Степан Наливайко

Таємниці розкриє санскрит

Вступне слово

Загальновизнано, що на території сучасної України в давнину жили індоарійські, тобто індійські племена, частина яких у ІІ тисячолітті до нової ери вирушила до Індії, а частина лишилася, взявши участь в етногенезі балтійських і слов'янських народів, серед них і українського. Величезна подібність між мовою індоарійської культури, культового дійства й жерців-брахманів — санскритом і балтійськими та слов'янськими мовами свідчить про найтісніші контакти цих народів у минулому. Подібність простежується не лише в основному лексичному фонді санскриту й цих мов, але й у граматичній будові, тотожності численних префіксів, суфіксів, часток, наявності відмінків і відмінкових закінчень, кличної форми тощо. Ось деякі тільки лексичні сходження, для зручності більш-менш згруповані.

Терміни спорідненості: тата — тато, мата, матар — мати, матір, нана — неня, дада — дід, пардада — прадід, девар — дівер, бграта — брат, свастрі — сестра, свасур — свекор, суну — син, відгва — вдова, наводга — невістка, снуша — синова дружина (рос. сноха).

Займенники: ту — ти, сваям — сам, свій — свій, тваї — твій, маї — мій, катара — котрий, татсама — той самий, анья —інший, та — та, тат — той, то — те.

Числівники: аді — один, дві — два, трі — три, чатура — чотири, панча — п'ять, даса — десять, шата — сто, убга — обидва, багута — багато, багутера — багатеро, двітій — другий, трітій — третій, шаштха — шостий, двішата трідаша чатварі — двісті тридцять чотири.

Частини тіла: наса — ніс, анкха — око, бгру — брова, оштха — уста, гріва — шия, пада — п'ята, хаста — кисть, мурдга — обличчя (пор. морда), паршва — перса, стана — стан, груди.

Прикметники: пурна — повний, діргха — довгий, крішна — гарний (пор. красний), прія — приємний, сваччха — свіжий, нава — новий, юва — юний, сукха — сухий, танга — тугий, нанга — нагий, віхваліт — схвильований, швета — світлий, уткріта — відкритий, паріпурна — переповнений.

Іменники: уда — вода, муша — миша, шула — шило, манса — м'ясо, дгама — дім, ніша — ніч, тама — тьма, авіка — вівця, біджа — зерно (укр. збіжжя), пхена — піна, дгвані — дзвін, набга — небо, набгаса — небеса, кута — куток, самбгар — собор, раса — роса, двара — двері, гірі — гора, ватар — вітер, гіма — зима, юшіка — юшка, чашака — чашка, коша — кіш, плавана — плавання, парівартана — переміна (досл. перевертання). <3>[1]

Дієслова: смаяті — сміятися, рудаті — ридати, бгаяті — боятися, плаваті — плавати, кагаті — казати, наштаті — нищити, бгагаті — бігати, кхелаті — гуляти, ліп'яті — ліпити, лубг'яті — любити, будг'яті — будити, джіті — жити, кшаяті — сяяти, чуматі — цілувати (пор. цьомати), піті — пити, ліг'яті — лизати (пор. лигати), джняті — знати, падаті — падати.

Службові слова: хат — геть (пор. гаття), атаг — отож, тада — тоді, праті — проти, ну — ну, на — ні, то — то.

Олена Блаватська — відома письменниця, релігієзнавець і філософ, яка народилася в Україні, довго жила в Індії, добре знала країну, її культуру, мови, серед них і санскрит, у книзі «З печер і нетрів Індостану» торкається спорідненості санскриту й слов'янських мов. Якось їй довелося побувати в добірному товаристві, де звучав і санскрит. Її вразили слова, з якими знайомий гуру (духовний навчитель) звернувся до свого учня: «Дехі ме агні!» «Та це ж наше «Дай мені вогню!» — вражено констатує Олена Петрівна. І це справді так — гуру просив свого учня принести йому вогню.

Вона ж пише, що її родичка, жінка освічена й спостережлива, але зовсім не знайома з санскритом, якось надіслала їй листа, де серед іншого повідомляла, що прочитала її статтю про Індію. А наприкінці рішуче заявляла, мовляв, як ти там собі хочеш, а оте твоє трімурті, про яке ти пишеш, не що інше як наше «три морди».

І Блаватська зауважує, що її родичка має цілковиту слушність. Бо слово трімурті складають слова трі та мурті, де перше слово зрозуміле й без перекладу, а друге в санскриті означає «обличчя», «голова», «лик». Тобто слово трімурті перекладається як «три лики», «три обличчя», «триглав». Принагідно зазначимо, що трімурті уособлює трьох верховних богів індуїзму — Брахму, Вішну та Шіву, де Брахма — творець, Вішну — захисник, а Шіва — руйнівник світу. Водночас ця індуська трійця уособлює і тризуб, у якому кожне божество має своє вістря. Брахма — праве, бо уособлює небо, а воно в давніх уявленнях — батько, чоловік. Чоловіча ж сторона — права. Вішну — охоронець і захисник землі, а земля — мати, жінка. Тож Вішну уособлює ліве вістря, оскільки ліва сторона — жіноча. Середнє вістря в тризубі належить Шіві — руйнівникові і водночас творцеві світу. Саме він та його дружина найчастіше зображаються з тризубом.

Не так давно свідком подібного і трохи кумедного «мовного» випадку довелося бути й мені. У квітні 1997 року делегація Товариства «Україна — Індія» побувала в Делі, у своїх індійських колег. Нашій невеличкій групі було надано автомашину, якою ми їздили на всілякі зустрічі, прийоми та екскурсії. Одного разу, повертаючися з чергової екскурсії до своєї машини, ми ще зоддалік помітили, що дверцята її відчинені, а водій у кабіні жваво вимахує руками. Це було досить дивно, бо наш водій прагнув якомога рідше відчиняти дверцята машини, щоб підтримувати в кабіні прохолоду, яку давав кондиціонер. Коли ми підійшли, я поцікавився, що сталося. Водій відповів, що в салон залетіла бджола і він її виганяв. Розмова провадилася мовою хінді, тож я звернув увагу, що мовлячи про бджолу, він ужив слово мадгумакхі, яке складається з двох окремих слів — мадгу «мед» та макхі «муха». Коли ми рушили, я звернувся до водія:<4>

— А знаєш, як перекладається слово «мадгумакхі» моєю мовою, українською?

- І як же? — зацікавився він.

— Медова муха.

— Та це ж зовсім по-санскритському! — вигукнув він.

Мене неабияк здивувала така його заява, насамперед через те, що рідною мовою водія була хінді і він мав би насамперед подумати про неї, тим більше що це слово повноправно існує в хінді. Проте він, не задумуючися, назвав санскрит, який ніколи досі в розмові з ним навіть не згадувався. І тим не менше, хоч і мимоволі, несамохіть простий індійський водій підтвердив спорідненість санскриту й української мови, яка існує насправді.

Санскрит — давньоіндійська літературна мова. Ним написані найвизначніші й найдавніші пам'ятки стародавніх індійців — веди, а також епічні поеми «Махабгарата» й «Рамаяна». Слово веда зрозуміле кожному слов'янинові, бо означає «відання», «знання» і споріднене з нашим відати — «знати». Усіх вед чотири, вони мають загальну назву — чатурведа, що теж не потребує перекладу. Найвідоміша й найголовніша з них — «Рігведа», де Ріг- споріднене з нашими ректи, речення — відповідно «казати», «промовляти» й «казання». Тобто дослівно слово «Рігведа» означає «Знання казання», «Знати, як промовляти». Іншими словами, жрець при пожертвинах чи інших обрядових дійствах мусив знати, коли, з якої нагоди, в якій послідовності, при яких дійствах і якому божеству підносити ту чи іншу молитву або пожертву. А «Рігведа» насамперед і є збірником релігійних гімнів-молитов до різних богів, вона призначалася найперше для жерців. Індійці сьогодні навіть мають прізвища з компонентом — веді: хто досконально вивчив дві, три або чотири веди може мати прізвище Двіведі, Тріведі або Чатурведі. Спершу це було ніби наукове звання, яке засвідчувало вченість людини, а згодом стало прізвищем.

Слово санскрит означає «досконало оброблений», «відшліфований», «культурний». Ця мова вважається священною, бо нею користуються жерці для спілкування з богами, нею написані релігійні тексти. Інші верстви населення — воїни, селяни, ремісники, торговці — розмовляли просторічною мовою, пракритом. Компонент — крит у словах санскрит і пракрит має значення «зроблений», «створений», а пра- те саме, що й українське пра- в словах прадід, правнук, праліс, правітчизна, прабатько тощо. Тобто термін пракрит означає «первісний», «правічний», «прастворений». Із цими двома термінами пов'язані два інші дуже важливі терміни — санскріті «культура» та пракріті «природа».

Існує кілька різновидів санскриту. Є ведійський санскрит, ним написані веди: «Рігведа», «Атхарваведа», «Яджурведа» і «Самаведа». Є епічний санскрит, яким написані обидві епічні поеми Давньої Індії — велетенська «Махабгарата» й трохи менша «Рамаяна». Є класичний санскрит — мова решти художньої, науковоі та релігійної літератури. І <5> є буддійський санскрит, котрий, як видно з означення його, стосується буддизму — найпоширенішої тепер у світі релігії, та її літератури. Найдавнішим вважається ведійський санскрит, інакше — ведійська мова.

У пам'ятках, писаних санскритом, особливо в «Рігведі», «Махабгараті» й «Рамаяні» багато точок дотикання з Україною, українцями й українськими реаліями, давніми й сьогочасними. Наш фольклор зберігає основний міф «Рігведи» про битву громовержця Індри з могутнім асуром — демоном Врітрою, який у наших веснянках виступає як злий цар Ворот або Воротар. «Рамаяна» виявляє тісну спорідненість із українським фольклором, звичаями та обрядами. У «Махабгараті» боги, царі, мудреці й могутні воїни носять імена, які сьогодні побутують в українців як прізвища. І водночас діють племена й народи, що їх античні автори фіксують і на території Давньої України. З чого напрошується цілком логічний висновок: предки сучасних українців брали участь у подіях, описаних у «Махабгараті», а самі ці події, принаймні деякі, відбувалися і на теренах України.

Такі українські прізвища як Баглай, Бака, Бакота, Балвір (Бальвір, Балбир), Бушма, Бушмака, Вишень, Гупал (Гупало), Кічак, Кришень, Кундера, Кундіренко, Курупа, Манджула, Пандай, Панікар, Судас, Хопта, Чамара, Шандра, Шіваненко, Шудря, Шудрак та багато інших згадуються у ведах та епосах. Вони важко надаються до витлумачення на слов'янському грунті, але легко й переконливо пояснюються з санскриту.

Є низка й українських назв, що мають своїх двійників в Індії та індійських джерелах. Це Вишнопіль, Краснопіль, Канів, Миргород, Миропіль, Панікарча, Райгородок, Родень, Самгородок, Тараща, Трипілля, Халеп'я, Чигирин, Шандра, Умань, Ямпіль тощо. Вони й собі переконливо витлумачуються з санскриту.

Санскрит допомагає по-новому поглянути на деякі українські реалії, скажімо, на ті ж імена й назви. Проілюструвати це можна бодай таким прикладом. У «Рігведі» й «Махабгараті» чимало імен із компонентом — шравас, тотожним слов'янському — слав: Вішравас, Уграшравас, Пар'яшравас, Бгурішравас, Багушравас тощо. Вони тотожні нашим історичним і сучасним іменам Віслав, Горислав, Переяслав і Богуслав. Останні три імені, тобто Переяслав, Борислав і Богуслав водночас означили й міста, помітні в багатовіковій історії України, та й не лише України. Щодо походження і значення цих імен та назв і досі немає одностайності: назву Переяслав виводять від «переяти славу», Борислав — від «який славно бореться», Богуслав — від «бога славлячий» чи «славний, як бог». І тільки санскрит дозволив з'ясувати, що ці три імені й назви — семантичні, тобто значеннєві двійники, вони мають однакове значення. Оскільки компоненти Пар'я-, Бгурі-, Багу- в санскриті синоніми й означають «багато», «дуже», «вкрай, «надзвичайно», «винят<6>ково». Тобто всі три назви і всі три імені мають однаковий зміст — «Багатославний», «Велеславний», «Преславний».

Характерно, що подібні імена й назви лише згадуються в «Рігведі» та «Махабгараті» — в сучасних індійців і в сучасній Індії немає ні таких імен, ні таких назв. Тоді як в Україні такі імена й назви побутують і досі. Що можна пояснити одним: подібні імена ведійські арії принесли до Індії з місць свого попереднього проживання, зі своєї прабатьківщини, тобто і з території сучасної України. Недарма і стикування двох космічних кораблів, на одному з яких був індійський космонавт Ракеш Шарма, відбулося саме над Україною: як писали в квітні 1984 року газети, «індійський космонавт із космічної висоти поглянув на землю своїх предків».

