се да јесам — и то више пута. Али, обећај ми нешто…”

„Шта то?”

„Не веруј ни речи од онога што сам ти рекао — напросто зато што сам ја то рекао. Ниједан озбијан филозофски проблем никада се не може до краја решити. Омега је још ту — а понекад ме сумње муче и око Алфе…”

Седми део: ДОК ИСКРЕ ЛЕТЕ УВИС

47. УСПЕЊЕ

Звала се Карина и било јој је осамнаест година; иако се сада први пут нашла ноћу у Кумаровом чамцу, ово нипошто није био први пут да се нашла у његовом загрљају. У ствари, она је још понајпре могла истаћи право на титулу Кумарове омиљене девојке, око које су се ломила многа копља.

Иако је сунце зашло још пре два часа, унутрашњи месец — знатно сјајнији и ближи од изгубљеног Земљиног Месеца — био је готово пун, тако да се обала, удаљена пола километра, купала у хладној, плавој светлости. Мала ватра горела је непосредно испред линије палми, где је забава још била у току. Чак се с времена на време могла чути и пригушена музика, када би надјачала благо брујање мотора који је радио на најнижем нивоу. Кумар је већ постигао свој главни наум и више му се нигде није журило. Па ипак, као сваки добар морепловац, он би се повремено одвојио од девојке да би изрекао неколико кратких упутстава аутоматском пилоту и брзо прешао погледом по обзорју.

Кумар је говорио истину, помисли Карина испуњена блаженством. Постојало је нешто веома еротично у овом правилном, благом ритму чамца, нарочито када га је појачавао ваздушни душек на коме су лежали. После овога, да ли ће икада више бити задовољна вођењем љубави на копну?

А и Кумар, за разлику од оних неколико других младих Тарнанаца које је могла да помене, био је изненађујуће нежан и увиђаван. Он није спадао у оне мушкарце заокупљене искључиво властитим задовољством; уживање му никада не би било потпуно ако не би било заједничко. Док је у мени, помисли Карина, осећам се као да сам једина девојка у читавом свемиру — чак и ако савршено добро знам да то није тачно.

Карина је неодређено била свесна да се и даље удаљују од села, али јој то није сметало. Желела је да ови тренуци потрају вечито и тешко да би марила да је барка хитала пуном брзином и ка отвореном океану, на коме није било другог копна све док се потпуно не би обишао глобус. Кумар је знао шта ради — и то у више погледа. Део њеног задовољства потицао је од потпуног поверења које јој је он уливао; у његовом наручју престајале су бриге и проблеми. Будућност није постојала, већ само безвремена садашњост.

Но, време је ипак пролазило: унутрашњи месец сада се налазио знатно више на небу. У затону страсти усне су им и даље пожудно истраживале подручја љубави када пулсирање хидромлазника престаде и барка се полако заустави.

„Стигли смо”, рече Кумар, а у гласу му се појави призвук узбуђења.

Где ли смо то стигли — помисли Карина тромо док су се раздвајали. Изгледало је као да су протекли сати од када је последњи пут бацила поглед према обали… тако да је питање било да ли је обала уопште још на видику.

Она се полако придиже, придржавајући се да је благо љуљање барке не би избацило из равнотеже — и разгорачених очију загледа се у вилинско царство које је донедавна представљало суморну баруштину пунонадежно, али и неприкладно названу Залив Мангров.

Ово, разуме се, није било први пут да се срела са високом технологијом; фузиона електрана и главни репликатор са Северног Острва били су знатно већи и деловали су упечатљивије. Али призор блиставо осветљеног лавиринта цеви и складишних танкова, кранова и опслужних механизама — тај ускомешани спој бродоградилишта и хемијског постројења, у коме је све дејствовало бешумно и делотворно под звездама, без иједног људског бића на видику — представљао је прави визуелни и психолошки шок.

Разлегао се изненадни пљусак, појачан муклом тишином ноћи, када је Кумар бацио сидро.

„Хајдемо”, позва је он враголасто. „Хоћу да ти покажем нешто.”

„Је л” није опасно?”

„Нимало — био сам овде много пута.”

И то не сам, сигурна сам, помисли Карина. Али он је већ изишао из барке, пре но што је стигла да му упути неку опаску.

Вода им је сезала једва нешто изнад појаса; толико се била накупила дневне топлоте да је била готово непријатно млака. Када су Карина и Кумар изишли на обалу, држећи се за руке, свеж ноћни лахор који им је помиловао тела испуни их пријатношћу. Изронили су из благо усталасаног мора попут нових Адама и Еве којима су дати кључеви механичког Раја.

„Не брини!” шапну јој Кумар. „Познајем ово место. Др Лоренсон ми је све објаснио. Али, пронашао сам нешто за шта сам сигуран да ни он не зна.”

Корачали су дуж дебело изолованог цевовода, постављеног на носаче метар изнад тла, и Карина је сада први пут успела да разабере један упадљив звук — добовање пумпи које су гониле течност за хлађење кроз лавиринт цеви и конвертора топлоте који су их окруживали.

Ускоро су стигли до знаменитог танка у коме је пронађен шкорп. Сада се могло видети сасвим мало воде; површина је готово потпуно била прекривена преплетеном масом морског корова. На Таласи, додуше, није било рептила, али та дебела, гипка дебла подсетише Карину на клупко змија.

Прошли су затим дуж низа пропуста, па покрај малих запорница, које су све сада биле спуштене; коначно су избили на једну пространу чистину, подаље од главног постројења. Када су напустили средишњи комплекс, Кумар ведро махну према једној камери која је била управљена у њих. Нико касније није успео да установи зашто је она била искључена у том кључном тренутку.

„Танкови за замрзавање”, објасни Кумар. „Шест стотина тона сваки. Деведесет пет одсто вода, пет одсто морско растиње. Шта ти је тако смешно?”

„Није смешно — већ веома необично”, узврати Карина, и даље се осмехујући. „Помисли само — мали део наших океанских шума отићи ће све до звезда. Ко би икада помислио на тако нешто! Али, ниси ме ти због тога довео овамо.”

„Нисам”, одврати Кумар тихо. „Гледај…”

У први мах није могла да разабере на шта он то показује. А онда јој ум успе да протумачи слику која је треперила на самом рубу видљивости — и у магновењу јој постаде јасно.

Било је то старо чудо, разуме се. Људи су то радили на многим световима, преко хиљаду година. Али видети то властитим очима било је не само узбудљиво него и застрашујуће.

Када су се приближили последњем танку, већ је могла јасније да види. Танушно предиво светлости — у пречнику је могло имати највише два центиметра! — успињало се ка звездама, право попут каквог ласерског снопа. Стала је да га прати погледом све док се пређа није преточила у невидљивост, изазивајући је да одреди тачно место нестајања. Али поглед јој је наставио навише, испуњавајући је вртоглавицом, све док није гледала у сам зенит и у једну звезду која је непомично почивала тамо, док су сви њени пригушенији, природни парњаци постојано напредовали мимо ње ка западу. Попут каквог космичког паука, Магелан је спустио нит паучине да би ускоро стао да подиже увис плен који је очекивао од света под собом.

Када су се зауставили на самом рубу леденог блока који је чекао, Карина доживе ново изненађење. Површина му је била потпуно прекривена блиставим слојем златне фолије, која је подсети на дарове које су као деца добијали за рођендан или за годишњи празник Спуштања.

„Изолација”, објасни јој Кумар. „Посреди је стварно злато — дебело око два атома. Без тога пола леда би се отопило пре но што би стигло до штитника.”

Изолација или не, Карина је осећала угриз студени на босим стопалима када је Кумар поведе преко смрзнуте плоче. Стигли су до средишта у десетак корака — а тамо, светлуцајући необичним неметалним сјајем, стајала је затегнута врпца која је сезала, ако не до звезда, оно бар тридесет шест хиљада километара увис до стационарне орбите на којој се налазио Магелан.

Окончавала се ваљкастим бубњем, пуним инструмената и контролних млазника који су очигледно служили као покретан, интелигентан кран, који је прихватао товар после дугог спуштања кроз атмосферу. Устројство је изгледало изненађујуће једноставно, па чак и просто — али био је то варљив утисак који се често стицао када су посреди били производи зреле, развијене технологије.

Карина изненада задрхта, али не од студени под стопалима, коју је готово престала да примећује.

„Јеси ли сигуран да је овде безбедно?” упита она забринуто.