І якщо в епічних пам'ятках на санскриті стільки точок дотикання з Україною, то, поза сумнівом, на нашій давній землі колись звучав і санскрит — мова священнодійств і жерців, мова культури, літератури й науки. Як і пракрит — мова простолюду, мова воїнів і хліборобів. Сліди цих мов і досі зберігаються в нашому фольклорі, побутовій, обрядовій і весільній термінології, в іменах, прізвищах, етнонімах, топонімах і гідронімах. Немає жодного сумніву, що найбільші несподіванки й відкриття стануться при зверненні саме до санскриту й санскритських джерел, які чекають своїх дослідників і які здатні пролити яскраве світло на нашу багатовікову історію і культуру, часто-густо обібрану, перекручену й хибно витлумачену. Саме санскрит і санскритські джерела дають змогу по-новому, іноді під незвичним і незвичайним кутом поглянути на давні й сьогочасні українські реалії, які досі або не мали пояснення, або пояснювалися поверхово й малопереконливо.

Між нашими народами існували й існують тісні, споконвічні зв'язки на багатьох рівнях. І, як каже Микола Реріх, «якщо пошукати та прислухатися неупереджено, то чимало значущого постає з мороку і пітьми. Потрібно, невідкладно потрібно досліджувати ці зв'язки. Адже не про етнографію, не про філологію думаємо, а про щось найглибинніше й багатозначне…»

Правдиві, глибокі, святі слова! <7>

Етнонімія

Індійські сувіри, українські сівери й кімерійці

У допитливого читача «Слова о полку Ігоревім» та історії Київської Русі мимоволі виникають два суттєвих запитання: чому cіверського князя Ігоря так вабила далека й загадкова Тмуторакань і чому на престол у Тмутораканському князівстві сідали саме чернігівські князі? Що це — випадковість чи цьому є якесь пояснення?

Ситуація дещо проясниться, якщо зважити, що Тмуторакань розташовувалася на Таманському півострові. А на ньому в давнину жили сінди, «індійське плем'я» — як його називає античний автор Гезіхій. Сінди відомі й у долині Інду, біля історичного Пенджабу, вони мали колись свою могутню державу. Зараз у Пакистані є провінція Сінд.

Індійський епос, природно, добре знає сіндів — їм у «Махабгараті» присвячено чимало сторінок. Але з сіндами тут нерозривно пов'язане інше плем'я — сувіри. Вони завжди згадуються разом із сіндами, пов'язуються з ними спільною територією, єдиним управлінням і схожими характеристиками. Зокрема, за «Махабгаратою», обоє племен відносяться до західних «варварів», а до них індійська традиція відносить парфян, скіфів (шаків), яванів-греків, дравідів та деякі інші народи, які не дотримувалися ортодоксальних брахманських обрядів та звичаїв і локалізувалися на периферії ведійсько-брахманської культури індоаріїв. Тобто практично індійська традиція ставить знак рівності між сіндами і сувірами, називаючи сіндів сувірами, а сувірів — сіндами (УП, 450). Тому виходить, що сінди — це сувіри, а сувіри — це сінди. І така особливість, очевидно, прикладається не лише до сіндів у долині Інду, а й до сіндів на Таманському півострові. Тобто і щодо таманських сіндів правомірно стверджувати, що вони й таманські сувіри. А етнонім сувіри надзвичайно близький фонетично до етноніма сівери, що його мало плем'я, яке склало невід'ємну частку українського народу.

Індійська епічна традиція виводить сувірів від легендарного предка — царя Сувіри. Таке явище — не дивина, бо й деякі слов'янські племена мають своїх легендарних епонімів, наприклад, чехи — Чеха, поляки — Ляха, в'ятичі — В'ятка, радимичі — Радима. Саме через Сувіру країна сіндів — Сіндгу мала й другу назву — Саувіра, тобто «Сувірина», «Країна Сувіри».

Індійське ім'я Сувір розкладається на компоненти Су+вір, де Су- <10> префікс, який у санскриті надає основному слову вищого ступеня якості й передає значення «дуже», «вкрай», «винятково», «надзвичайно» (СРС, 732).

Слово вір, у свою чергу, означає «муж», «герой» (СРС, 615) і сходить до індоєвропейського вірос — «чоловік», «мужчина», «герой». Тож ім'я Сувір із санскриту тлумачиться як «Справжній Муж», «Неперевершений Богатир», «Незрівнянний Герой». Подібним чином тлумачиться етнонім сувіри — «справжні мужі», «доблесні богатирі», «могутні герої». Що засвідчує належність цього племені до воїнського стану.

Індоєвропейське вірос на грецькому ґрунті прибрало форми герос, від якого й утворене сучасне слово «герой». У грецькій міфології Герос — це Діоніс, тоді як індійське Вір стосується переважно бога Крішни (Смирнов, 267), якого грецька традиція ототожнює з Гераклом. А Геракл, як відомо, тісно пов'язаний із причорноморськими скіфами і територією України, бо, як свідчить одна із легенд, що її наводить Геродот у V ст. до н. е., Геракл одружився з дочкою ріки Борисфен і народив із нею трьох синів — родоначальників скіфських племен. Грецьке герос — «герой» якраз відбилося в імені Геракл, що означає Герославний, інакше — Діонісославний, хоча сама антична традиція пов'язує це ім'я з Герою, дружиною Зевса. Проте, очевидно, давні етимологи просто намагалися згладити явну суперечність між значенням імені Геракл і нетерпимо ворожим ставленням до уславленого богатиря дружини Зевса. Бо саме Гера спричинилася до смерті Семели-Землі, яка народила Діоніса, саме Гера затримала народження Геракла від Зевса й земної жінки Алкмени. Тож більше підстав виводити ім'я Геракла не від Гери, а від Героса-Діоніса. Як, де речі, й ім'я самого «батька» історії — Геродот: воно, імовірніше, означає не «Даний Герою», а «Даний Геросом», тобто Діонісом. На слов'янському ґрунті імені Геракл відповідає ім'я Ярослав. Іраклій теж різновид імені Геракл.

Показово, що компонент — вір наявний у деяких українських прізвищах таких, скажімо, як Балвір, Бальвір, Балбир, Балбиренко. За «Реєстром» 1649 року козаки з такими прізвищами служили в Білоцерківському, Брацлавському, Канівському, Київському, Корсунському, Переяславському, Полтавському й Черкаському полках (РВЗ, 76, 101, 123, 156, 161, 170, 171, 175, 190, 252, 296, 345, 415). А Балвір, інакше Бальдев, в індійській міфології — старший брат бога Крішни, ім'я його означає «Могутній герой». Тобто ім'я Балвір виявляється семантичним двійником імені Сувір, що його мав легендарний родоначальник індійських сувірів. В обох іменах другі компоненти етимологічно тотожні, тобто мають однакове походження і значення, а перші — тотожні семантично, значеннєво. Форма Балбир, з якої утворено прізвище Балбиренко, властива пенджабській мові, де компонент — вір <11> закономірно передається як — бір, що добре видно хоча б з імен та прізвищ пенджабських літераторів: Балбір Сінх, Дгармабір Сінха, Сукхабір, Бірбгадра (при формах мовою хінді Балвір, Дгармавір, Сукхавір, Вірбгадра). Тобто як в індійців існує дві форми цього імені, так і в українців існує дві форми цього прізвища — Балвір та Балбир.

На відміну від свого молодшого брата Крішни, Балвір — не воїнське, а землеробське божество. Атрибутом і зброєю його є плуг, через що він має епітет «Плугодержець» і «Озброєний плугом».

Не менш показово, що й ім'я Крішни досить рясно відбите в запорозьких козаків. За тим же «Реєстром» у різних сотнях Черкаського полку служили два Івани Крішненки, а сотником Переяславського полку був Богдан Кришненко (РВЗ, 64, 72, 333). Крішна мав ще одне ім'я — Гопал, Гопала, а козаки з прізвищами Гупал, Гупало, Гупалов, Гупаленко фіксуються у Брацлавському, Кальницькому, Кропивнянському, Миргородському, Полтавському, Уманському, Черкаському полках (РВЗ, 84, 227, 240, 278, 281, 350, 388,).

Вже ці дані засвідчують, що предки запорозьких козаків поклонялися Крішні і Балвірові. А що це за божества, прояснює один індійський міф. Він мовить, що сонячний бог Вішну, захисник землі і людей, висмикнув із голови дві волосини — чорну й білу — і помістив їх у Девакі й Рохіні — двох дружин Васудеви, батька обох братів. Невдовзі Девакі народила чорного хлопчика — Крішну, а Рохіні — білого, Балвіра. З чого виходить, що Крішна — Чорнобог, а Балвір — Білобог, Крішна — воїнське, а Балвір — землеробське божество. А Чорнобог та Білобог знайомі українській міфології. Причому поклоніння їм в українців відбилося не лише на іменному й прізвищевому рівні, а й на топонімному й гідронімному. Саме ім'я Крішна з санскриту означає «Чорний», а в тих же запорозьких козаків побутували імена Черня, Чорниш, Чорнята, Чернега, які дали цілу низку похідних від них сучасних українських прізвищ. З іншого боку, козаки мали й імена Білан, Білаш, Біляк, які й собі стали основою для багатьох українських прізвищ.

Цікава статистика поширення прізвищ «Білий» та «Чорний» серед запорозьких козаків за «Реєстром» 1649 року. «Реєстр», як відомо, охоплює 16 козацьких полків, і в цих полках прізвище «Білий» зафіксоване 34 рази, тоді як прізвище «Чорний» — 98, тобто втричі більше. Прізвище «Білий» узагалі відсутнє в чотирьох полках (Київському, Корсунському, Миргородському та Ніжинському), зате прізвище «Чорний» наявне в усіх 16 полках. Причому помітно більша поширеність прізвищ «Чорний» на південний схід від Києва. Так, у Миргородському полку маємо 17 прізвищ «Чорний» і жодного — «Білий», у Полтавському — 12 прізвищ «Чорний» і лише 2 — «Білий». А якщо сюди долучити <12> відповідно 13 та 7 прізвищ «Чорний» із сусідніх Чигиринського й Кропивнянського полків, то ці чотири полки матимуть прізвищ «Чорний» рівно стільки, скільки й решта 12 полків «Реєстру», тобто 49.

Це, поза сумнівом, свідчить, що предки запорозьких козаків відчутно більше поклонялися Чорнобогові-Крішні, аніж Білобогові-Балвіру. Що й зрозуміло, адже Чорнобог — воїнське божество, а Білобог — землеробське. А запорожців якраз і можна вважати професійними воїнами.

Водночас ці факти засвідчують, що козаки мали прізвища «Чорний» та «Білий» не через свою чорнявість чи русявість, а через те, що їхні предки поклонялися Чорнобогові та Білобогові.

Зі сказаного випливає іще один важливий висновок.

Наявність компонента — вір у іменах Балвір, Сувір та етнонімі сувіри, а також вживання епітета Вір — «Герой» щодо Крішни дозволяє припустити, що індійські сувіри поклонялися Крішні та Балвіру. І це справді так — індійські джерела недвозначно відзначають це. Слід гадати, що ця властивість була властива й таманським сіндам-сувірам, спорідненим із індійськими сіндами-сувірами. Але цим обом божествам поклонялись і давні українці, отже, й слов'янські сівери, ще одним підтвердженням чого, окрім усього іншого, є надзвичайна насиченість північно-східного ареалу України назвами на Черн-, Чорн-, Біл-, Красн-, Ворон- тощо. Того самого ареалу, де літописні джерела якраз і застають сіверів-сіверян.

Таким чином, між індійськими сувірами й українськими сіверами констатується не лише етимологічна тотожність самих етнонімів, а й неабияка світоглядна, релігійна подібність. Ця спорідненість, судячи з усього, ще добре відчувалася за Київської Русі, тому недаремно саме чернігівські князі сідали на престол у Тмутораканському князівстві, а сіверського князя Ігоря так вабила далека й загадкова Тмуторакань біля Керченської протоки. Князя Ігоря, певно, кликали туди й предківські святині. Адже саме біля теперішньої Тамані, колишної Тмуторакані (до речі, Тмутораканей у різних ареалах України близько десятка, серед них і на Чернігівщині) ще до ХVІІІ століття височіли величезні статуї, які, поза сумнівом, відігравали неабияку роль у віруваннях місцевого населення — сіндів-сувірів-сіверів. Бо хоча «Слово о полку Ігоревім» і написане в ХІІ ст., у ньому фігурують язичницькі божества, винятково близькі до божеств індійського пантеону. Принагідно зазначимо, що божества Вишень і Кришень, у яких неважко впізнати Вішну й Крішну, а також Індра, Сур'я, Яма, Тваштар та інші згадуються у «Велесовій книзі», створеній у ІХ ст. волхвами. І ніде, жодного разу автор цієї пам'ятки бодай словом не прохопився, що це якісь чужі для слов'ян божества. Навпаки, вони для автора рідні, свої.

Загадкова Мокоша у Володимировому язичницькому пантеоні то<13>тожна індійській Махеші — «Великій Богині», дружині Шіви-Рудри, якого грецька традиція називає Діонісом і який під іменем Влеса (Велеса) стояв на Подолі, на березі Почайни. Ще Геродот у V ст. до н. е. мовить, що будини кожного третього року справляють у своїй столиці Гелоні діонісії, тобто свято на честь Шіви-Діоніса. А будини — давні насельники України. Тож імовірно, що серед статуй біля Тмуторакані були й зображення Вішну, Крішни, Балвіра та Шіви. Принаймні таке припущення підтверджують знахідки з іменами Шіви неподалік, датовані II–III ст. (в Одесі та в Білгород-Дністровському).

Схоже, можна з'ясувати ще одне вкрай важливе й принципове питання: чи знав Геродот сіверів-сувірів і чи відбив він їхню назву в своїй знаменитій «Історії»?