„Разуме се. Други блок увек дижу у поноћ — а до тада има још неколико сати. Посреди је предиван призор, али не верујем да ћемо тако касно остати.”

Кумар се спусти на колена и прислони ухо уз невероватну траку која је повезивала брод са планетом. Ако би пукла, помисли она брижно, да ли би се разлетели…

„Слушај”, прошапта он…

Није знала шта да очекује. Понекад, у потоњим годинама, када би то могла да поднесе, покушала би да оживи чаролију тог часа. Но, никада није била сигурна да ли је у томе успела.

У први мах јој се учинило да чује најдубљу ноту неке џиновске харфе чије су струне биле затегнуте између светова. Жмарци јој стадоше да гамижу низ кичму и она осети како јој се длачице на врату костреше; била је то прадавна реакција страха, настала негде у праисконским џунглама Земље.

А онда, како се полако привикавала, постала је свесна читавог спектра помичних аликвотних тонова који су покривали распон чујности до саме доње границе — а несумњиво и далеко испод ње. Замућивали су се и претапали један у други, подједнако нестални, али се и непрекидно понављали попут звукова мора.

Што је дуже слушала то ју је ово више подсећало на бескрајно запљускивање таласа о пусту обалу. Имала је утисак да чује море свемира како удара о хриди свих својих светова; био је то застрашујући звук у својој бесмисленој узалудности, док је одзвањао кроз болне празнине васељене.

А онда је постала свесна и других елемената у тој неизмерно сложеној симфонији. Разлегло би се изненадно, реско брујање, као да су какви џиновски прсти стали да пребиру по траци негде дуж много хиљада затегнутих километара. Метеорити? Свакако не. Можда нека електрична пражњења у ускомешаној јоносфери Таласе? Је ли то била пука уобразиља, плод њених несвесних страхова — тек, с времена на време би зачула слабашне јадиковке демонских гласова или утварне крике све болесне и гладне деце која су скончала на Земљи током Столећа Ноћних Мора.

А онда, наједном, више није могла да издржи.

„Бојим се, Кумаре”, прошапта она, повукавши га за раме. „Хајдемо.”

Али Кумар је још био изгубљен међу звездама, са полуотвореним устима и главе приљубљене уз резонантну траку, опчињен њеном сиренском песмом. Уопште није приметио када је Карина, љута колико и заплашена, сишла са леденог блока умотаног у фолију и стала да га чека на познатој топлоти копна.

Јер управо је запазио нешто ново — низ растућих нота које као да су му призивале пажњу. То као да су биле Фанфаре за Гудаче, ако се нешто тако може замислити, које су звучале неизрециво тужно и далеко.

Али звук је постајао све ближи, добијајући истовремено на јачини. Био је то најјезивији тон који је Кумар икада чуо; запањеност и страхопоштовање којима га је испунио потпуно су га паралисали. Готово је могао да замисли да му нешто хита у сусрет низ ту чудесну траку…

А онда, неколико секунди прекасно, схватио је истину када га је први удар таласа-претходника, оборио на златну подлогу, а ледени блок затреперио под њим. И тада, последњи пут, Кумар Леонидас осмотри крхку лепоту свог уснулог света и ужаснуто, подигнуто лице девојке која ће овај тренутак носити чврсто урезан у сећању до самог дана смрти.

Већ је било прекасно да скочи. И тако је Мали Лав кренуо на своје успење ка бешумним звездама — наг и сам.

48. ОДЛУКА

Капетан Беј био је заокупљен пречим проблемима, а и било му је веома мило што може неком другом да повери тај задатак. У сваком случају, није постојао прикладнији изасланик од Лорена Лоренсона.

Никада се раније није срео са Мирисиним и Кумаровим родитељима и прибојавао се тог сусрета. Иако се Мириса понудила да пође са њим, он је ипак више волео да иде сам.

Ласанци су поштовали своје старије житеље и чинили су све да се они осећају удобно и срећно. Лал и Никри Леонидас живели су у једној малој, самосталној пензионерској колонији на јужној обали острва. Имали су шестособни летњиковац, опремљен свим могућим уређајима који су их поштеђивали физичког напрезања, рачунајући ту и јединог општенаменског кућног робота кога је Лорен икада видео на Јужном Острву. По земаљској хронологији, проценио је да су Леонидасови у позним шездесетим годинама.

Пошто су се уздржано поздравили, сели су на веранду пред кућом, гледајући према мору, док је робот стао да се врзма около, доносећи пића и зделе са одабраним воћем. Лорен нагна себе да поједе неколико залогаја, а потом прикупи храброст и лати се најтежег задатка у свом животу.

„Кумар…” Име му застаде у грлу, тако да је морао поново да почне. „Кумар је још на броду. Дугујем му живот; ризиковао је свој да би ме спасао. Можете разумети како се сада осећам… учинио бих било шта…”

Још једном је морао да застане како би повратио контролу. А онда, настојећи да буде што сажетији и научнији — као санитетски заповедник Њутн за време својих брифинга — он поново поче.

„Тело му је готово неоштећено, зато што је декомпресија била спора, а до смрзавања је дошло тренутно. Али, разуме се, он је клинички мртав — као што сам и ја био пре неколико недеља…

Два случаја су, међутим, веома различита. Моје… тело… је било спасено пре но што је дошло до оштећења мозга, тако да је оживљавање представљало прилично једноставан процес.

Протекли су сати пре но што смо се домогли Кумара. У физичком погледу његов мозак је неоштећен — али нема ни трага од неких активности.

Но, чак и тако, оживљавање би могло бити могуће уз примену најновије технологије. Према нашој документацији — која покрива целу историју земаљске медицинске науке — то је већ чињено у сличним случајевима, а стопа успешних опоравака износила је шездесет одсто.

Међу стотинама стручњака за медицину који се налазе хибернисани на броду има и десетак специјалиста за мозак. Постоје и техничари који су у стању да склопе било који замислив тип хируршке опреме, као и оне за одржавање живота, и да управљају њоме. Све чиме је Земља икада располагала биће наше поново — убрзо пошто стигнемо до Сегана Два…”

Застао је да би им допустио да боље сагледају ствар. Робот улучи ту згодну прилику да понуди своје услуге; но, Лорен му само одмахну руком.

„Били бисмо спремни — не, било би нам веома драго, јер то је најмање што можемо да учинимо — да поведемо Кумара са собом. Иако то не можемо јемчити, једнога дана могао би поново да живи. Волели бисмо да размислите о томе; имате времена на претек да донесете одлуку.”

Двоје старих људи измењаше дуг, неми поглед, док је Лорен нетремице посматрао море. Како је тихо и спокојно овде било! Волео би да и сам проведе завршне године свог живота на овом месту, док би га с времена на време посећивали унуци и праунуци…

Као што је био случај и са највећим делом Тарне, ово је готово могла бити Земља. Нигде на видику није било ласанске вегетације, што је вероватно представљало исход хотимичног избора; свеколико растиње деловало је нелагодно познато.

Но, недостајало је нешто суштинско; схватио је да га то копка већ дуже — заправо, још од оног часа када је ступио ногом на ову планету. И наједном, као да је овај тренутак бола подстакао његово памћење, он схвати шта је посреди.

Није било галебова који би јездили небом, испуњавајући ваздух најтужнијим и најпризивнијим од свих земаљских звукова.

Лал Леонидас и нејгова супруга још не беху изменили ниједну реч, али Лорен је ипак схватио да су донели одлуку.

„Ценимо вашу понуду, заповедниче Лоренсон; молим вас, пренесите нашу захвалност капетану Беју.

Нема, међутим, разлога за размишљање. Ма шта се догодило, Кумар ће за нас бити заувек изгубљен.

Чак и ако бисте успели — а као што сами кажете, то се не може јемчити — он ће се пробудити у једном страном свету, знајући да више никада неће видети свој дом, као и да су сви они које је волео већ столећима мртви. А то је тешко поднети. Намере су вам биле чстите, али он тиме не би ништа добио.

Знамо шта би он желео и шта се мора учинити. Вратите нам га. Препустићемо га мору које је толико волео.”

Ништа више није имало да се каже. Лорен је осећао истовремено огромну тугу и силно олакшање.

Извршио је своју дужност. Била је то одлука коју је очекивао.

49. ПЛАМЕН НА СПРУДУ

Мали кајак сада никада неће бити завршен, али ће ипак кренути на своју прву и последњу пловидбу.