Гадаємо, на це можна відповісти ствердно: так, знав і відбив у своїй праці, причому досить рясно. Тільки треба зважити, що великий галікарнасець передавав звучання негрецького етноніма засобами тогочасної грецької мови, а вона не всі звуки могла передавати адекватно. Там, де в слов'янських, германських чи індійських мовах маємо с, ш — у грецькій, як правило, к. Наприклад, укр. слава та санскр. шравас — гр. клеос, рос. сердце — гр. кардіа, санскр. даша — гр. дека «десять». Етнонім келтой — грецькою «кельти» — англійською звучить селтс.

З іншого боку, іномовне в грецька мова часто-густо передає через м. Найбільш відомий і частий приклад, що наводиться на доказ цього, — це передача візантійським імператором та істориком Х століття Костянтином Багрянородним слов'янської назви Новгород як Немогардас. Цей приклад, хоч він досить пізній, ілюструє і цю особливість грецької мови.

Приклавши ці дві особливості до етноніма сівери, побачимо, що в передачі грецькою етнонім мусив звучати як кімери. З чого випливає, що кімери — ті ж сівери. Звідки й закономірний висновок: Боспор Кімерійський — це насправді Боспор Сіверський або Сувірський, Кімерійські вали — Сіверські або Сувірські вали, Кімерійські переправи — Сіверські або Сувірські переправи.

А кімери, інакше кімерійці, спрадавна фіксуються на території України. Про них згадує ще Гомер близько VIII ст. до н. е. — автор безсмертних «Іліади» та «Одіссеї»:

Там кімерійці живуть, і їх місто, і ціле їх царство…

Із цих слів видно, що кімерійці мали своє царство, тобто свою державу, своє місто, тобто столицю; мали вони і своїх правителів, царів, що підтверджує у V ст. до н. е. Геродот, мовлячи про могили кімерійських царів на Дністрі.

Кімерійців зафіксували й інші писемні джерела: вавілонські, урартські, іудейські, перські. З них кімерійці постають як численний і грізний у воєнному відношенні народ, зіткнення з яким призвело до <14> занепаду такі могутні стародавні держави, як Ассірія та Урарту.

Яку саме територію зі сходу на захід займали кімерійці, дещо прояснює Геродот. Він, як і пізніші автори, недвозначно пов'язує їх із Керченським і Таманським півостровами. Від Геродота ми знаємо і про могили кімерійських царів на Дністрі. Тобто зі сходу на захід територія кімерійців простягалася принаймні від Таманського півострова до Дністра, що відповідає даним Геродота про країну, що її займали кімерійці до приходу скіфів. Проте яку територію займала Кімерія на північ від лінії Тамань — Дністер, сказати важче. А що територія кімерійців мусила простягатись і на північ від Чорного моря, не викликає сумніву. Тільки в такому разі можна пояснити той величезний розголос, що його мали в стародавній історії кімерійці, особливо у зв'язку з походами в Передню Азію.

І, як бачимо, це підтверджується численними топонімами на Черн-/Чорн- та Біл-, наявністю і сьогодні назв типу Сіверський Дінець, Новгород-Сіверський, Сіверщина, які грецькою часів Геродота мали звучати як Кімерійський Дінець, Новгород Кімерійський, Кімерія і які сягають найпівнічніших районів сучасної України, серед них і Чернігівщини з її столицею Черніговом. Що цілком узгоджується зі статусом кімерійської держави як могутньої в тодішні часи, яка справила таке враження на стародавні народи.

Часова відстань від першої згадки про кімерів і до останньої про сіверів-сіверян, історія яких продовжується і сьогодні, становить майже три тисячі років, хоча, звичайно ж, кімерійці існували набагато раніше від першої писемної згадки про них. Це засвідчує і Геродот, коли каже про могили кімерійських царів на Дністрі, а це явище мусило мати тривалу традицію.

І це означає, що кімери-сівери були автохтонним, споконвічним населенням на території України. Бо тільки писемні джерела знають їх на фактично одній і тій самій території упродовж принаймні трьох тисячоліть. В усякому разі, наприкінці II тис. до н. е. вони тут уже жили.

На завершення хотілося б зробити кілька зауваг. І насамперед щодо невеличкої фонетичної відмінності в оформленні етнонімів сувіри та сівери. Вона закономірна, бо кореневе санскритське — у- відповідає українському — и-. Що видно хоча б із таких прикладів: санскр. муша — укр. миша, шула — шило, чатура — чотири, рудате — ридати, дгум — дим, суну — син тощо. Таке явище спостерігається навіть у самій українській мові: діал. пушов — літ. пішов, вул — віл, кунь — кінь.

Ця закономірність дає змогу знайти український аналог індійському імені Сувір, яке, за міфами, й дало назву етнонімові сувіри. На українському ґрунті це ім'я мусило б мати форму Сивір. І ми справді маємо в українців ім'я Севір, з яким, очевидно, споріднене й Северин.

З іншого боку, ця ж закономірність дозволяє співвіднести індійське ім'я Судгір — «Премудрий» з українсь<15>ким іменем Сидір, а індійське ім'я Дгір — «Мудрий» з іменем відомого київського князя — Дір. Що й не дивно, бо і київський князь Ярослав мав епітет «Мудрий», і галицький Ярослав мав епітет «Осмомисл», і поляни означаються літописцем Нестором як «мудрі й смислені», і Свята Софія — це Божественна Мудрість. До речі, перший посол Індії в Україні (згодом посол Індії в Індонезії) має саме таке ім'я — Судгір Девре.

Слід також зазначити, що етнонім сувіри — не єдиний із компонентом су. Він наявний також у етнонімі сураштри — так означалися жителі країни Сураштри в Західній Індії: назва ця означає «Прекрасна країна» або «Чудова держава». Причому саме з сураштрів походила царівна Реваті, дружина Балвіра, старшого брата Крішни. Цікаве те, що дідом Реваті був цар Рева, а серед запорозьких козаків досить часте прізвище Рева. Лише в Канівському, Корсунському та Черкаському полках їх засвідчено 9.

«Махабгарата» відзначає, що в Сураштрі жили ядави, плем'я, з якого й походили Балвір та Крішна. Вкрай цікаво, що ядави виявляють спорідненість із літописними ятвягами. Бо як індійські ядави мають іще дві назви — сатвати та данави, так і ятвяги мають дві інші назви — судовити та дайнови. Зрозуміло, що така потрійна відповідність двох етнонімів навряд чи випадкова. На Волині, де особливо рясно назв, пов'язаних із Крішною, Балвіром та їхнім племенем, наявні назви типу Ятвяги, Ятвязь, як, до речі, й на Чернігівщині, наприклад, урочище Ятвіж; подібні назви є також на Львівщині, в Бєларусі та Польщі (Непокупный, 105–111).

Компонент су- міститься в етнонімі согди, авестійська форма якого — сугуда (СИЯ, 347). А в Криму була Сугдея, нинішній Судак. Етнонім сугуда означає «могутні бики», іншими словами — «могутні воїни», оскільки порівняння воїна, героя, царя чи бога з биком — звичайне явище в багатьох міфологіях. Зокрема, шумерське гуд — «бик», часте в клинописних текстах, вживається якраз у значенні «герой», «богатир». Це відбилося і в «Слові о полку Ігоревім», де князі порівнюються з яр-туром або буй-туром, теж, власне, биком.

Тобто в цьому розумінні етноніми сувіри, сівери, кімери та сугуди (согди), виявляються і семантичними двійниками. Усім їм властиві виразні воїнські функції, і всі вони належали до воїнського стану, так званих кшатріїв. А від основи кшатр — «сила», «влада» й утворене наше «цар». Тому недарма серед українців стільки прізвищ Цар, Царук, Царик, Царко, Царевич, Царенко, Цариченко тощо. Це означає, що предки їхніх теперішніх носіїв належали саме до воїнського стану, а не до жрецького, брахманського. Хоча в українців вистачає прізвищ, назв і фразеологізмів, пов'язаних і з брахманами. Це і божі люди в українському фольклорі — рахмани, і прізвища Рахман, Рахманин, Рахманюк, <16> Рахманець, Рахманенко, засвідчені в запорозьких козаків і сучасних українців; це і с. Рахмани на Волині, м. Рахманів, де 1619 року архимандрит чернігівський Кирило Транквіліон Ставровецький видав «Учительне Євангеліє» — збірку своїх проповідей; Рахманівка на Дніпропетровщині та Рохманів на Тернопільщині; це і Рахманський Великдень, із яким пов'язані фразеологізми: «На Юра-Івана, на Рахманський Великдень», «Віддам на Рахманський Великдень», а також «Постимося, як рахмани», «Рахманна земля», «Рахманний кінь» і навіть «Рахманна журба» в сучасних поетів.

Олекса Воропай доходить висновку, що Рахманський Великдень — залишок стародавніх, ще дохристиянських вірувань українців (Воропай, 48–50), а Степан Килимник підкреслює, що найбільш характерне й загадкове те, що Рахманський Великдень відомий тільки в Україні, причому з дуже давніх часів (Килимник, 221). П.Чубинський відзначає, що серед українців існує звичай Великої Суботи кидати шкаралущу з яєць у річку, і ця шкаралуща через три з половиною тижні допливе до рахманів, а ті почнуть відзначати своє свято — Рахманський Великдень (Чубинський, 218).

У народній пам'яті українців, очевидно, збереглася згадка про те, що рахмани- брахмани живуть на півдні, біля Чорного моря. Саме тут упродовж майже тисячоліття, починаючи з VI ст. до н. е., існувала колись могутня Боспорська держава, до якої входили численні сіндо-меотські, тобто індоарійські племена. А в пониззі Дніпра античні автори засвідчують існування держави, яку вони називають — Сіндика. <17>

Українські дандарії, індійські кияни

Упродовж тисячоліть територія сучасної України знала чимало народів і племен, серед них і найдавніші, зафіксовані античними авторами. Лише в Тавриці, сучасному Криму, римський історик І ст. Пліній Старший нараховує понад три десятки різних племен. В Україні, без перебільшення, відбилися глибинні явища слов'яно-іранських, кельтсько-слов'янських, тюрксько-давньоруських та інших взаємовпливів і взаємозв'язків. Проте Північне Причорономор'я характеризується не лише цими взаємозв'язками. Як слушно зазначає український дослідник Олексій Стрижак, «сучасна наука, очевидно, ще до кінця не збагнула як грандіозності, так і сміливості тих так званих індоарійських лінгвістичних (і не тільки!) проблем Північного Причорномор'я, які щойно встали на весь зріст перед численними дослідниками його старовини» (ЕГС, 12). Інший дослідник, уже російський, Олег Трубачов, і собі додає: «Безсумнівна за всіх можливих коректив наявність іранців у Північному Причорномор'ї легко може викликати також думку про стародавню наявність десь у часовій і територіальній близькості їхніх індоарійських родичів, праіндійців» (О синдах, 41). Збірник «Гідронімія України в її міжмовних і міждіалетних зв'язках» коротко резюмує: «Так чи інакше в центрі гідронімної системи Скіфії виявився новий аспект міжмовних зв'язків найдавнішої доби, який веде нас не тільки в сіндо-меотський світ Азово-Чорномор'я, але й у таємничий світ індоєвропейської прабатьківщини, місце якої шукають у Північному Причорномор'ї, звідки давно вимандрували предки сучасних індійців та іранців, перетнувши Північний Кавказ, береги Каспію, Середню Азію…» (ГУ, 19–20).

Проте, як виявляється, предки сучасних індійців не всі залишили територію Давньої України — частина їх лишилася і взяла активну участь в етногенезі українського народу. Вважається, що індоарійці вирушили в далекий шлях до Індії в середині ІІ тис. до н. е., але їх постійно згадують пізніші джерела, зокрема, той же Геродот, коли каже в V ст. до н. е., що скіфи, які жили в Тавриці, по льоду переїжджають через Боспор Кімерійський (Керченську протоку) до Сіндики на Таманському півострові <18> (Геродот, 194). Численні сіндо-меотські, тобто індоарійські племена, входили до Боспорського царства, могутньої колись держави на півдні України; держава ця існувала впродовж майже тисячоліття, починаючи з VI ст. до н. е., а столицею її було місто Пантикапей, пізніший Керчев, теперішня Керч. Посвячувальні боспорські написи зберегли чимало свідчень саме про ці сіндо-меотські племена, особливо з IV ст. до н. е. Вони включаються до титулатури боспорських царів Левкона І (389–349) та його сина Перісада І (344–311). Так, у написах 1037 та 1038, знайдених на Тамані, Левкон І означається як «архонт Боспору й Феодосії, цар сіндів, торетів, дандаріїв і псесів» (КБН, 599–600). Напис на мармуровому постаменті, знайденому в Керчі 1843 р., мовить: «Левкон, син Перісада, відбувши термін свого жрецтва, присвятив цю статую Аполлону Лікарю, при Перісаді, синові Спартока, архонтові Боспору й Феодосії, цареві сіндів, усіх меотів і фатеїв». Цей напис під № 25 у «Корпусі боспорських написів» датується ІІІ ст. до н е. Напис № 39 на плиті з білого мармуру, знайдений у Керчі, повідомляє: «Великому цареві Аспургу, другові римлян… який царствує над усім Боспором, Феодосією, сіндами, меотами, тарпитами, торетами, псесами й танаїтами, який підкорив скіфів і таврів». Датується напис І ст. до н. е., оскільки роки правління Аспурга — 8 р. до н. е. — 38 н. е.

Подібних написів лише в КБН — два десятки. Показове й те, що на деяких із них зафіксовано й імена, пов'язані з етнонімом сінди. Так, напис № 1137, який знайдений у Анапі й зараз зберігається в Керченському музеї, подає серед переможців спортивних змагань на честь Гермеса сім носіїв імені Сінд та чотири — Сіндок. Ще в одному написі фіксується ім'я Сіндей.

Окрім сіндів, особливе зацікавлення викликають у цих написах дандарії, що теж відносяться до сіндо-меотських племен. Як засвідчують давні джерела, жило це плем'я на території від Меотиди (Азовського моря) до Кавказу. Першу згадку про нього знаходимо ще в Гекатея Мілетського (бл. 546–480 рр. до н. е.) — давньогрецького історика, географа й мандрівника. За ним, дандарії жили поруч із сіндами. У своєму «Житті Лукулла» Плутарх (І ст. до н. е.) згадує вождя племені дандаріїв на ім'я Дандарій, з чого видно, що місцеві ватажки нерідко мали імена, які збігалися з назвою племені. Згадує про дандаріїв і римський письменник Тацит (бл. 55-120 рр. н. е.), який пише, що саме в дандаріїв знайшов 49 року притулок цар Мітрідат. Пліній, римський учений і діяч І ст. згадує дандаріїв як «назву народу в області нижньої Кубані й Меотиди».

Залишили дандарії сліди і в назвах. На березі Кубані засвідчено топонім Дандарій. Таку ж назву засвідчено й на березі Бузького лиману, причому показово, що в давнину і Південний Буг і Кубань називалися однаково — Гіпаніс.

З дандаріями пов'язують так звану Тендрівську косу в Криму, інак<19>ше Тендру. У тому ж Криму, на його південно-західному узбережжі Птолемей у ІІ та Амміан Марцеллін у IV ст. знають місто Дандака, одне з трьох найбільших тогочасних міст Таврики. Така ж сама назва — Дандака — фіксується в обох давньоіндійських епосах — «Махабгаратi» й «Рамаяні».

Таким чином, дандарії згадуються в різних писемних джерелах упродовж усього античного періоду, що охоплює майже тисячоліття, починаючи з VI ст. до н. е. А топоніми, пов'язані з ними, поширені від Кубані до Південного Бугу, включаючи й Крим, тобто в ареалі розселення сіндо-меотських племен, які складали вагому частку населення боспорського царства. Певний час вважалося, що дандарії — народ не зовсім виразного походження, який у давні часи жив здебільшого на берегах Меотійського озера, нинішнього Азовського моря, а також у гирлах Південного Бугу й Кубані. Що й відбилося на тлумаченні цієї племінної назви.

В. І. Абаєв, відомий скіфолог, вважає, що дандарії на обох Гіпанісах, тобто Південному Бузі й Кубані, одне й те саме плем'я і відносить їх до іранських племен. Тому відповідно й тлумачить етнонім, виходячи з матеріалу іранських мов. Він розкладає його на компоненти дан + дар, де перший компонент, на його думку, спільний з компонентом, що міститься в назвах річок Північного Причорномор'я — Дон, Донець, Дунай, Дністер, Дніпро. І, отже, має значення «вода», «ріка». Другий компонент, дар, означає «держати», «тримати». Тобто весь етнонім дандарії, за Абаєвим, пояснюється як «ті, що тримають ріку», «річкодержці». Оскільки, мовляв, дандарії жили на Кубані й Південному Бузі, тому й володіли землями, що прилягали до цих обох річок (Абаев, 286).

Інший дослідник, О.М.Трубачов — прихильник індоарійської приналежності дандаріїв. Саме він з'ясував, що це плем'я жило не тільки в азово-надкубанському, але й дніпро-бузько-надчорноморському регіоні. І саме він звернув увагу на те, що кримська Дандака має свого індійського двійника. Отож О. Трубачов дещо по-іншому витлумачує етнонім дандарії, виходячи вже з матеріалу індійських мов. Він і собі розкладає його на два компоненти, але вже данд-арії, де перший компонент, за Трубачовим, має значення «очерет», «комиш», а другий — «арії». Тобто весь етнонім, за Трубачовим, несе значення «очеретяні арії», «арії, замешкувані біля очеретів/комишів». На підкріплення своєї думки дослідник додає, що через багато століть татари називали місцевих козаків «сарикамиш казаклер», тобто «жовтоочеретяні козаки» (Трубачев, 62–63).

Таким чином, обидва дослідники розходяться в думках як щодо етнічної приналежності дандаріїв, так і щодо походження і значення самого етноніма. А коли так, то виникає не<20>обхідність шукати додаткові свідчення на користь тієї чи тієї версії. Або давати якесь компромісне чи й зовсім одмінне тлумачення етноніма. Причому ці свідчення мають належати до якомога різноманітних рівнів — мовного, історичного, міфологічного, епічного, фольклорного тощо.

І саме індійський матеріал дає безліч свідчень на користь індоарійської приналежності дандаріїв. Компонент данд (санскр. данда), вдало виділений О. Трубачовим, входить в індійські імена, епітети богів, етноніми й топоніми, важливі соціальні терміни й поняття. Божества Вішну, Крішна, Шіва та Яма мають епітет Данда. На означення цих богів вживалися і двоосновні імена, які згодом стали популярними чоловічими іменами і в яких одним із компонентів було данда: Дандапані, Дандахаста, Дандабгріт, Дандатхама, Дандекар, Дандін тощо. Скажімо, поет VI–VII ст., автор першого санскритського прозового роману «Даша-кумара-чаріта» («Пригоди десяти юнаків») — Дандін; роман цей переклав ще на початку нашого століття перший український санскритолог Павло Ріттер (1872–1939), хоча вийшов наприкінці 20-х рр. у Харкові. Ім'я Дандапані має сучасний тамільський письменник Джеякантан, котрий під враженням Шевченкової «Катерини» написав роман про сучасну індійську жінку, що двічі виходив і українською мовою. Давньогрецький історик Арріан (96—175 рр. н. е.), описуючи похід Олександра Македонського до Індії, згадує про зустріч полководця з Дандамісом, представником однієї з індійських філософських течій.

Це також важливі соціальні терміни на означення царя: дандадгара, дандапа, дандін тощо. А також данданетрі —«воєначальник», дандадгіпа — «верховний суддя», данданіті — «наука про управління державою», дандачакра — «військовий підрозділ», дандасамхіта — «кримінальний кодекс» тощо (СРС, 257–258).

Санскрит подає двадцять чотири значення слова данда, семантично близьких між собою: «палиця», «ціпок», «посох», «дрючок», «древко», «стебло», «корінь», «шворень», «хребет», «весло», «опора» та ін. (СРС, 257). Та серед цих усіх значень на першому місці стоять значення «жезл», «скипетр», «булава» як символи влади. Це слово є атрибутом царської влади, воно входить у терміни на означення богів, царів, божественних мудреців і могутніх героїв. І це зрозуміло, бо саме племінний ватажок у давні часи об'єднував у своїх руках магічну і юридичну владу. Постать племінного ватажка — князя чи царя — нерозривно пов'язана з уявленнями про світобудову. А всесвіт, як повідує «Рігведа», виник, коли бог-творець розділив Небо й Землю, доти злиті воєдино. У проміжному просторі між цими двома сферами — опора, яка підтримує їх. Роль опори в ритуалі виконує жер<21>товний стовп, який водночас символізує і центр всесвіту, де відбувається безпосереднє спілкування людей із богами. Обряд біля священного стовпа ніби повторює в мініатюрі акт світотворення, а спілкування людей із небожителями здійснює через пожертву саме племінний ватажок — вождь, князь, цар, який у первісні часи був і жерцем, священиком.

Племінний ватажок виступав не лише як правитель, він забезпечував благополуччя колективу не тільки керуючи ним, а й через ритуальне дійство, зміст і форми якого суворо визначалися традицією і сходили до міфічних часів першопочатку всесвіту. Саме через це племінний ватажок мусив мати й видиму для людей відзнаку, символ своїх магічних та військових функцій, який уособлював і його зброю, і його право об'єднувати й карати. Таким атрибутом і був жезл, скипетр, посох, булава, невіддільні від поняття «ватажок», «вождь», «князь», «цар».

Тож і санскритське данда пов'язується з магічною та військовою владою, є їх символом. І зараз в Індії довгий, розцяцькований різьбленням і бляшками, добре наолієний ціпок — неодмінний атрибут індійського селянина, особливо на сходках та всіляких урочистостях. Принагідно зазначимо, що в перші повоєнні роки й на Ровенському Поліссі таким символом був довгий, у зріст людини, ціпок, що його вручали тій хаті, з якої хтось мав чергувати в сільраді. Що теж є відлунням цих давніх уявлень.

Слід сказати, що українські дандарії знаходять своїх двійників на індійському ґрунті. У «Махабгараті» не раз згадується країна Дандадгара, якою правив цар Дандадгара (нагадаємо, що Плутарх згадує ватажка причорноморських дандаріїв на ім'я Дандарій, що є показовою і важливою паралеллю). А коли є країна Дандадгара, то жителі її, природно, називаються дандадгарії або дандадгарці. Назва Дандадгара — санскритська форма, сучасне звучання її, наприклад, мовою хінді — Данддар, звідки й жителі — данддарії, данддари або данддарці. Тобто в такому разі маємо виняткову фонетичну відповідність українських дандаріїв індійським данддаріям.

Назва Дандгара справді розкладається на два компоненти: данда + дгара (хінді — данд + дгар // дар). Де другий компонент має значення «держати», «тримати» — його правильно виділив і пояснив В. І. Абаєв, виходячи з іранських мов, хоч він наявний і в індійських, і в інших індоєвропейських мовах, зокрема, і в слов'янських. Перший же компонент, данда, правильно виділив О. Трубачов, хоч і дав йому дещо одмінне від нашого тлумачення — «очерет», «комиш». Таким чином, істина лежить, так би мовити, посередині тлумачень обох дослідників: один вірно визначив другий компонент, а другий — перший компонент. А весь термін дандадгара /данддар/ дослівно означає «жезлодержець», «скипетродержець», у множині — «жезлодержці», «скипетродержці». Саме таке зна<22>чення мають обидва етноніми — український дандарії та індійський данддарії // дандадгарії. Або іншими словами — кияни, оскільки ще у XVIII ст. дослідник російської історії В.К. Тредіаковський рішуче констатував: «Кий есть жезл по-славянски: а слово сие и доныне в употреблении у малороссиян сим знамением» (Тредиаковский,122). Таким чином, дандарії — це «києдержці», «жезлодержці», «скипетродержці», коротше — «кияни». Термін дандадгара у санскриті означає ще «воїн», «полководець», «князь», «цар», тобто «той, хто наділений києм // жезлом // скипетром // булавою» як символом влади. Це водночас і атрибут ватажка, і його зброя.

Отже, на території України засвідчена не санскритська форма етноніма — дандадгара, а форма, надзвичайно близька до форми мовою хінді — данддар; вона, в передачі грецьких авторів, втратила одне — д- й прибрала вигляду дандар + грецький показник множини — іоі, звідки й дандаріой — «дандарії». Компонент — дар, наявний у багатьох термінах мовою хінді на означення діяча чи носія якогось фаху, професії, побутує і в українській мові (господар, володар тошо). Тобто форма дандар має певні ознаки приналежності до мови хінді. Та оскільки в І тис. до н. е. про існування мови хінді не доводиться говорити, то лишається припустити, що тут позначився вплив однієї з простонародних мов, пракриту, структурно близької до сучасного хінді. Це може бути хоча б мова магадгі, яка має деякі особливості, властиві й слов'янським мовам: наприклад, вживання звука л замість р (DІ, ІІІ 29). Тим більше що й цар Дандадгара, правитель країни Дандадгари, пов'язується якраз із могутньою колись державою Магадга. І брав він участь у війні, описаній у «Махабгараті», саме на боці кауравів, за яких, до речі, виступали й сінди-сувіри, а вони теж жили на території України (див. статтю «Індійські сувіри, українські сівери й кімерійці».

Саме на пракритах, тобто простонародних діалектах, як стверджують дослідники, наприклад, той же О. Трубачов, розмовляли індоарійські племена Північного Причорномор'я. І саме впливом пракритів пояснюють дослідники деяку відмінність лексики, фіксованої тут, від санскритської. Випадіння одного — д- в розмовній мові або нечітке сприйняття слова записувачем викликало затуманення його змісту, особливо для європейських дослідників. Що, в свою чергу, спричинилося до хибного виділення його компонентів і хибного витлумачення їх. Це добре видно на етнонімі дандарії.

Таким чином, етнонім цей означає не «річкодержці» (Абаєв) і не «очеретяні арії» (Трубачов), а «києдержці», «жезлодержці», «скипетродержці». З чого випливає, що це плем'я належало до воїнського стану й серед сіндо-меотських племен мало такий самий статус, як і так звані «царські» скіфи та літописні русичі. А за давньоіндійськими уяв<23>леннями, царі мусили походити саме з воїнського, кшатрійського стану.