Све до смираја сунца почивао је уз руб воде, љуљушкан благим таласима мора без плиме и осеке. Лорена је узбудило, али не и изненадило када је видео колико се људи сакупило да ода последњу почаст. Цела Тарна била је ту, али многи су дошли и из других делова Јужног Острва — а неки чак и са Северног. Иако је неке привукла, можда, само морбидна радозналост — цео свет је био шокиран јединствено спектакуларном несрећом — Лорен још никада није видео тако искрене изливе туге. Уопште није слутио да су Ласанци кадри за тако дубока осећања и тог часа му се у сећање врати једна реченица на коју је Мириса наишла, пребирајући по Архиви, у потрази за утехом: „Мали пријатељ целога света.” Порекло јој је било изгубљено и нико више није могао да претпостави који је древни учењак — и у ком веку — сачувао то за потоња раздобља.

Пошто се са обома загрлио, у знак немог саучешћа, оставио је Мирису и Бранта са њеним родитељима, око којих су се окупили многобројни рођаци са оба острва. Није желео да се упознаје са новим странцима, јер добро је знао шта већина од њих зацело мисли. „Он је спасао тебе — али ти ниси могао да спасеш њега.” Био је то терет који ће морати да носи до краја живота.

Угризао се за усну да би обуздао сузе које нису приличиле првом официру највећег свемирског брода који је икада изграђен, осетивши истога часа како му у помоћ пристиже један од одбрамбених механизама ума. У тренуцима велике туге понекад је једини начин избегавања губитка контроле био призивање неке потпуно непримерене — чак смешне — слике из дубина сећања.

Да — васељена има необичан смисао за хумор. Лорен је готово био принуђен да потисне смешак; како би се Кумар само насмејао последњој шали коју му је она приредила!

„Немој бити изненађен”, упозори га заповедница Њутн, отворивши врата бродске мртвачнице; изнутра их запахну талас студеног ваздуха, богато зачињеног формалином. „То се догађа знатно чешће него што мислиш. Понекад, то је последњи грч — готово као последњи покушај да се пркоси Смрти. Овога пута ствар је вероватно изазвана губитком спољњег притиска и потоњим смрзавањем.”

Да није било кристала леда који су оцртавали мишиће сјајног младог тела, Лорен би још помислио да Кумар не само што спава, него и сања веома пријатне снове.

Јер и у смрти Млади Лав био је још мужевнији него за живота.

Сунце је сад зашло за ниска брда на западу и свеж вечерњи поветарац заструјао је са мора. Не подигавши готово ни таласић, кајак је склизнуо у воду; вукли су га Брант и још тројица најприснијих Кумарових пријатеља. Лорен баци последњи поглед на спокојно, мирно лице младића коме је дуговао живот.

Све до сада било је мало плакања, али када су четворица пливача благо одгурнула чамац од обале, из окупљене гомиле подиже се талас јадиковања. Ни Лорен више није могао да уздржи сузе и постаде му свеједно да ли ће их неко видети.

Крећући се снажно и постојано под моћним погоном своја четири пратиоца, мали кајак упути се према спруду. Брза таласанска ноћ већ се спуштала када је пловило прошло између два блескајућа светионика који су означавали пролаз ка овореном мору. Нестао је иза њих и за тренутатк га је скривала бела линија таласа који су се лењо пенушали спрам спољног спруда.

Јадиковање престаде; сви су чекали. А онда спрам изненада тамнећег неба блесну бакља светлости и један пламени стуб сукну из мора. Буктао је складно и силовито, готово не стварајући дим; колико је то потрајало Лорен никада није дознао, јер је време стало у Тарни.

А онда, изненада, пламен се пригуши; ватрена круна уруши се у море. Већина жеравица пала је у воду, али неке су ипак наставиле да се успињу све док нису нестале са видика.

И тако је, по други пут, Кумар Леонидас стао да се успиње ка звездама.

Осми део: ПЕСМЕ ДАЛЕКЕ ЗЕМЉЕ

50. ЛЕДЕНИ ШТИТНИК

Подизање последње пахуљице требало је да буде радостан догађај; тај чин је, међутим, сада пратило само мрачно задовољство. Тридесет хиљада километара изнад Таласе последњи ледени хексагон стављен је на своје место и штитник је био завршен.

Први пут за скоро две године квантни погон поново је стављен у дејство, премда на најнижи ново. Магелан се одвоји са своје стационарне орбите и стаде да убрзава како би ставио на пробу равнотежу и целовитост вештачког леденог брега. Није било никаквих проблема; посао је ваљано обављен. Било је то велико олакшање за капетана Беја, који никако није могао да сметне с ума да је Овен Флечер (који се сада налазио под сразмерно строгим надзором на Северном Острву) био један од главних неимара штитника. А и питао се шта су Флечер и остала шесторица Сабри мислили док су посматрали светковину посвећења.

Почела је видео ретроспективом која је приказивала изградњу ледаре и подизање прве пахуљице. Потом је уследио очаравајући, убрзани свемирски балет, чији су актери били велики ледени блокови, који су после низа маневара долазили на своје место и тако постојано повећавали штитник. Почело је нормалном брзином, да би се потом хитро убрзавало, све док нису додати и последњи блокови стопом од по један сваких неколико секунди. Водећи композитор Таласе написао је живу музичку пратњу која је почела спором паваном, а окончала се темпераментном полком — да би се на самом крају вратила на нормалну брзину када је завршни ледени блок углављен на одговарајуће место.

Затим се призор променио; укључена је камера која се тог часа налазила на километар испред Магелана који је орбитирао у сенци планете. Велики заклон од сунца који је штитио лед преко дана сада је склоњен у страну, тако да се коначно цео штитник могао видети по први пут.

Огромни зеленкастоплави диск хладно је блистао у сноповима рефлектора; ускоро ће постати знатно хладнији када се обре у галактичкој ноћи где се темепература пела само неколико степени изнад апсолутне нуле. Ту ће га грејати само залеђена светлост звезда, отицање зрачења са брода — и повремене, ретке ерупције енергије ослобођене при ударима прашине.

Камера стаде лагано да клизи преко вештачког леденог брега, уз пратњу непогрешивог гласа Мозеса Калдора.

„Житељи Таласе, захваљујемо вам на вашем дару. Заклоњени овим штитником леда, надамо се да ћемо безбедно стићи до света који чека на нас, седамдесет пет светлосних година далеко одавде и кроз три стотине година.

Ако све буде у реду, и даље ћемо носити бар двадесет хиљада тона леда када будемо приспели до Сегана Два. Пустићемо га да падне на планету, а топлота приликом проласка кроз атмосферу претвориће га у прву кишу коју је упознао тај хладни свет. Накратко, пре но што се поново смрзне, та вода биће претходница још нерођених океана.

Једнога дана наши потомци знаће за мора слична вашима, премда не тако пострана и дубока. Воде наша два света ће се измешати, подаривши живот нашем новом дому. И тада ћемо вас се сетити са љубављу и захвалношћу.”

51. РЕЛИКВИЈА

„Прелепо је”, рече Мириса задивљено. „Сад ми је јасно зашто је злато било толико цењено на Земљи.”

„Злато је ту најмање важно”, одврати Калдор, извадивши блиставо звоно из кутије опточене сомотом. „Можеш ли да погодиш шта је посреди?”

„Очигледно је у питању неко уметничко дело. Мора да има неко посебно значење за тебе, чим си га понео са собом на путовање од педесет светлосних година.”

„У праву си, разуме се. То је веран модел једног великог храма високог преко стотину метара. Првобитно је било седам оваквих кутијица, све истог облика, које су се смештале једна у другу; ова је најунутрашњија и у њој се налази сама реликвија. Дали су ми је неки драги и стари пријатељи моје последње ноћи на Земљи. „Ништа не траје вечно”, подсетили су ме. „Али ово смо чували преко четири хиљаде година. Понеси га са собом ка звездама, уз наш благослов.

Иако нисам припадао њиховој вери, како сам могао да одбијем тако непроцењив дар? А сада ћу га оставити овде, на месту где су људи први пут крочили на ову планету — као још један поклон Земље — можда последњи.”

„Не говори тако”, рече Мириса. „Оставили сте толико дарова — никада нећемо моћи ни да им установимо број.”

Калдор се сетно осмехну; за тренутак ништа не узврати, док му је поглед блудио познатим призором који се пружао са прозора библиотеке. Био је срећан овде док је проучавао историју Таласе, дознајући мноштво ствари које би могле бити од непроцењиве вредности када на Сегану Два буде основана нова колонија.