Тлумачення етноніму дандарії дозволяє пояснити і назву Дандака, згадувану в «Рамаяні», а також у «Махабгараті». «Рамаяна» розповідає, що Рама й Сіта, головні персонажі цього твору, сьогодні улюблені герої кожного індійця, мусили через придворні інтриги піти у вигнання на чотирнадцять років. Під час своїх вимушених мандрів вони надовго зупинилися в священному лісі Дандака, де жили уславлені відлюдники-мудреці. І саме з цього лісу злий демон Раван викрав Сіту, кохану дружину Рами. Після довгих пригод Рама врешті-решт визволив її, повернувся в свою країну Айодг'ю й посів батьківський престол. А ліс Дандака відтоді став священним для кожного індійця, як стали священними для них самі Рама й Сіта, і багато інших місць, пов'язаних із ними.

Ця індійська Дандака, як уже мовилося, має свого українського двійника, за тисячі кілометрів від Індії, на південно-західному узбережжі Криму (тепер Очеретяна або Комишова бухта). Її у ІІ та IV ст. фіксують тут Птолемей та Амміан Марцеллін, відносячи до трьох найбільших міст Таврики. А це означає, що ше в IV ст. кримська Дандака не лише існувала, але й процвітала. Її О. Трубачов вважає столицею і головним портом загадкових таврів, яких від сіндів відділяла лише вузька Керченська протока. Виходячи з того, що ми вже знаємо про термін данда, Дандака в Криму цілком могла бути племінним центром, містом-резиденцією племінного ватажка. Тим більше, що в санскриті дандака — синонім до данда.

Та ж «Рамаяна» розповідає, що колись існувало царство Дандака, яким правив цар Данда, тобто Кий. Причому зазначається, що саме за ім'ям царя, тобто Дандою, країна й називалася Дандака, у якого був брат Дандадгара. Данда нібито закохався в доньку брахмана-жерця Шукри й силоміць викрав її, за що Шукра прокляв царя, після чого його країна перетворилася на пустку.

У цьому переказі цікаве те, що донькою жерця-брахмана Шукри є і Деваяні, яка від царя-кшатрія Яяті народила двох синів, Яду і Турвашу. Яду, ім'я якого означає «кудесник», «чаклун», «жрець», започаткував рід ядавів, з якого й походили Крішна та його старший брат Бальвір, по-санскритському Балавіра. А ядави виявляють спорідненість із літописними ятвягами (див. статтю «Балти, слов'яни й п'ятеро синів царя Яяті»). Зазначимо принагідно, що плем'я яду згадується ще в «Рігведі», воно є одним із так званих п'яти «ведійських племен», які, вважається, вирушили до Індії з Північного Причорномор'я. Хоча тепер бачимо, що якщо вони й пішли, то принаймні не всі, якась частина їх залишилася.

З огляду на високий соціальний статус термінів данда, дандака цілком можливо, що не тільки <24> кримська Дандака була родовим чи племінним центром, столицею таврів, але подібний високий статус мала й індійська Дандака. Адже недарма ліс Дандака був священним і в ньому збирався цвіт відлюдників-аскетів, у яких Рама й Сіта черпали життєву й державну мудрість. Тобто можна припустити, що обидві Дандаки мають спільне походження й однакове значення, в мовному і функціональному плані, бо ототожнювати їх на історичному, хронологічному рівні, мабуть, передчасно, попре навіть те, що сама «Рамаяна» виявляє багато паралелей з українськими реаліями, починаючи з сюжету і кінчаючи деякими архаїчними звичаями, наприклад, випробуванням вогнем.

Проте Дандакою і дандаріями давні зв'язки України й Індії не обмежуються. Данда, як зазначалося, не лише епітет богів Вішну-Крішни, Шіви та Ями, але і їхня зброя. А на терені України виразно засвідчене поклоніння цим божествам. Усіх їх згадує «Велесова книга» (ІХ ст.), їхні імена відбито в українських іменах, прізвищах і назвах. У давньому місті Тіра (нині Білгород-Дністровський) знайдено напис з одним із найпоширеніших імен Шіви — Махадава, в якому неважко впізнати індійське Махадева — «Великий бог» (Старая Скифия, 39). В Одесі на Молдаванці знайдено напис з іще одним ім'ям цього божества — Бутанат, тотожне індійському Бгутанатх, «Владика бгутів», де бгути — добрі й злі істоти, які складають почет Шіви (Индоарика, 8). Обидва написи датуються ІІ—ІІІ ст. Загадкова Мокоша у Володимировому язичницькому пантеоні — та ж індійська Махеші, «Велика богиня». Принагідно відзначимо, що Шіва мав і епітет Махеш, а слов'янська міфологія знає чоловіче божество Мокош.

Ще одним ім'ям дружини Шіви було Деві — «Богиня», споріднене із слов'янським Діва. А Діва була покровителькою і захисницею, матір'ю Херсонеса Таврійського в Криму, нинішнього Севастополя. І саме з Херсонесу, Корсуня літописних джерел, прийшли до Києва християнство, його атрибути й священики. Тож цілком імовірно, що й сам термін данда цілком міг відбитися на українському ґрунті в своєму первісному вигляді. І схоже, що таке припущення не таке вже й неймовірне.

У цьому плані привертають увагу козацькі прізвища Динда й Динденко, засвідчені вже значно пізніше, в «Реєстрі» 1649 р. Хвесько Динда та Богуш Динденко служили в різних сотнях Черкаського полку (РВЗ, 64, 67). До такого припущення можна було б поставитися скептично, якби не досить рясне індоарійське оточення, в якому обидва прізвища перебувають. І саме Черкаський полк з усіх 16 полків «Реєстру» є, якщо так можна сказати, «найіндійськішим». Це дає підстави придивитися до прізвищ Динда й Динденко уважніше. <25>

У різних сотнях Черкаського полку служили два Івани Кришненки (64, 72), два Шіваненки, Артюх і Вацько (78), Семан Гупаленко (84; пор. Гопал, Гопала — одне з імен Крішни). Ясько Балбир (76; ім'я Балвір // Балбир мав старший брат Крішни), Васько Мазепа й Сергій Мазепенко (77, 90;), Андрій та Кришко Шамшури, а також Богдан Шамшура (64, 81). Прізвища Шамшур, Шамшура споріднені з сучасним індійським ім'ям Шамшер, Шамшир (напр., Шамшер Бахадур Сінх — сучасний пенджабський літератор). Слово шамшер (шамшір, шамшур) у мові хінді означає «шабля» (ХРС ІІ, 589). Тлумачення козацького прізвища Шамшур як «шабля» підтримує те, що в тому ж Черкаському полку, навіть у сусідній сотні служив і козак Ясько Шабля (80).

Історія подає кілька цікавих фактів, пов'язаних із шамшером — викривленою чи дугастою шаблею, саме такою, якою послуговувалися запорозькі козаки та їхні гетьмани, зокрема, й Іван Мазепа. Історичні джерела мовлять, що саме шамшером 1526 р. був зарубаний Ібрагім Лоді, один із правителів Делійського султанату. Останній могольський імператор Аурангзеб (1658–1707) шамшерами скарав на смерть двох своїх братів, що, як і він, претендували на престол. А батька свого, Шах Джахана, котрий на честь улюбленої дружини спорудив уславлений Тадж Махал, на довгі роки кинув до в'язниці. Шамшером був страчений і дев'ятий сікхський гуру Тегх Бахадур за наказом того ж Аурангзеба, бо гуру відмовився прийняти іслам. Цікаво, що батька Тегх Бахадура звали Хар Гобінд, де Гобінд — семантичний двійник до імені Гопал, а Хар на індійському ґрунті — одне з імен Вішну, отже, й Крішни. А імена Хар та Харко надзвичайно популярні в запорозьких козаків: лише в Брацлавському полку було четверо козаків з іменем Хар. Крім того, й інші гуру сікхів, багато чим схожих на запорозьких козаків, мали ім'я Хар, наприклад, Хар Рай, Хар Крішен; останнє ім'я прямо вказує на зв'язок із Крішною.

Санскритське данда має деякі особливості, цікаві у зв'язку з Києм і Києвом. У ламаїзмі це слово вживається на означення ваджри, тобто громової стріли, перуна, а ваджра ще в «Рігведі» — зброя царя богів і ватажка небесного воїнства Індри, про якого також згадує «Велесова книга». Одним із значень слова данда є «весло», а дандін — «веслувальник», «човняр». Це спонукає згадати літописця Нестора і його слова в «Повісті врем'яних літ» про те, що полянський князь Кий не міг бути перевізником, тобто човнярем. Та якщо добре подумати, то саме через свій князівський статус Кий не тільки міг, але й мусив мати справу з човном, бо човен відігравав неабияку роль у давніх уявленнях та обрядах багатьох народів, серед них і слов'ян. Він був невід'ємною часткою поховального обряду, і тут слід хоча б згадати, що княгиня Ольга спалила древлянських сватів саме в човні. Крім того, човен — неодмінний атрибут деяких інших обрядів та ритуалів, зокрема, при принесенні пожертв Дніпру-Славутичу. Уявлялося також, що саме племінний ватажок через ритуальне дійство поєднував правий берег ріки з берегом лівим, які відповідно уособлювали чоловіче й жіноче начало. До всього, недарма з давніх часів побутує уявлення про човен як про народ, державу, а про правителя, князя, царя — як веслувальника, човняра, що править цим народом-державою.

Таким чином, зі сказаного напрошується ряд важливих і показових висновків:

- індійський матеріал засвідчує етимологічну тотожність етноніма дандарії, засвідченого в Україні, й етноніма дандадгари // данддарії, засвідченого в «Махабгараті»; це плем'я, судячи з усього, належало до воїнського стану, так званих кшатріїв, провідного в тогочасному суспільстві, функціонально тотожного «царським» скіфам і літописним русичам;

— зв'язок індійських дандадгаріїв із землеробським божеством Балвіром-Білобогом та воїнським і пастушницьким божеством Крішною-<26>Чорнобогом підтверджується таким самим зв'язком українських дандаріїв з цими божествами, рясно відбитими на українському терені й нині;

— участь індійських дандаріїв у подіях, описаних у «Махабгараті» на боці кауравів, сама назва яких може пов'язуватися з кравенцями-українцями «Велесової книги», дозволяє припустити, що предки сучасних українців брали участь у цих подіях, а саме ці події, принаймні деякі, цілком могли мати місце на території Давньої України;

— семантична тотожність імен Данда і Кий, назв Дандака і Київ дають підставу стверджувати закономірність існування імені Кий та похідної від нього назви Київ, які, в свою чергу, пов'язуються з важливим соціальним терміном кий — «жезл», «скипетр», невіддільного від поняття про владу й владарювання; винятково важливе те, що назва Дандака, засвідчена у «Рамаяні» та «Махабгараті», зафіксована і в Україні, саме там, де античні автори засвідчують загадкових таврів, тобто в Криму;

- індійські дані підтверджують князівський статус самого Кия, а також обґрунтовують назву Київ, столицю і центр державного утворення, а спершу, певно, племінного центру; окрім усіх інших чинників, які висунули Київ до найголовніших і найважливіших східнослов'янських міст, зробили його столицею Київської Русі, обумовили його виняткове суспільне й політичне значення, не останню роль, слід гадати, відіграв і той важливий первісний зміст, що його ніс у собі соціальний термін кий, нерозривно пов'язаний із силою, могутністю, владою. <27>

Таври й русь: шлях до розгадки

Назва Русь і сьогодні привертає до себе непослабну увагу, вона так і лишається найбільшою загадкою української історії — та й не тільки української. Незважааючи на численні гіпотези, число яких уже сягає двадцяти (ЕС, 120–124) і на всі намагання упродовж не одного століття, особливого успіху тут не досягнуто. З чого, очевидно, й висновок: необхідно шукати й залучати в науковий обіг нові джерела й факти, які б пролили додаткове світло на цю проблему, дозволили б знайти новий підхід до витлумачення і цієї, і багатьох інших назв, які мають принципове значення для української історії. І такі джерела є, на сьогодні, принаймні, їх три, незалежних одне від одного.

Це, по-перше, «Велесова книга» — писемна пам'ятка ІХ ст., порівняно недавно введена в Україні в широкий науковий обіг.

По-друге, це візантійські джерела, іноді досить пізні, вони більш-менш залучалися, але факти їх тлумачилися довільно й поверхово, тож і робилися недостатні, а то й хибні висновки.

І, по-третє, це індійські та іранські джерела й факти, які вкрай рідко й ніби неохоче залучалися й залучаються до висвітлення цього питання — чи то через брак індологів та іраністів, чи просто з побоювання бути підданим ущи пливим кпинам, як це часом трапляється і сьогодні: мовляв, де Індія та Іран, а де Україна, і який між ними може бути зв'язок. А тим часом в Україні з найдавніших часів жили численні племена, засвідчені античними авторами, насамперед Геродотом. Лише в Тавриці, сучасному Криму, римський історик І ст. Пліній Старший фіксує понад три десятки племен, з яких 23 жили у внутрішніх районах Кримського півострова. Щодо Геродота, то він не лише подав відомі йому етноси Північного Причорномор'я, а й до певної міри прокоментував їх у відповідному історико-етнографічному контексті. В Україні засвідчуються й індоіранські, арійські племена, вони не всі пішли з України, частина їх лишилася і взяла участь в етногенезі українського народу, слідів перебування їх в Україні і досі багато на різних рівнях. До всього, індійці та іранці мають «Рігведу» й «Авесту», «Махабгарату», «Шахнаме» й «Рамаяну», де писемно збереглося багато такого, що в інших індоєвропейських народів загубилося або <28> фрагментарно збереглося лише у фольклорі.

Одним із таких джерел, яке можна назвати новим, є «Велесова книга». Саме в ній є надзвичайно важлива для нашої розмови констатація на дощечці 7є: «Ми — коровичі: скіфи, анти, руси, боруси, сурожці» (ВК, 160). Як бачимо, до «коровичів» автор «Велесової книги» відносить і русів, які безпосередньо стосуються назви Русь, а також етнонімів русичі, русини.

Наведена цитата сприймається двояко:

1) що означені племена поклонялися корові, і вона була для них священною твариною, або що ці племена вели свій родовід від Священної корови;

2) що кожне згадане плем'я містить у своїй назві компонент із значенням «корова», через що вони усі й «коровичі». Тобто в такому разі виходить, що кожна племінна назва, серед них і руси, сама перекладається як «коровичі» або містить компонент із значенням «корова».

Тут слід внести одне суттєве уточнення: термін коровичі може означати й «бичичі», оскільки, як засвідчують факти, в давні часи на означення i корови, і бика вживалося одне й те саме слово. Наприклад, це можна сказати про санскритське го: воно має значення і «корова», «бик»(СРС, 196). На слов'янськиому грунті показовою є польська мова, зокрема її північні говірки, де слово kary також означає і «корова» і «бик»(ПЯ, 240–241). Польський факт тим вагоміший, що він спорднений із терміном коровичі, вжитим у «Велесовій книзі».

Слова «Велесової книги» про русів-коровичів // бичичів підтверджують візантійські джерела. Украй цінними тут є слова Іоана Цеца, автора ХІІ ст. Він мовить, що етнонім руси синонімічний, тобто значеннєво тотожний етнонімові таври(Бибиков, 61–68). «Житіє Георгія Амастридського», що, як і «Велесова книга», відноситься до ІХ ст., уявляє русь як прямих нащадків таврів, що жили в Криму. Візантійські джерела взагалі найчастіше називають русів таврами або тавроскіфами. Великий київський князь Святослав означається Львом Дияконом, свідком русько-візантійської війни 970–971 рр., ватажком тавроскіфів.

У такому разі виходить, що етнонім русь, тотожний етнонімомі руси, мусить містити в собі значення «бик» чи «корова», оскільки етнонім таври виводиться від грецького таврос — «бик» і в такому разі означає «бики» або «бичичі».

Відомий дослідник скіфських старожитностей М.І.Ростовцев припускає, що етнонім таври — грецизація місцевої назви народу. Інший дослідник, О.М.Лєсков, вважає, що назва таври — огречений етнонім, тубільна назва якого достеменно не відома (ЕС,156). Знаний іраніст і скіфолог В.І.Абаєв висловлює здогад, що в Подніпров'ї жило плем'я, яке поклонялося Свя<29>щенному Бикові, й саме з цим племенем пов'язуються таври. Абаєв також припускає, що етнонім таври — не лексичне запозичення, а переклад грецькою племінної назви, яка означала «бики», або «ті, що шанують бика»(Абаев, 76).

Тобто ці дослідники одностайні в тому, що етнонім таври — грецька передача, переклад грецькою назви, яка в оригіналі звучала зовсім по-іншому, хоч і несла те саме значення. Яке саме начення вона несла, тепер ми більш-менш знаємо: «бики», «бичичі», «коровичі», «ті, що шанують корову // бика». А оскільки, за Іоаном Цецом, етнонім руси синонімічний, значеннєво тотожний етнонімові таври то, очевидно, етнонім руси і є тією тубільною назвою, з якої постав її грецький варіант, тобто таври. Тим більше, що «Велесова книга» не називає таврів серед коровичів, хоча багато місця приділяє Кримові та кримським реаліям. Але саме в Криму, давній Тавриці, Тавриді, маємо найранiші й найрясніші фіксації назв на Рус-/Рос-. Відомий дослідник О.М.Трубачов зазначає:

«Кінцем VIII — початком ІХ ст… датуються згадки племені Русь, Рос у Тавриді й на берегах Чорного моря в житіях Георгія Амастридського й Стефана Сурозького… До цих пір береги Понту й Меотиди залишаються місцем, де це ім'я (русь — С.Н.) виступає перед нами в документованій історії… за 300 років до закликання варягів»(Трубачев, 401–402).

Тож наведемо бодай деякі факти з цієї документованої історії.

VI ст. Сирійський автор Псевдо-Захарій згадує у Причорномор'ї народ рос.

Кінець VIII ст. У «Житії Стефана Сурозького» — творі невідомого автора Х ст. — згадується руський князь Бравлин; він же згадується у «Велесовій книзі». Сурож — нинішній Судак у Криму, йому у «Велесовій книзі» відведено чимало сторінок.

Близько 821 р. Географ Баварський називає русів поряд із хазарами.

861 р. Кирило-Костянтин, майбутній творець слов'янської писемності, виявив у Криму Євангеліє і Псалтир, писані руськими літерами. Він також познайомився з носієм руської мови, засвоїв розмовний варіант її і розшифрував «письмена».

ІХ ст. Перський історик Фарх ад-дін Мубаракшах повідомляє, що в хазар є письмо, яке походить від руського — хазари нібито запозичили його від русів, «гілки румійців», які живуть неподалік від хазар.

Близько 867 р. Патріарх Фотій у так званому «Окружному посланії» повідомляє про хрещення русів. До 879 р. відноситься письмова згадка про єпархію в Криму, в містi Росія (теперішня Керч).

ІХ ст. Ряд східних авторів переповідають сюжет про русів, що живуть на острові «в три дні шляху» (приблизно 100 км).

Початок Х ст. Арабський автор Масуді згадує Руську річку й Русь<30>ке море, які, скоріше за все, означають у нього Керченську протоку (колись Боспор Кімерійський) та Чорне море.

1048 р. До Ярослава Мудрого прибуло посольство від Генріха І з Франції просити руки Анни, доньки київського князя. Посли відзначають поширення в Київській Русі культу святого Климента, мощі якого у свій час вивіз із Криму Кирило-Костянтин, першовчитель слов'ян.

І, нарешті, найраніша згадка, яка належить до VI ст. до н. е. У книзі Ієзекіїля, що входить до так званих пророцьких книг Біблії, згадується народ рош. Цю згадку деякі дослідники сприймають досить скептично. Але ж якби не існувало такого народу, то навряд чи його стали б уводити до грецького варіанту Ветхого Завіту сімдесят досвідчених перекладачів. Та й народ рош подано в етнічному контексті з кімерійцями й скіфами, які в VII–VI ст. до н.е., тобто саме тоді, коли створювалася книга Ієзекіїля, здійснювали походи в Малу Азію. До всього, всі три етноніми — рош, кімерійці, скіфи — прив'язуються до одного ареалу — Північного Причорномор'я. Причому у Візантії цей нібито міфічний народ рош часто-густо ототожнюється з реальним народом росів або русів.

Таким чином, береги Чорного моря справді виявляються найдавнішим ареалом, де писемно фіксується племінна назва роси або русь. Різні джерела, насамперед візантійські, подають відомостi про них упродовж тривалого часового відтинку, і саме про тих, які замешкували в Криму чи прилеглих територіях. Саме ототожнення русів/росів iз таврами чи тавроскіфами свідчить, що візантiйці вважали їх місцевим населенням, принаймні таким, що спрадавна проживає в Причорномор'ї. Саме з кримськими русами/росами найперше увійшли в контакт візантійці, а сам термін руси/роси вони вживають і на означення надднiпровських русів. І взагалі візантійські джерела не розрізняють Русь Причорноморську й Русь Подніпровську — вони розглядають обидві Русі як дві частини одного цілого.

Що ж до самого етноніма таври, то значення його намагалися з'ясувати ще античні автори, наприклад, Стефан Візантійський у VI ст. Він каже, що в Тавриці бог Озіріс запріг биків, зорав землю, i від цієї саме пари биків дістав ім'я народ — таври. І що саме з цим божеством пов'язана давня назва Таврида, Таврика, оскільки священною твариною Озіріса був бик, грецькою — таврос. Діодор Сицілійський і собі мовить, що золоте руно стерегли таври та їхні вогнедишні бики. Принагідно нагадаємо, що античні автори індійського Шіву ототожнюють з Діонісом, тобто Озірісом.

Якраз у Тавриді, за легендами, Озіріс, тотожний Діонісовi, навчив людей виноградарства й землеробства. З таврами й Таврикою пов'язується богиня Артеміда, що мала епітет Тавропола. Саме вона перенесла до таврів юну Іфігенію, донь<31>ку мікенського царя Агамемнона, де та стала жрицею в таврійському храмі Діви- Артеміди. Від руки Іфігенії мало не гине її рідний брат Орест, що прибув потай викрасти статую Артеміди і був схоплений сторожею. Сестра рятує брата, і обоє, разом із статуєю богині, повертаються до Греції. Там Іфігенія і далі служить Артеміді, але вже в грецькому храмі.

Кримські таври поклонялися Діві-Артеміді, що має всі архаїчні риси матері-корови. На теракотовій пластинці, знайденій 1946 р. у Херсонесi (біля Севастополя), зображено жінку з головою корови. Там же знайдено монети із зображенням на одному боці богині Діви, захисниці й покровительки Херсонесу, а на другому — бика.

Грецькі міфи самі відзначають, що Діву-Артеміду до Греції було викрадено саме з Криму, що зробив це Орест, брат Іфігенії. З чого випливає, що Діва-Артеміда в Криму автохтонна, що її храм і жертовник споконвіку були тут. Бо й справдi, навіщо було б переносити призначену для пожертви Іфігенію аж у Крим, якби батьківщина Артеміди була десь ближче до Греціі. Інші міфи мовлять, що Артеміда народилася в Греції випадково, бо матері її Лато (наша Лада) випало народити її в Делосі саме тоді, коли вона йшла зі своїх північних країв, Гіпербореї. А саме в Гіпербореї був особливо поширений культ Артеміди, як і Аполлона, її брата. Гіперборейці ж жили на північ від Чорного моря, тобто і на території сучасної України.

Усіма своїми характеристиками таврська Діва-Артеміда узгоджується з індійською Деві — «Богинею», жіночою іпостассю Шіви-Рудри, верховного божества, тотожного слов'янському Родові. Античні автори знають Шіву пiд іменем Діоніс, а Шіва нерозривно пов'язаний з білим або сивим биком. Емблема його — бик, він сидить на бикові, він сам — бик, тоді як його дружина ототожнюється з коровою. А що наші предки поклонялися цим божествам, засвідчують численні факти. Зокрема, написи з іменами Шіви знайдено в Одесі та Білгород-Дністровському — вони датуються ІІ-ІІІ ст. Поклоніння Діві-Артеміді відбилося в таких назвах по всій Україні, як Дівка, Дівуха, Дівиця, Дівошин, Дівчий, Дівоча, а особливо в Криму: Парфеніт, Парфеній, Німфей, Діа, Киз-Куле, Киз-Таш, Киз-Кермен, Киз-Аул тощо. Святилища таврської Діви, як і індйської Деві, розташовувалися на узвишшях і стрімчаках, що й собі відбилося в топонімії України, де маємо численні Дівочі та Дівич-гори, наприклад, у Трипіллі, Каневі, Сахнівці. Загадкова Мокоша, єдине жіноче божество в язичницькому пантеоні Володимира — це та ж індійська Махеші «Велика богиня», дружина Шіви, який під іменем Влес стояв на березі Почайни.

Одним із численних імен Шіви, два з яких знайдено в Україні на <32> вапнякових стелах, є Вріш, що на санскриті означає «Бик». Саме це ім'я відповідає імені слов'янського божества — Влес-Велес Обидва імені етимологічно тотожні, мають спільне походження й однакове значення. Тобто й на цьому рівні виявляється тотожність індійського Шіви-Вріша й слов'янського Влеса-Велеса. Обидва божества — «скотії» боги в своїх міфологіях і значення їхніх імен як «Бик» найкраще відповідає їхньому статусу. І,отже, маємо третє ім'я Шіви, засвідчене на терені України. З іменем Велес — «Бик» споріднене й ім'я християнського покровителя худоби — святого Власа, Власія — власне, християнство тут і запозичило це ім'я у язичницького Влеса. Компонент Вріш — наявний у деяких епітетах Шіви, таких як Врішапаті — «Бик-Владика», «Бик-Володар», Врішадгвараджа — «Бикостяжний» (на стягу Шіви зображено бика), Врішанка — «Бикосимвольний» (символ його — бик), Врішавахана — «Биковозний» (його возить бик), Врішабгагаті — «Бикоїздний» (він їздить на бикові), а також Врішанчан, Врішапарван, Врішакапі, Врішаяна тощо.

Окрім Шіви-Рудри, який тотожний слов'янському Родові і Влесові, в Україні маємо численні сліди поклоніння давніх українців і таким божествам, як Вішну й Крішна. Їх називає серед інших божеств та ж «Велесова книга» (іншими словами — «Шівина книга»), щоправда, під іменами Вишень і Кришень. І ці божества мають імена й епiтети, що містять компонент Вріш — «Бик». Наприклад; Вріша, Врішатанка, Врішнiгарбга, Врішабгакешава, Варшнея тощо. Ім'я Врішан має Індра, теж згадуваний у «Велесовій книзі».