Збогом, стари Матични Броде, помисли он. Ваљано си обавио свој посао. Нама предстоји још дуг пут; нека би нас Магелан служио тако верно као што си ти служио људе које смо толико заволели.

„Уверен сам да би се моји пријатељи сагласили — извршио сам своју дужност. Реликвија ће бити безбеднија овде, у Музеју Земље, него на нашем броду. Уосталом, увек постоји могућност да уопште не стигнемо до Сегана Два.”

„Свакако да ћете стићи. Ниси ми казао шта се налази у седмој кутијици.”

„То је све што је остало од једног од највећих људи који су икада живели; он је основао једину веру која никада није огрезла у крв. Сигуран сам да би га веома забављало да је дознао да ће, четрдесет столећа после његове смрти, један његов зуб бити понет ка звездама.”

52. ПЕСМЕ ДАЛЕКЕ ЗЕМЉЕ

Куцнуо је час одласка, поздрављања — опраштања дубоких попут смрти. Па ипак, ма колико да је суза проливено — како на Таласи, тако и на броду — постојало је и осећање олакшања. Иако ствари више никада неће бити сасвим исте, живот се сада могао вратити својим нормалним токовима. Посетиоци су били попут гостију који су остали нешто дуже од пословична три дана; било је време да оду.

Чак је и председник Фарадин то сада прихватио и више није маштао о међузвезданој олимпијади. Но, на располагању му је стајало мноштво утеха; ледара из залива Мангров управо је пребацивана на Северно Острво и прво клизалиште на Таласи биће спремно за Игре. Да ли ће и такмичари бити спремни, то је било друго питање, али многи млади Ласанци проводили су сате са неверицом посматрајући некадашње прваке.

У међувремену, сви су се сагласили око тога да ваља уприличити некакву опроштајну представу како би се обележио одлазак Магелана. На жалост, сагласности је било знатно мање око тога како би она требало да изгледа. Приређене су небројене приватне свечаности — које су све судионике изложиле приличним менталним и физичким напрезањима — али не и једна званична, јавна.

Градоначелница Волдрон, која је држала да Тарна ужива првенство, сматрала је да свечаност треба уприличити на месту Првог Спуштања. Едгар Фарадин је, међутим, био мишљења да је председничка палата, упркос својим скромним размерама, прикладније место за ову сврху. Неки шаљивџија предложио је Кракан као компромисну варијанту, истакавши да би тамошњи знаменити виногради представљали сасвим примерено место за држање опроштајних здравица. Ствар је и даље била нерешена када је Таласанска радио-телевизија — једна од најпредузимљивијих бирократија на планети — неопазице приграбила цео пројекат.

Опроштајни концерт требало је да остане упамћен код потоњих нараштаја, који би га често преслушавали. Није било видео сензација које би одвраћале пажњу — већ само музика и сасвим кратке говорне деонице. Прекопано је наслеђе од две хиљаде година да би се призвала прошлост и пружила нада за будућност. То је био не само реквијем, него и успаванка.

И даље је изгледало чудесно то што су композитори музике још имали нешто ново да кажу и пошто је њихова уметност достигла технолошко савршенство. Током две хиљаде година електроника им је пружала потпуну команду над сваким звуком доступним људском уху и могло се помислити да су све могућности медија давно исцрпене.

И одиста, читаво једно столеће протекло је у знаку пискутања, цијукања и електроригања пре но што су композитори овладали својим сада бескрајним моћима и поново успели да умешно спајају технологију и уметност. Нико, додуше, никада није надмашио Бетовена и Баха; али неки су им се приближили.

За легије слушалаца концерт је био подсетник на ствари које никада нису упознали — ствари које су припадале једино Земљи. Споро брујање моћних звона, које се попут невидљивог дима дизало са торњева старих катедрала; напев стрпљивих чамџија, на сада заувек изгубљеним језицима, који веслају ка луци спрам плиме при последњој светлости дана; корачнице војски које ступају у бој што га је Време лишило сваког бола и зла; измешано мрмљање десет милиона гласова у тренуцима када су се највећи градови Човека будили у свитање; хладни плес ауроре преко бескрајног мора леда; грмљавина моћних мотора који су се успињали аутопутем ка звездама. Све су то слушаоци чули у музици која је израњала из ноћи — те песме далеке Земље што су превалиле светлосне године да би стигле довде…

Као завршну тачку продуценти су одабрали последње велико дело симфонијске традиције. Написано у годинама пошто је Таласа изгубила контакт са Земљом, оно је публици било потпуно ново. Па ипак, његова океанска тема чинила га је нарочито прикладним у овој прилици — а утисак који је оставило на слушаоце било је све што је давно умрли композитор икада могао пожелети.

„…Када сам написао Тугованку за Атлантидом, пре скоро тридесет година, нисам имао на уму никакве посебне слике; занимале су ме једино емоционалне реакције, а не одређени призори; желео сам да музика дочара осећања тајанствености, туге — неизмерног губитка. Нисам покушавао да осликам звучни портрет срушених градова пуних риба. Но, сада се догађа нешто чудно кад год чујем Ленто лугубре — као што се управо сада догађа у мом уму…

Ствар почиње у сто тридесет шестом такту када се акорди који се спуштају до најнижег регистра хармонијума први пут срећу са сопрановом аријом без речи, почевши ту да се успињу и успињу из дубине… Познато вам је, разуме се, да сам тему засновао на песмама великих китова, тих моћних минстрела мора са којима смо прекасно, прекасно склопилли мир… Компоновао сам то за Олгу Кондрашин, јер нико други никада неће моћи да отпева те пасаже без помоћи електронике…

Када почиње вокална деоница, онда као да видим нешто што стварно постоји. Стојим на неком великом градском тргу, пространом готово као Свети Марко или Свети Петар. Свуда унаоколо стоје полусрушена здања, слична грчким храмовима, као и преокренуте статуе опточене морском травом, са којих се благо лелујају зелени листови папрати. Све је делимично прекривено дебелим слојем глиба.

Трг у први мах изгледа празан; а онда примећујем нешто — узнемирујуће. Не питајте ме зашто је то за мене увек изненађење, зашто то стално виђам по први пут…

У средишту трга стоји мала хумка из које се зрачно шири низ линија. Питам се да ли су то срушени зидови које је делимично прекрио муљ. Али склоп је лишен сваког смисла; а онда видим да хумка — пулсира.

Тренутак касније преда мном се помаљају два огромна ока која не трепћу и која ме нетремице посматрају.

То је све; ништа се не догађа. Ништа се ту није догодило већ шест хиљада година, још од оне ноћи када је попустила земљана брана и море покуљало унутра кроз Херкулове Стубове.

Ленто је мој омиљени став, али не могу да завршим симфонију у расположењу трагедије и очаја. Отуда и финале — Израњање.

Знам, разуме се, да Платонова Атлантида никада није стварно постојала. И управо из тог разлога она никада не може умрети. Увек ће представљати идеал — сан о савршенству — циљ који ће надахњивати људе у свим потоњим раздобљима. Управо због тога се симфонија окончава тријумфалним маршем у будућност.

Знам да према популарном тумачењу тог марша Нова Атлантида израња из таласа. Но, то је превише дословно; за мене, финале дочарава освајање космоса. Пошто сам је једном пронашао и записао, били су ми потребни месеци да се ослободим те завршне теме. Тих проклетих петнаест нота одзвањале су ми у мозгу и дању и ноћу…

Тугованка сада постоји сасвим изван мене; почела је да живи властитим животом. Чак и када Земље буде нестало, она ће хрлити ка галаксији Андромеда, потиснута снагом од педсет хиљада мегавата из свемирског одашиљача у кратеру Циолковски.

Једном, кроз више столећа или хјиљадугодишта, неко ће је ухватити — и разумети.”

Тонски мемоари — Сергеј ди Пјетро (3411–3509)

53. ЗЛАТНА МАСКА

„Све време смо се правили да она не постоји”, рече Мириса. „Али сада бих ипак волела да је видим — само једном.”

Лорен ништа не узврати неколико тренутака. А онда одговори: „Знаш да капетан Беј није допустио ниједном посетиоцу да дође на брод.”