Санскритське вріш, крім цього, надзвичайно популярне в іменах мудреців, царів та епічних героїв: Врішака, Врішасена, Врішамітра, Врішабгадева, Врішакапі, Врішоттам та ін. Наявне воно і в топонімах: Врішабга, Врішапрастха. Що дозволяє зробити висновок про виняткову важливість слова вріш на індійському грунті. А оскільки індоіранські племена жили й на Україні, то ця особливість мала відбитися й тут, навіть якби подібне поклоніння бикові не було властиве давнім українцям. А воно було їм властиве.

Особливо важливо те, що компонент вріш- входить і в деякі етноніми, про які згадують індійські джерела. І то саме етноніми, безпосередньо пов'язані з Шівою та Вішну-Крішною. Це, зокрема, етноніми врішні та махавріша. З етнонімом врішні пов'язуються особливо Крішна і його старший брат Бальвір (інші імена Бальдев, Бальрам, Бальбгадра чи просто Баль). Саме слово врішні дослівно означає «мужній», «хоробрий», «відважний» (пор. укр. буйний, ярий, які теж сходять до поняття «бик» і утворені від слів із цим значенням, а бик — завжди уособлення відваги, мужності, снаги воїна). Ім'я Врішні <33> мав предок Крішни й Бальвіра — родоначальник племені врішніїв, через що й сам Крішна має ім'я Варшнея, досл. «Приналежний Врішні», «З роду Врішні».

Другий індійський етнонім — махавріша дослівно означає «великий бик» і пов'язується дослідниками з Шівою-Рудрою. Рудра, тотожний нашому Родові, у «Рігведі» означається як «Бик, супроводжуваний марутами», де марути — божества вітру й бурі (вони у «Велесовій книзі» називаються марицями, а в «Слові о полку Ігоревім» — «вітри — Стрибожі внуки»). З чого випливає, що Стрибог — ще одне з імен Шіви-Рудри на слов'янському Грунті. Якщо відкинути компонент — бог у цьому імені, то перший компонент — Стрі/або Стр — теж сходить до індоєвропейського слова із значенням «бик» (пор. авест. стаора, гот. stiur, англ. steer, давньослов'янське ставр (Ставр Годинович), грец. таврос тощо).

Виняткова важливість основи вріш- на індійському грунті, наявність божеств, в імена яких ця основа входить, на українському грунті дозволяє співвіднести її з основою рус-/рос-, рясно засвідченою в топонімії та гідронімії України. Навіть більше: можна з певністю казати, що рясна топонімія на Рус-/Рос-, особливо в Криму, є залишком назв, імен та етнонімів, споріднених із санскритським вріш. І тоді цілком певно виходить, що назва таври — справді не первісне означення давніх насельників Криму й України, а переклад грецькою назви, яка, ймовірніше за все, звучала як рос/рус. Що є слов'янською видозміною санскритського вріш — «бик».

Це тим правдоподібніше, що початкове в- у слов'янських та індійських мовах може зникати. Наприклад, санскр. врішабга — «бик» може мати й форму рішабга, а укр. врожай подекуди має форму рожай. Як і ім'я Владислав може мати форму Ладислав, а Володимир — форму Ладимир. Індійське брахман на означення жерця на слов'янському грунті спершу прибрало вигляду врахман, а тоді рахман і так увійшло в фразеологізми, назви та прізвища українців.

Тож санскритське вріш цілком закономірно відповідає слов'янському рус/рос. Це добре ілюструє річкова назва Рось — слов'янський відповідник санскритському вріш: Рша, Ръсь, Рсъ, Урс. Тобто й назва Рось має значення «Бик». Це підтверджує і те, що Роська, притока Росі, має також назву Самець, теж, по суті, Бик.

Основа вріш, що має і різновид варш, окрім поняття «бик», означає ще й «дощ». Водночас ця основа, окрім значення «іти дощеві» має ще значення «осипати дарами». Тобто сама ця основа пов'язується з поняттям про достаток, родючість, урожай і водночас — із вологою, дощем. Недарма ідол Влеса/Велеса стояв не на Горi біля двору теремного, а на Подолі, на березі Почайни. Тоді як його дружина Мокоша, тотожна індійській Махеші <34> («Велика Богиня»), стояла на Горі й була єдиним жіночим божеством у язичницькому пантеоні великого київського князя Володимира. Що засвідчує її виняткову важливість у ньому.

Отже, при такому тлумаченні етнонім руси // роси цілком узгоджується зі словами Іоана Цеца, що етнонім руси значеннєво тотожний етнонімові таври. І водночас відповідає твердженню «Велесової книги», що руси — це коровичі, інакше — бичичі. Тобто етнонім руси, як і його збірна форма русь, як і його семантичний двійник — етнонім таври має значення «бики», або «ті, що поклоняються бикові». З чого напрошується висновок, що й назва Таврида, Таврика семантично тотожна назві Русь і означає «Країна Бика», «Країна Священного Бика». Так само і назва Україна — пізніша трансформація подібного значення, але вже від основи карв-, корв-. З чого випливає, що термін кравенци, ужитий у «Велесовій книзі», не що інше, як предок сучасного терміну українці. А оскільки «Велесова книга» створена слов'янськими волхвами ще в ІХ ст., за понад сто років до прийняття Володимиром християнства, то саме до часу створення цієї пам'ятки відноситься і перша писемна фіксація етноніму українці. Хоча, безперечно, він існував набагато раніше від цієї першої писемної згадки, принаймні в усному вигляді. Тобто функціонування термінів українці // кравенци й терміну Україна, що виявляється семантичним двійником назв Таврика, Русь, Волинь тощо, відсувається принаймні на кілька століть углиб історії. Тобто всі ці назви — Таврика, Волинь, Русь, Україна — семантичні двійники, різні передачі одного й того самого ареалу, населеного людністю, яка поклонялася Священному Бикові.

Таке тлумачення підтримують і деякі інші факти. Украй цікаво, що астрологи всіх часів розміщують Україну під знаком Тельця, тобто Бика. Цей знак по-санскритському і називається Вріш. На найдавнішій астрогеографічній картi І ст. до н. е. саме цим знаком позначена Скіфія — Північне Причорномор'я, Наддніпрянщина, а скіфів автор «Велесової книги» також відносить до «коровичів». Є підстави вважати, що назва Таврика в давніх джерелах стосувалася не лише Кримського півострова, але й усієї материкової території сучасної України.

У ряді міфологій (шумерській, єгипетській, індійській, іранській) бик — земне втілення бога або його атрибут; у давньому Дворіччі, Середній Азії ІІІ-ІІ тис. до н. е., в давньоіндійській та давньоіранській традиціях бик — образ місячного божества. Бик також — символ бога грози. У єгипетських міфах Бик Неба — син Небесної корови й батько теляти, яке вона народжує. Особливе поширення культ Священного Бика мав у цивілізації долини Інду, так званій харапській цивілізації (ІІІ тис. до н. е.). Бик як символ бопв — Шіви-Рудри, Індри, <35> які добре відомі й насельникам Давньої України, надзвичайно поширений в індіиській міфології. На Криті існував культ Священного Бика. За Прокопієм Кесарійським (VI ст.), слов'яни жертвували биків богу — «творцеві блискавок», тобто богові грози. У східних слов'ян приносили в жертву бика на день Іллі-пророка, котрий замінив давнього бога-громовержця Індру.

Як і в хараппській культурі, культ Бика й Корови особливо виразний у трипільській культурi. В шарах цієї культури на річці Рось знайдено глиняну модель храму, прикрашену бичачими рогами. Посуд трипільці робили з вушками, схожими на роги, чотири ніжки нагадували коров'яче вим'я. На посуді зображалися й бики в запрягу. Костяна пластинка, що мала вигляд бичачої чи коров'ячої голови, містить на собі пунктирне зображення Богині-Матері, яка часто сама зображена з рогами. Роги — дуже поширений сюжет у трипільській образотворчості. Про це свідчать численні роги-букранії — наліпи на посуді, ручки ложок і черпаків у вигляді рогів. Роги зображено на спинках кріселець, де сидить Богиня-Мати. Трипільці закопували під долівками черепи з рогами биків або корiв чи просто тримали їх у хаті на почесному місці. Весільний коровай теж рогатий, що засвідчують і весільні сучасні пісні, тобто теж пов'язується з биком і коровою. Саме слово коровай виявляє спорідненість із цими тваринами. Бики й корови приносилися в пожертву ще в доскіфський період. Насельники часів Високої Могили оформлювали поховальні ями у вигляд розгорнутої бичачої шкури, що, очевидно, символізує сузір'я Тельця, як вважають деякі дослідники. Неподалік іншої відомої археологічної пам'ятки — Кам'яної Могили знайдено кам'яну посудину із зображенням по вінчику бичачих голів. Шоста досипка у Високій Могилі за формою — голова бика. Курган біля Новоолексіївки на Херсонщині, всуціль викладено бичачими кістками. На думку археологів, зображення бичачих голів у причорноморських курганах сягають ІV-ІІІ тис. до н. е.

Культ Сонця-Бика, бога скотарів і воїнів, виявлявся не лише в тому, що люди приносили в жертву биків, побожно споживали чи виліплювали з тіста бичків чи корівок. Люди бачили світ як велетенського бика. Наші колядки згадують турів золоторогих, корів золотохвостих із зірками по боках. Бик в українському фольклорі — символ творіння, парубок, віл — чоловік, телиця — дівчина, корова — жінка, земля. Така символіка переповнює наші весільні пісні й приповідки. Коли сняться воли — має статися щось гарне і радісне.

Поняття «бик» невіддільне від воїнського стану, бо уособлює доблесть, мужність, снагу. Саме з биком найчастіше порівнюють воїнів, богатирів, царів чи богів. Таке порівняння звичайне в багатьох міфо<36>логіях та епосах. Властиве воно й давньоукраїнським пам'яткам: варто згадати хоча б «Слово о полку Ігоревім» і порівняння в ньому князів з яр-туром чи буй-туром. У шумерській міфології слово із значенням «бик» вживається в розумінні «воїн», «герой», «богатир». Як відзначає відомий перекладач «Махабгарати» Борис Смирнов, у деяких текстах слово рішабга — «бик» повністю втратило свій початковий зміст «бик», «тур» і означає тільки «ватажок», «князь», «цар». А слово рішабга, первісно врішабга, тотожне санскритському вріш та слов'янському рус.

Поширене в багатьох народів Сходу, особливо іранців, ім'я Рустам, що його має найпопулярніший персонаж «Шахнаме», теж містить компонент Рус- із значенням «Бик». А все ім'я перекладається як «Найдосконаліший бик», бо — там — суфікс, що передає вищий ступінь якості основного слова. Ім'я Рустам етимологічно (тобто походженням і значенням) тотожне санскритському Врішоттам, де бачимо, що санскритське Вріш — на іранському грунті має відповідник Рус-. А імена Врішоттам, Рустам, у свою чергу, значеннєво тотожні імені Готам, що його, зокрема, мав Будда, сам виходець, як свідчать джерела, iз саків // шаків, тобто скіфів. Так що всі ці три іменi мають однакове значення.

Рясно відбите поклонiння Священному Бикові й у назвах на території сучасної України. Назва Боспор, тепер Керченська протока, яка відділяла країну таврів — Таврику від Таманського півострова, де колись жили сінди, тлумачиться як «Переправа/Брід/Водопій/Шлях Бика». Назва Боспор виявляє семантичну тотожність із назвою Ексампей, про яку згадує ще Геродот у V ст. до н.е. Ексампей був загальноскіфською релігійною святинею. Ця назва розкладається на Ексам+пей, де Ексам споріднене з індоіранським укшан // уксан — «бик», а — пей — тотожне нашому — пій у словах водопій, напій тощо. У свою чергу, ці обидві назви значеннєво тотожні назві Оксфорд, де Окс- теж має значення «бик» і споріднене з санскр. укшан та іран. ухшан. Ексампей розташовувався на Південному Бузі, давня назва якого — Гіпаніс, тотожна назві Кубань. І Гіпаніс, і Кубань означають «Бик-ріка» (пор. санскр. го — «бик» та пані — «вода», «ріка»). Індоіранське укшан/ухшан відбилося і в давній назві на означення Чорного моря. Ця назва, з колонізацією греками Північного Причорномор'я, була потрактована ними спершу як Понт Аксинський — «Негостинне море», а тоді — як Понт Евксинський — «Гостинне море». Так греки пристосовували первісну, існуючу до них назву, хоча насправді обидві грецькі назви лише переосмислення і приблизне звучання грецькою місцевої скіфської чи ще давнішої назви Чорного моря, яка означала те саме, що й Боспор, Ексампей, Оксфорд, тобто «Шлях Бика» чи «Море Бика». І таке значення давньої назви Чорного моря зберегла й <37> писемно зафіксована пізніше слов'янська назва Чорного моря — Руське море, в якій зберігся компонент із значенням «бик». Пов'язується з поняттям «бик» і назва Росія, теперішня Керч і колишній Пантикапей, столиця могутньої Боспорської держави, яка інувала на півдні України впродовж майже тисячоліття (VI ст. до н. е.-IV ст. н. е.). Цілком можливо, що сучасна назва давнього Пантикапея — Керч, літописне Керчев, означає «Місто Бика», «Биків», тим більше що не менш давня Тмутаракань на сусідньому Таманському півострові, де жили сінди, споріднені з таврами, тлумачиться як «Місто Чорного Бика». А Тмутараканей в Україні — до десятка.