Разуме се да је то знала; такође је разумела разлоге који су стајали иза такве одлуке. Иако је она у први мах изазвала извесна негодовања, свакоме је на Таласи сада било јасно да је мала посада Магелана била сувише заузета да би имала времена да се бави послом туристичког водича — или болничарке за оних непредвидљивих петнаест одсто којима би припала мука у бестежинским одељцима брода. Тактично је одбијен чак и председник Фарадин.

„Разговарала сам са Мозесом — а он је попричао са капетаном. Све је сређено. Али, ствар мора остати у тајности док брод не оде.”

Лорен је задивљено погледа, а онда се осмехну. Мириса га је одувек изненађивала; био је то важан део њене привлачности. Такође је схватио, уз присенак туге, да нико на Таласи није имао више права на ту повластицу; њен брат био је једини други Ласанац који је тамо стигао. Капетан Беј био је поштен човек, спреман да промени правила кад год би то било неопходно. А када брод буде отишао, кроз само три дана, све ће ионако бити свеједно.

„Шта ако добијеш свемирску болест?”

„Ја никада нисам добила ни морску болест…”

„…то ништа не доказује…”

„…а и била сам код заповеднице Њутн. Проценила је да су ми изгледи да прођем без потешкоћа деведесет пет одсто. Предложила је да пођем поноћним шатлом — тада унаоколо неће бити ниједног мештанина.”

„Мислила си на све, зар не?” примети Лорен, искрено задивљен. „Чекаћу те код места за спуштање број два петнаест минута пре поноћи.”

Застао је, а онда додао не без устезања: „Нећу се више спуштати. Молим те, поздрави ми Бранта.”

Било је то искушење са којим није могао да се суочи. Штавише, није више крочио у обитавалиште Леонидасових још од оног часа када је Кумар пошао на своје последње путовање, а Брант се вратио да теши Мирису. Већ је готово изгледало као да Лорен никада није ни улазио у њихов живот.

И одиста, он као да их је већ напустио, јер сада је могао да погледа Мирису са љубављу, али и без жеље. Једно дубље осећање — један од најтежих болова који је икада упознао — сада му је испуњавало ум.

Жудео је и надао се да ће видети своје дете — али то је онемогућило ново време полетања Магелана. Иако је чуо откуцаје срца свог сина измешане са мајчиним, он га ипак никада неће држати у рукама.

Шатл је требало да се споји са дневне стране планете, тако да је Магелан био удаљен још готово стотину километара када га је Мириса први пут угледала. Иако је знала које су му праве размере, ипак јој се учинио као каква играчка док се светлуцао обасјан сунцем.

Није изгледао већи ни са удаљености од десет километара. Њен мозак и очи и даље су је убеђивали да су они тамни кругови око средњег дела само бродски прозорчићи. Тек када се бескрајни, закривљени труп брода наднео непосредно над њих, ум јој коначно признаде да су то отвори за терет и укрцавања, а у један од њих шатл је управо сада требало да уђе.

Лорен забринуто погледа Мирису док је откопчавала појасеве на седишту; ово је био опасан тренутак када је, ослобођен стега први пут, прекомерно самопоуздан путник изненада схватао да бестежинско стање нипошто није тако пријатно као што је изгледало. Али Мириса се, како изгледа, осећала потпуно лагодно док је лебдела кроз ваздушну комору, гоњена благим Лореновим потисцима.

„Срећом, нема потребе да одлазимо у одељак са једном гравитацијом, тако да ћеш избећи потешкоће везане за двоструко прилагођавање. Сила теже више не треба да те брине све до повратка доле.”

Било би занимљиво, помисли Мириса, посетити одељке у којима се налазила посада у ротирајућем делу брода — али то би налагало бескрајне учтиве разговоре и личне везе, за шта више никако није имала времена. Било јој је, заправо, мило што је капетан Беј још доле, на Таласи; то ју је лишавало обавезе чак и да га куртоазно посети како би му се захвалила.

Пошто су изишли из ваздушне коморе обрели су се у једном цевастом ходнику који као да се пружао целом дужином брода. Са једне његове стране налазиле су се мердевине; са друге, два низа гипких омчи, погодних за шаке или стопала, клизила су у оба смера низ упоредне прорезе.

„Овде није баш најпријатније бити када убрзавамо”, рече Лорен. „Ходник тада постаје окомито окно — дубоко два километра. Тада се и јавља потреба за мердевинама и држачима за руке и ноге. Само се ухватиш за једну од ових омчи и пустиш је да она обави цео посао.”

Били су вучени без отпора неколико стотина метара, а онда су скренули у један бочни ходник који се пружао под правим углом у односу на главни. „Скинимо се са вођице”, рече Лорен пошто су превалили неколико десетина метара. „Хоћу нешто да ти покажем.”

Мириса пусти омчу која ју је вукла и они се полако зауставише покрај једног дугачког, уског прозора постављеног у бочном зиду тунела. Она баци поглед кроз дебело стакло у огромну, јарко осветљену, металну просторију. Иако је сасвим изгубила осећај за размере, била је уверена да се та велика цилиндрична комора протеже готово целом ширином брода — што би значило да се овај средишњи ходник пружа дуж њене осе.

„Квантни погон”, потврди Лорен поносно.

Није чак ни покушао да јој наведе називе прекривених металних и пластичних обличја, необичних потпорних полулукова који су ницали из зидова коморе, пулсирајућег сазвежђа светала, једне тако црне кугле да је, иако на њој није било никаквих обележја, ипак изгледало да се окреће… Али после извесног времена он рече:

„Највеће достигнуће људског генија — Земљин поседњи дар својој деци. Једнога дана, захваљујући овоме, постаћемо господари Галаксије.”

Док је то изговарао у гласу му се појави призвук надмености због кога се Мириса благо трже. Био је то поново онај стари Лорен, из раздобља пре но што га је смешкала Таласа. Нека буде тако, помисли она; али део њега ипак је заувек промењен.

„Мислиш ли”, упита га она, „да ће Галаксија то уопште приметити?”

Но, призор је на њу и те како деловао и она је дуго нетремице посматрала огромна, тајанствена обличја која су јој довела Лорена преко бездана што се мери светлосним годинама. Није знала треба ли да их благосиља због онога што су јој донела или да их проклиње зато што ће јој то ускоро узети.

Лорен настави да је води кроз лавиринт, све дубље у унутрашњост Магелана. Уз пут нису никога срели; ова околност најбоље је предочавала величину брода — односно малобројност његове посаде.

„Готово смо стигли”, рече Лорен гласом који је постао пригушен и свечан. „А ово је Чувар.”

Потпуно затечена, Мириса отплута до златног лица које ју је посматрало из једне нише и заустави се тик пред њим. Испруживши шаку, она додирну хладни метал. Био је, дакле, стваран — а не, као што је у први мах помислила, само холодисплеј.

„Шта је… ко је… ово?” прошапта она.

„Понели смо много ремек-дела Земљине уметности”, објасни јој Лорен, истовремено и сетно и поносно. „Ово је било једно од најзнаменитијих. Он је био краљ који је умро веома млад — још као дечак…”

Лоренов глас замре док им се у глави врзмала иста мисао. Мириса је морала да зажмирка неколико пута како би отрла сузе пре но што је успела да прочита запис испод маске.

ТУТАНКАМОН

1361–1353. п.н.е.

(Долина краљева, Египат, 1922. н.е.)

Да, био је готово истог узраста као Кумар. Златно лице посматрало их је преко миленијума и светлосних година — лице младог бога ишчезлог у цвету младости. На њему су се назирали моћ и самопоуздање, али још не и надменост и окрутност које би му подариле изгубљене године.

„Зашто је овде?” упита Мириса, напола наслућујући одговор.

„Изгледало је као сасвим прикладан симбол. Египћани су веровали да ће, уколико изврше праве обреде, мртви поново живети на својеврсном другом свету. Чисто сујеверје, разуме се — али овде је постало стварност.”

Не, међутим, онако како бих ја то пожелела, помисли Мириса тужно. Нетремице посматрајући као угљен црне очи дечака-краља, који ју је гледао из своје маске од жеженог злата, било је тешко поверовати да је посреди само чудесно уметничко дело, а не и жива особа.

Никако није могла да се отргне том спокојном, али и хипнотичком погледу који је сезао до ње преко столећа. Она још једном испружи шаку и помилова златни образ. Драгоцени метал изненада је подсети на једну песму коју је пронашла у архивама Првог Спуштања, када је наложила компјутеру да пребира по литератури прошлости у трагању за речима утехе. Највећи део од више стотина стихова није био овде прикладан, али је овај („Аутор непознат —?1800–2100”) савршено одговарао:

Они ведро враћају ковачу новца људску ковину,

Младиће што умреће у пуном сјају да никад не остаре.

Лорен је стрпљиво сачекао да Мирисине мисли заврше свој пут. А онда убаци једну картицу у готово невидљив прорез испод самртне маске и једна кружна врата се бешумно отворише.

Изгледало је потпуно неприлично затећи у свемирском броду гардеробу пуну тешких бунди, али Мириси одмах постаде јасно откуда потреба за њима. Температура је зачас пала много степени и она је већ почела да дрхти од студени на коју није била навикла.

Лорен јој поможе да навуче термокомбинезон — што није било сасвим једноставно у бестежинском стању — и они стадоше да лебде ка кругу смрзнутих стакала, смештених на наспрамном зиду мале коморе. Кристална заклопна врата отворише се ка њима попут стакленог поклопца на џепном сату и изнутра их запахну талас смрзнутог ваздуха. Мириса не само да није искусила нешто тако ледено, него није ни замишљала да је могуће. Праменови паре кондензоваше се у смрзнутом ваздуху, поигравајући около попут духова. Она погледа Лорена као да му каже: „Не очекујеш ваљда да уђем тамо!”

Он је умирујуће узе за руку: „Не брини — комбинезон ће те штитити, а за неколико минута уопште нећеш примећивати хладноћу на лицу.”

Тешко јој је било да у то поверује; али, он је био у праву. Када је кренула за њим кроз заклопна врата, обазриво дишући у први мах, са изненађењем установи да то искуство уопште није непријатно. Напротив, деловало је прилично подстицајно; први пут јој је постало јасно зашто су људи добровољно одлазили у поларна подручја Земље.

Лако је могла замислити да се и сама тамо налази, јер чинило јој се да лебди у некој студеној, снежнобелој васељени. Свуда око ње налазило се блиставо саће које је могло бити начињено од леда, образујући на хиљаде хексагоналних ћелија. Ствар је готово личила на мању верзију Магелановог штитника — с том разликом што су јединице овде имале у пречнику само око један метар и биле повезане сплетовима цеви и свежњевима жица.

Ту су се, значи, они налазили, спавајући посвуда око ње — на стотине хиљада колониста за које је Земља још представљала, у дословном смислу, сећање на јучерашњи дан. О чему ли су сањали, запита се она, негде на половини свог сна дугог пет стотина година? Да ли је мозак уопште сањао на тој мрачној ничијој земљи између живота и смрти? Није, према Лорену; али ко је могао бити сигуран?

Мириса је већ видела видео снимке пчела које зује за својим тајанственим пословима у кошници; сада се осећала као људска пчела док је ишла за Лореном, хватајући се за мрежу трачница која се пружала преко великих саћа. Осећала се сада сасвим лагодно у бестежинском стању и више није примећивала ни велику студен. У ствари, једва да је била свесна и властитог тела и повремено је морала да уверава саму себе да све ово није само сан из кога ће се сваког часа пробудити.

На ћелијама нису стајала исписана имена, већ су носиле алфанумеричке шифре; Лорен се непогрешиво упути ка једној са ознаком Х-354. На додир једног дугмета, хексагонални метални и стаклени контејнер склизну напоље на телескопским трачницама и у њему се указа једна уснула жена.

Није била лепа — премда није било поштено доносити судове о било којој жени која би била лишена крунастог сјаја своје косе. Њена кожа била је боје коју Мириса никада раније не беше видела и за коју је знала да је постала веома ретка на Земљи — тако дубоко црна да је готово садржала примесу плавог. А изгледала је тако савршена да Мириса и нехотице осети грч зависти; у уму јој се начас јави слика преплетених тела, ебоносовине и слоноваче — слика која ће је, знала је то, прогонити у потоњим годинама.

Она поново подиже поглед према женином лицу. Чак и при овом починку дугом столећима на њему су се видели одлучност и интелигенција. Да ли бисмо биле пријатељице? запита се Мириса. Сумњам; сувише смо сличне.

Ти си, значи, Китани и ти носиш Лореново прво дете ка звездама. Али хоће ли оно стварно бити прво, будући да ће се родити столећима после мога? Прво или друго, желим му свако добро…

И даље је била утрнула, али не само од хладноће, када се кристална врата затворише за њима. Лорен је благо погурну низ ходник над којим је бдео Чувар.

Још једном је превукла прстима по образу бесмртног златног дечака. Начас је искусила шок када је под додиром осетила топлоту; а онда је схватила да јој се тело још прилагођава нормалној температури.

То прилагођавање потрајаће још само неколико минута; али колико ће проћи, запита се она, пре но што се отопи лед око њеног срца?

54. РАСТАНАК

Сада поседњи пут разговарам са тобом, Евелин, пре но што утонем у свој најдужи сан. Још сам на Таласи, али шатл ће полетети пут Магелана за неколико минута; немам више шта да радим — све до спуштања на нову планету кроз три стотине година…

Осећам силну тугу, јер управо сам се опростио са својим најдражим пријатељем овде, Мирисом Леонидас. Како би се само радовала да си је упознала! Она је можда најинтелигентнија особа коју сам упознао на Таласи и ми смо водили многе дуге разговоре — премда се бојим да су неки од њих били, заправо, монолози, због којих си ме ти често прекоревала…

Питала ме је за Бога, разуме се; али можда је најпаметније питање било оно на које нисам умео да одговорим.

Убрзо пошто је погинуо њен млађи брат, кога је веома волела, она ме је упитала: „Каква је сврха туге? Има ли она неку биолошку функцију?”

Баш је чудно што о томе никада нисам озбиљно размишљао! Могла би се замислити интелигентна врста која би савршено добро функционисала ако би сећање на мртве било лишено осећања — уколико би, заправо, то сећање уопште постојало. Било би то сасвим нељудско друштво, али би могло бити у најмању руку подједнако успешно као што су то били термити и мрави на Земљи.

Да ли је могуће да бол представља случајан — чак патолошки — нузпроизвод љубави, који има, разуме се, суштинску биолошку функцију? У питању је необична и узнемирујућа помисао. Но, оно што нас чини људима јесу наша осећања; ко би их се, међутим, одрекао, све и да поуздано зна да је свака нова љубав само нови талац терористичког тандема Времена и Судбине?

Често смо разговарали о теби, Евелин. Изгледало јој је чудновато да мушкарац може да воли само једну жену читавог живота, па чак и да не потражи другу пошто њу изгуби. Једном сам је мало задиркивао, рекавши да је верност готово подједнако страна Ласанцима као и љубомора; она је узвратила да су само добили тиме што су им оба ова својства постала страна.

Зову ме; шатл чека. Сада морам заувек рећи збогом Таласи. А и твоја слика почиње да бледи. Иако умем другима да дајем савете, можда сам се предуго држао властите туге, а она више не служи сећању на тебе.

Таласа ми је помогла да се излечим. Сада могу да се веселим томе што сам те познавао, а не више да тугујем што сам те изгубио.

Испуњава ме необичан спокој. Први пут ми се чини да уистину разумем замисао мог старог пријатеља будисте о Равнодушности — чак и о Нирвани…

А ако се не будем пробудио на Сегану Два, шта се може. Мој посао овде је обављен и сасвим сам тиме задовољан.

55. ОДЛАЗАК

Тримаран је стигао до руба засада морског корова непосредно пред поноћ и Брант баци сидро које зарони до дубине од тридесет метара. Почеће да спушта шпијунке у зору, док буде постављана ограда између Шкорпвила и Јужног Острва. Пошто то буде обављено, моћи ће да се региструју сви доласци и одласци. Ако шкорпови пронађу неку шпијунку и понесу је у своје станиште као трофеј, утолико боље. Она ће наставити да ради, опскрбљујући их несумњиво још кориснијим информацијама него на отвореном мору.

Сада више није имао шта да ради до да лежи у барци која се лагано љуљала и да слуша лаку музику коју је емитовао Радио-Тарна, вечерас необичајено пригушено. С времена на време уследила би каква објава, порука добре воље или песма у част посетилаца. Мало је људи, на оба острва, спавало ове ноћи; Мириса се зачас запита о чему размишљају Овен Флечер и његови другови изгнаници, остављени на једном страном свету где ће остати до краја живота. Последњи пут када их је видела у некој телевизијској емисији са Северног Острва, уопште нису изгледали несрећни и ведро су расправљали о локалним пословним погодностима.

Брант је био тако тих да би помислила да је заспао да је он на уобичајени начин није чврсто држао за шаку док су лежали једно поред другог, гледајући у звезде. Променио се — можда још више него она. Био је мање нестрпљив, увиђавнији. Што је било најважније, већ је прихватио дете речима чија јој је благост измамила сузе. „Имаће два оца.”

Радио-Тарна сада је отпочео завршно и сасвим сувишно одбројавање пре полетања — прво које се чуло на Таласи, ако се не рачунају историјски снимци из прошлости. Да ли ћемо уопште нешто видети, упита се Мириса? Магелан се налази са друге стране света, почивајући тачно поврх средине океанске полулопте. Раздваја нас целокупна дебљина планете…

„…Нула…” рече Радио-Тарна — али је истог трена пригуши грмљавина беле буке. Брант посегну према дугмету за појачање звука и само што га је искључио када се небо проломи.

Цело обзорје букну јарким пламеном. На север, југ, исток и запад — није било разлике. Дугачки огњени језици стали су да сукљају из океана, домашајући до пола пута до зенита: била је то представа ауроре какву Таласа још не беше видела, нити ће је икада више видети.

Призор је био предиван, али је уливао и страхопоштовање. Мириси сада постаде јасно зашто је Магелан био смештен са супротне стране света; ово, међутим, није био сам квантни погон, већ само његов енергетски претек који је јоносфера лако апсорбовала. Лорен јој је испричао нешто неразумљиво о суперпросторним ударним таласима, додавши да чак ни изумитељи погона нису никада до краја разумели тај феномем.

Она се накратко запита шта ће шкорпови мислити о овом небеском ватромету; један део ове актиничке помаме сигурно се пробио и до шума морског корова, обасјавши забити потопљених градова.

Можда је посреди била само уобразиља, али зракасти, разнобојни снопови који су образовали окружујућу круну светлости као да су лагано гамизали преко неба. Извор њихове енергије добијао је на брзини, хитајући својом орбитом која га је заувек одводила од Таласе. Прошло је више минута пре но што се она сасвим уверила у ово кретање; у исто време, такође се смањио светлосни интензитет небеске представе.

А онда, наједном, све престаде. Поново се зачу глас репортера Радио-Тарне, који је говорио као без даха.

„…све иде по плану… брод се сада преусмерава… остали дисплеји касније, али не тако спектакуларни… све фазе почетног одвајања биће са друге стране света, али моћи ћемо да непосредно видимо Магелана кроз три дана, када буде напуштао наш систем…”

Мириса готово да није ништа чула од свега овога, нетремице гледајући у небо на које су се сада вратиле звезде — звезде које више никада неће моћи да погледа а да се при том не сети Лорена. Из ње су сада ишчилела сва осећања; ако и има суза, оне ће доћи касније.

Осетила је Брантову руке око себе и била јој је пријатна њихова утеха спрам самотности свемира. Она је припадала овде; срце јој више неће одлутати. Јер, коначно је схватила: иако је волела Лорена због његове снаге, Бранта је волела због његове слабости.

Збогом, Лорене, прошапта она — буди срећан на том далеком свету који ћете ти и твоја деца освојити за човечанство. Али помисли на мене понекад, која сам остала три стотине година позади на путу према Земљи.

Док ју је Брант незграпно, али нежно миловао по коси, било му је жао што му недостају речи којима би је тешио, али је и знао да је ћутање најбоље. Није га испуњавало осећање победе; иако је Мириса поново била његова, њихова стара, безбрижна веза нетрагом је нестала. Свих дана његовог живота, Брант је знао, међу њима ће стајати Лоренов дух — дух човека који неће бити ни дан старији када они буду већ само прах на ветру.

Када се, кроз три дана, Магелан подигао изнад источног обзорја, представљао је заслепљујућу звезду, сувише сјајну да би се у њу могло гледати голим оком, иако је претек зрачења квантног погона био пажљиво одвраћен од Таласе.

Из недеље у недељу, из месеца у месец, он је полако слабио, мада би и даље, када би се вратио на дневно небо, било лако разабрати га, уколико би се знало где га треба потражити. А ноћу је још годинама представљао најсјајнију звезду.

Мириса га је видела последњи пут непосредно пре но што је изгубила вид. Током неколико дана квантни погон — сада сасвим безопасан због удаљености — мора да је био управљен право према Таласи.

Тада се налазио на удаљености од петнаест светлосних година, али унуци су јој без потешкоћа показали на плаву звезду треће магнитуде која је сјајила поврх стражарских торњева баријере за шкорпове која је стално била под напоном.

56. ИСПОД РАЗДЕОБНИЦЕ

Нису још били интелигентни, али одликовали су се радозналошћу — а то је био први корак на бескрајном путу.

Као и већина крустацеана који су некада живели у морима Земље, могли су да опстану на копну неодређено дуго. Током последњих неколико столећа, међутим, било је мало подстицаја за то; велике шуме морског корова пружале су им све што им је било потребно. Дугачки, витки листови обезбеђивали су храну; чврсте стабљике представљале су сировину за примитивне творевине.

Имали су само два природна непријатеља. Први је била огромна, али веома ретка дубинска риба — тек нешто више од две застрашујуће чељусти повезане са незаситим стомаком. Другу је представљала отровна, пулсирајућа желатинозна неман — покретни вид џиновског полипа — која је понекад прекривала смрћу морско дно, остављајући за собом белу пустош.

Изузму ли се повремени излети кроз раздеобницу ваздуха и воде, шкорпови су сасвим могли да проведу цео свој живот у мору, савршено прилагођени тој средини. Али — за разлику од мрава или термита — они још нису ушли у неки од ћорсокака еволуције. И даље су могли да реагују на промену.

И промена се, мада још у сасвим малим размерама, појавила у овом океану-свету. Чудесне ствари стале су да падају са неба. Тамо одакле су оне потицале, мора да их је било још. Када буду спремни, шкорпови ће поћи у потрагу за њима.

Није било неке посебне хитње у безвременом свету таласанског мора; протећи ће многе године пре но што крену у свој први поход у један страни елемент из кога су њихове извиднице слале тако необичне извештаје.

Никада нису могли да претпоставе да истовремено друге извиднице шаљу извештаје о њима. А када су коначно одлучили да крену, тешко да су за то могли одабрати неприкладнији тренутак.

Збиља су имали пех да се појаве на копну током сасвим неуставног, али веома делотворног другог мандата председника Овена Флечера.

Девети део: СЕГАН ДВА

57. ГЛАСОВИ ВРЕМЕНА

Звездани брод Магелан био је удаљен једва неколико светлосних часова када је рођен Кумар Лоренсон, али његов отац већ је спавао; чуо је ову срећну вест тек три стотине године касније.

Пошле би му сузе при помисли да је за време тог сањања без снова протекао читав живот његовог првог детета. Када би скупио храброст да се суочи са том затрашујућом извесношћу, онда би се препустио снимцима који су га чекали у меморијским банкама. Посматрао би тада сина како расте и постаје зрео мушкарац, док му је његов глас упућивао преко столећа поздраве на које он никада није могао да узврати.

Тада би такође видео (није било начина да се то избегне) споро старење давно умрле девојке коју је држао у наручју — пре само неку недељу. Њен последњи поздрав стигао му је из набораних усана које су се већ одавно претвориле у прах.

Туга, иако несносна, полако би минула. Светлост јединог новог сунца испуњавала је небо пред њим; а ускоро ће уследити ново рођење на свету који је већ привлачио звездани брод Магелан ка његовој завршној орбити.

Једнога дана бол ће сасвим нестати; али не и сећање.

ХРОНОЛОГИЈА (ЗЕМАЉСКЕ ГОДИНЕ)

1956. Откриће неутрина

1967. Установљена неправилност са Сунчевим емисијама неутрина

2000.

Потврђена судбина Сунца

2100.

Међузвездане сонде

2200.

2300. Пројекат робота сејача

2400.

Засејавање почело (ембриони)

2500.

2600. (ДНК кодови)

2700.

2751. Сејач креће за Таласу

2800.

2900.

2999. Последњи миленијум

3000. ТАЛАСА

3100.

3109. Прво спуштање 0.

3200. Господари Рођење нације 100.

Контакт са Земљом

3300. последњих 200

Ерупција Кракана

3400. дана Изгубљен контакт 300.

3500. 400.

Квантни погон

3600. Завршни егзодус Стазис

3617. МАГЕЛАН

3620. Крај Земље

3827. МАГЕЛАН стиже 718.

3829. МАГЕЛАН одлази 720.

4135. СЕГАН ДВА 1026.

БИБЛИОГРАФСКА БЕЛЕШКА

Прва верзија овог романа, прича од 12.500 речи, написана је између фебруара и априла 1957. године, а потом објављена у часописима ИФ (САД) јуна 1958. и Сциенце Фантасy (Велика Британија) јуна 1959. Но, знатно се лакше може наћи у мојим збиркама Друга страна неба (1958) и Из океана, са звезда (1962), објављеним при издавачкој кући „Харцоурт, Браце”, Јовановицх.

Године 1979. позабавио сам се истом темом у предлошку за филмски сценарио који се појавио у часопису ОМНИ (том 3, број 12, 1980). Ова верзија је потом објављена у збирци мојих кратких прича Стражар (1984. — издавач Бyрон Пресс/Берклеy), заједно са уводом у коме се објашњава њен настанак, као и неочекиван начин на који је она довела до писања и снимања 2010: Друге одисеје.

Писање овог романа, који представља трећу и коначну верзију, почето је маја 1983. а завршено јуна 1985.

1. јул 1985.

Коломбо, Шри Ланка

ЗАХВАЛНИЦЕ

Прву замисао о томе да се енергије вакуума могу употребити за погонске системе изложио је, како изгледа, Шинићи Сеике 1969. године. („Квантно електрично свемирско возило”; Осми симпозијум о свемирској технологији и науци, Токио.)

Десет година касније Х. Д. Фронинг из фирме „McDonnell Douglas Astronautics” иступио је са том идејом на Конференцији о међузвезданим студијама, коју је септембра 1979. приредило у Лондону Британско међупланетно друштво, а затим је о томе објавио и два реферата: „Погонске потребе за квантни међузвездани сабирник” (ЈБИС, том 33, 1980) и „Истраживање квантног сабирника за међузвездани лет” (АИАА Препринт 81-1534, 1981).

Уколико се занемаре небројени изумитељи неодређених „свемирских погона”, први аутор који је ту замисао употребио у једном прозном делу био је др Чарлс Шефилд, научник, управник Земаљске сателиске корпорације; он је расправљао о теоријској основи „квантног погона” (или, како га је он назвао, „вакуумски енергетски погон”) у роману Макендруови летописи (часопис Аналог, 1981; Тор, 1983).

Према неоспорно наивном прорачуну Ричарда Фејнмена, сваки кубни центиметар вакуума садржи довољно енергије да прокључају сви океани Земље. Сходно процени Џона Вилера, међутим, реч је о вредности која је пуких седамдесет девет редова величине већа. Када се двојица водећих светских физичара разилазе за једну такву тричарију као што је седамдесет девет нула, нама осталима може се опростити извесна скептичност; али, посреди је у сваком случају занимљива замисао да вакуум у обичној сијалици садржи довољно енергије да уништи Галаксију… а можда, уз мало додатног напора, и Космос.

У реферату који би лако могао постати историјски („Добијање електричне енергије из вакуума кохезијом наелектрисаних лиснатих проводника”, Physical Review, том 30Б, пп. 1700–1702, 15. августа 1984) др Роберт Л. Форворд из „Hughes Research Labs” показао је да би се бар мајушни део те енергије могао укротити. Уколико би је ма ко осим писаца научне фантастике могао упрегнути у неки погонски систем, истог часа били би решени чисто инжењеријски проблеми међузвезданог — или чак међугалактичког — лета.

Али, можда и неће. Изузетно сам захвалан др Алену Бонду на његовој подробној математичкој анализи заштите неопходне за мисију описану у овом роману, као и на установљењу да је затупаста купа најпогоднији облик за ту сврху. Може се лако испоставити да ће ограничавајући чинилац веома брзог међузвезданог лета бити не енергија, већ аблација заштитне масе зрнцима прашине и њено испаравање под дејством протона.

Историја и теорија „свемирског лифта” може се наћи у мом реферату на Тринаестом конгресу Међународне астронаутичке федерације (Минхен, 1979): „Свемирски лифт: „Мисаони експеримент” или кључ за свемир?” (Објављено у Развој земаљских видова примене свемирске технологије, том И, Но 1, 1981, пп. 39–48 и Успон на орбиту; Hohn Wiley, 1984). О истој замисли реч је такође у роману Рајски водоскоци (Del Rey, Gollanz, 1978).

Први експеримент у овом смислу, који се односио на спуштање терета кроз атмосферу на „ужету за сапињање” из свемирског шатла, требало би да почне у време када овај роман буде објављен.

Дугујем извињење Џиму Баларду и Џ. Т. Фрејзеру што сам позајмио наслов њихова два веома различита дела за завршно поглавље мог романа.

Посебну захвалност дугујем Дијавадане Ниламеу и његовим људима из Храма Зуба, у Кандију, зато што су ме љубазно позвали на сабор Реликвије у време невоља.

Content

Кларк Артур Песме далеке Земље

Артур Кларк Песме далеке Земље

АУТОРОВА БЕЛЕШКА

Први део: ТАЛАСА

1. ОБАЛА КОД ТАРНЕ

2. МАЛИ НЕУТРАЛНИ

3. ВАРОШКО ВЕЋЕ

4. ТОКСИН

5. НОЋНА ВОЖЊА

Други део: МАГЕЛАН

6. СПУШТАЊЕ НА ПЛАНЕТУ

7. ГОСПОДАРИ ПОСЛЕДЊИХ ДАНА

8. СЕЋАЊЕ НА ИЗГУБЉЕНУ ЉУБАВ

9. У ТРАГАЊУ ЗА СУПЕРПРОСТОРОМ

Трећи део: ЈУЖНО ОСТРВО

10. ПРВИ КОНТАКТ

11. ДЕЛЕГАЦИЈА

12. НАСЛЕЂЕ

13. РАДНИ ОДРЕД

14. МИРИСА

15. ТЕРА НОВА

16. ИГРЕ НА ЗАБАВИ

17. КОМАНДНЕ ИСТАНЦЕ

18. КУМАР

19. ЛЕПА ПОЛИ

20. ИДИЛА

Четврти део: КРАКАН

21. АКАДЕМИЈА

22. КРАКАН

23. ДАН ЛЕДА

24. АРХИВА

25. ШКОРП

26. ПОДИЗАЊЕ ПАХУЉИЦЕ

27. ОГЛЕДАЛО ПРОШЛОСТИ

28. ПОТОНУЛА ШУМА

29. САБРЕ

30. КРАКАНОВО ДЕТЕ

Пети део: СИНДРОМ „БАУНТИЈА”

31. ПЕТИЦИЈА

32. КЛИНИКА

33. ПЛИМЕ И ОСЕКЕ

34. БРОДСКА МРЕЖА

35. ОПОРАВАК

36. КИЛИМАНЏАРО

37. IN VINO VERITAS

38. РАСПРАВА

39. ЛЕОПАРД НА СНЕГУ

40. СУКОБ

41. ШАПУТАЊА НА ЈАСТУКУ

42. ПРЕЖИВЕЛИ

43. САСЛУШАЊЕ

Шести део: ШУМЕ МОРА

44. ШПИЈУНКА

45. МАМАЦ

46. ПРОБЛЕМ БОГА

Седми део: ДОК ИСКРЕ ЛЕТЕ УВИС

47. УСПЕЊЕ

48. ОДЛУКА

49. ПЛАМЕН НА СПРУДУ

Осми део: ПЕСМЕ ДАЛЕКЕ ЗЕМЉЕ

50. ЛЕДЕНИ ШТИТНИК

51. РЕЛИКВИЈА

52. ПЕСМЕ ДАЛЕКЕ ЗЕМЉЕ

53. ЗЛАТНА МАСКА

54. РАСТАНАК

55. ОДЛАЗАК

56. ИСПОД РАЗДЕОБНИЦЕ

Девети део: СЕГАН ДВА

57. ГЛАСОВИ ВРЕМЕНА

ХРОНОЛОГИЈА (ЗЕМАЉСКЕ ГОДИНЕ)

БИБЛИОГРАФСКА БЕЛЕШКА

ЗАХВАЛНИЦЕ