Таким чином, зі сказаного напрошуються два важливі висновки. Перший стосується «Велесової книги», яка ще раз виступає як джерело, що заслуговує цілковитої довіри. Водночас ця пам'ятка містить поки що найдавнішу, яка сходить щонайменше до ІХ ст., писемну фіксацію етноніма українці у формі кравенци. Що принаймні на кілька століть відсуває цей етнонім углиб історії, хоча зрозуміло, що він існував задовго до цієї першої писемної згадки.

Другий висновок той, що назви Таврида, Русь, Україна, Волинь виявляються семантичними двійниками, несуть однакове значення, виражене різними лексичними засобами. І словосполучення «Україна-Русь», у такому разі, не штучне сусідування двох випадкових, малозначущих означень, а поєднання двох абсолютно рівноцінних, сповнених глибинного змісту й високого соціального статусу назв, які мовби дублюють, доповнюють, пояснюють одна одну. І значення кожної, що відбиває надзвичайно архаїчні уявлення насельників давньої України, — «Країна Священної Корови // Країна Священного Бика». <38>

Дуліби, бужани й «Махабгарата»

«Махабгарата» — велетенська епічна поема Давньої Індії, яка має чимало точок дотикання з Україною, розповідає, що колись могутній воїн Крішна та його старший брат Баладева, подорожуючи світом, прибули в країну Відарбгу. Коли вони на своїй колісниці проїжджали повз царський палац, в одному з вікон Крішна помітив дівчину невимовної краси, яка захоплено дивилася на нього. Дівчина, а це була царівна Рукміні, ще довго дивилася на дорогу, хоч колісниця з двома незнайомцями давно зникла. Від своїх подруг вона почула, що сьогодні царською столицею має проїхати сам Крішна, про вроду, хоробрість і шляхетність якого давно ходили легенди. Ще не бачивши його дівчина всім серцем прихилилася до мужнього лицаря. А коли побачила на власні очі, то виявилося, що він іще вродливіший та мужніший, аніж те доти малювала її уява.

Тим часом нагодилися подруги. Помітивши, що Рукміні поринула у якісь солодкі видива, одна з них нишком підкралася до неї і затулила їй очі долонями. «Вгадай, хто? — трохи зміненим голосом запитала вона, і в Рукміні несамохіть вихопилося: — Крішна!»

Вибух дзвінкого сміху привів царівну до тями, й вона сполотніла — тепер усі дізналися про її сердечну таємницю. Та наступної миті й собі приєдналася до загальних веселощів.

Проте забути Крішну вже не могла. На пораду подруг, які бачили переживання царівни й самі переживали за неї, вона на пальмовому листку написала Крішні кілька рядків і переслала йому. Той, як виявилося, і собі не на жарт закохався в красуню-царівну і відразу послав до неї сватів. Але брат Рукміні рішуче виступив проти такого шлюбу, мовивши, що в нього для сестри є достойніший жених — цар сусіднього царства Шішупала, його друг. Тож свати Крішни повернулися ні з чим.

Оповісники врочисто оголосили, що невдовзі відбудеться весілля Рукміні з Шішупалою. Ні сльози царівни, ні її благання, ні погрози накласти на себе руки не похитну<39>ли братового й батькового рішення. Її тримали під посиленою вартою, і лише напередодні весілля дозволили вийти зі своїх покоїв.

І ось жрець запалив священний вогонь, гості попідводились і з'явилася наречена — горе й невимовний розпач зробили її ще гарнішою. Та коли Шішупала й Рукміні мали сім разів обійти довкола багаття, щоб стати повноправним подружжям, вихором налетіли на колісниці Крішна й Баладева, підхопили Рукміні, що з радісним зойком кинулася до них, і помчали геть. Шішупала кинувся навздогін, між ним і Крішною відбувся жорстокий герць, де перший наклав головою. А Рукмін, брат Рукміні, присягнув не повернутися додому, доки не поверне сестри до батьківської оселі. Сповнити свою клятву йому так і не вдалося, тож він мусив звести собі нову столицю, якраз на тому місці, де в нього з Крішною сталася затята сутичка і де лише втручання сестри врятувало йому життя.

Рукміні подарувала Крішні десятьох синів, один з яких, Прадьюмна, одружився потім із дочкою Рукміна. В свою чергу, син Прадьюмни й дочки Рукміна одружився з внучкою Рукміна. На цьому весіллі за грою в кості Рукмін і Балавіра посварилися, і сварка ця скінчилася для брата Рукміні трагічно.

У цій розповіді з «Махабгарати» є кілька цікавих моментів. Найперше, що імена Крішни і Балавіри рясно відбиті на українському терені, про що вже писалося. Батька Рукміні звали Бгішмака, а це ім'я тотожне українському прізвищу Бушмака. Як і ім'я Бгішма, полководця кауравів, тотожне українському ж прізвищу Бушма.

Не менш цікава й сама назва Відарбга, що її мало царство, яким правив Бгішмака, батько Рукміні. Вона розкладається на Ві+дарбга, де Ві- у санскриті — префікс, що підсилює основне слово, в даному разі дарбга (СРС, 580, 732). Крім того, санскритське — р- часто-густо відповідає слов'янському — л-/-в-, наприклад, санскр. пурна — рос. полный — укр. повний, діргха — долгий — довгий, врік — волк — вовк, тарк — толк — товк тощо. Тож санскритська основа дарбг- на слов'янському грунті закономірно прибирає форм далб-/долб-/довб-. А коли так, то ця основа виявляє неабияку фонетичну подібність з топонімами Здолбунів, Здовбиця, Довбичка, Долобське (озеро в Києві, де 1103 року відбувся з'їзд князів Київської Русі) та ін. І що найголовніше — з етнонімом дуліби. Тоді виходить, що племінна назва дуліби може бути спорідненою з племінною назвою дарбги (якщо відкинути префікс Ві>. І царівна Рукміні, отже, може цілком бути дулібкою, якщо з'ясується, що етноніми дарбги та дуліби сходять до спільного джерела, мають однакове походження і значення. А в світлі того, що на Волині і взагалі в Україні безліч фактів, пов'язаних із Крішною, Балавіром (Бальвіром, Бадьдевом), ядавами // <40>ятвягами, то в такому припущенні не буде нічого неймовірного.

У санскриті основа дарбг- має два основні значення:

— з'єднувати, зплітати, зчіплювати;

— священна трава дарбга, використовувана при найважливіших обрядах та ритуалах (СРС, 261).

Трава дарбга згадується ще в «Рігведі», де їй надається величезного значення, вона неодмінна при найголовніших дійствах. Як свідчить «Атхарваведа» («Веда замовлянь»), дарбга вживалася при замовах проти переляку, страху, зокрема, й перед богом смерті Ямою; при таких замовах до зап'ястка прив'язувався й амулет із дарбги. Ця ж трава із гострими стеблами вживалася для прокльону ворогів і при замовах на довгий вік, проти змій та їхньої отрути й узагалі для лікувальних цілей.

Підстилки з трави дарбги використовували для сидіння і спання найуславленіші відлюдники, мудреці й царі. Дарбга — неодмінний атрибут багатьох брахманських (жрецьких) обрядів, особливо таких як ушанування предків, коронування на царство тощо. Була навіть зброя, яка називалася «стебла дарбги». Вбрання з дарбги носили найсвятіші відлюдники, а найревніші йоги й сьогодні розстилають свій килимок на цій траві. Взагалі йогівські вправи радилося робити на цій траві, застеленій шкурою чорної сарни.

У «Махабгараті» повно згадок про дарбгу в різних контекстах: «царі лягли на підстилки з трави дарбги», «він узяв відлюдницький посох і шкуру чорної сарни, вдягнув вбрання з дарбги й подався в лісову обитель», «їхні тіла були вкриті порізами від трави дарбги», «всіє землю тілами полеглих, як усіюють дарбгою вівтар під час жертвоприношень» тощо. З чого видно, що трава ця різалася й нагадувала нашу осоку, рослину, яка характерна для Волині. Втім, це підтверджує і Борис Смирнов, відомий перекладач «Махабгарати», добрий знавець санскриту й українських реалій, бо сам походив із Чернігівщини. Він зауважує в одному з коментарів, що дарбга — різновид осоки. З дарбги жерці робили кропила. Коли птах Гаруда, на якому їздив Вішну, викрав у богів трунок безсмертя — амріту, тотожну грецькій амброзії, то найперше поставив її на підстилку з дарбги. Речення «щасливі ті, хто побачить твоє обличчя зі слідами дарбги, смаженого рису й чорного гороху» означає, що цим усім обсипали претендента при ритуалі зведення на престол.

Тож дарбга відігравали виняткову роль у давньоіндійських уявленнях, обрядах і ритуалах, отже, й у житті тогочасного індійця. Та й не тільки тогочасного. І зараз при обрядах священний вогонь підтримується дровами й жмутами трави дарбги. За ведійських часів жертовний майданчик устилався дарбгою, але й тепер її можна бачити в Індії на домашніх і храмових вівтарях. І сьогодні радиться використову<41>вати її при богослужіннях-пуджах, класти пучки її на домашній вівтарик або в узніжжі мурті — зображення божества. Дарбгу, на противагу деяким іншим священним рослинам, слід, за приписами, заготовляти заздалегідь.

Не менш важливо й те, що ця священна трава відбилася в індійських іменах та назвах. Ім'я Дарбгін мав легендарний мудрець; про нього «Махабгарата» мовить, нібито він володів такою могутністю, що звів в одне місце води чотирьох морів. Знає епос і ім'я Далбг'ягхоша, дослівно «Шемрання / Шурхотіння / Шелестіння дарбги», а також персонажів з іменами Дарбгі, Дарбг'я, що має і форму Далбг'я. Причому самі індійські джерела уточнюють: Далбг'я — те ж Дарбг'я. Що засвідчує: коливання р: л і в самому санскриті. Ім'я Далбг'я мав головний домашній жрець п'ятьох братів-пандавів. А битва між пандавами, на боці яких виступав Крішна, й кауравами, яких підтримував Балавіра, старший брат Крішни, складає стрижень «Махабгарати». З чого й важливий висновок: імена на Дарбг- // Далбг- мали переважно представники жрецького, брахманського стану.

Трава дарбга має й іншу назву — куша; з нею також пов'язано чимало індійських імен, назв і термінів. Кушастхалі — столиця царства Анарти; індійська традиція ототожнює це місто із столицею Крішни — Дваракою. Крім того, легендарним засновником Кушастхалі вважається цар Райвата, який правив в Анарті і дочка якого — Реваті — стала дружиною Балавіри, брата Крішни. Показово, що дід Реваті звався Рева — це цікаво у зв'язку з поширеним серед українців прізвищем Рева та похідними від нього (Ревенко, Ревченко, Ревченя тощо).

Ім'я Куша мав один із двох синів Рами та Сіти, героїв «Рамаяни», яка виявляє спорідненість з українським фольклором, обрядами й звичаями. Ім'я Кушадгваджа, «Кушостяжний» (тобто із зображенням пучка трави куші на стягові), мав брат царя Джанаки, прийомного батька Сіти. Дві доньки Кушадгваджі, мовить епос, були замужем за Бгаратою і Шатругхною, братами Рами, теж героями «Рамаяни». Сином Куші, сина Рами, був цар Кушанабга. У «Рамаяні» Вішвамітра, уславлений мудрець і воїн, який нечуваним подвижництвом досяг брахманського статусу, вважається сином царя Кушіки. А в боспорських написах із Північного Причорномор'я фіксується ім'я Аспамітхар, що є іранською передачею індійського імені Вішвамітра; ця фіксація датується ІІІ ст. до н.е.

Таким чином, численні факти відбиття священної трави дарбги/куші в давньоіндійських власних іменах та назвах, важлива роль її в давніх і сучасних обрядах і ритуалах дають підстави вважати її винятково важливою для уявлень і повсякденного життя стародавніх індійців. Тож не дивно, що вона мог<42>ла відбитися і в назві Відарбга, яку мала країна царівни Рукміні, отже, і з Крішною. Назва Відарбга, в такому разі, означатиме «Край благословенної дарбги», «Країна священної дарбги», «Країна, славна дарбгою». Бо префікс Ві-, як зазначалося, надає основі дарбг- вищого ступеня якості. Хоча слід відмітити, що деякі індійські джерела пояснюють назву Відарбга як «Розплетена», маючи на увазі, що основа дарбг- іще має значення «плести», «вити», а префікс ві- може бути префіксом від'єднання, тотожного українському від- (відокремити, від'єднати, відійти тощо). Проте для такого тлумачення бракує переконливого вмотивування, та й учені відносять його до «народної» етимології. Тоді як пов'язування назви Відарбга зі священною травою дарбгою знаходить переконливе й різнобічне вмотивування.

Сказане вище дозволяє співвіднести індійський етнонім дарбги/далбги зі слов'янським етнонімом дуліби. Це східнослов'янське плем'я різні писемні джерела фіксують на території історичної Волині, де згодом згадуються також бужани й волиняни. Причому одні вчені дотримуються думки, що дуліби, бужани й волиняни — одне й те саме плем'я, яке в різні періоди виступає під різними назвами. Інші ж мають їх за абсолютно різні племена, що змінювалися на цій території. І пролити світло на цю й досі нерозв'язану проблему може допомогти «Махабгарата», дані якої тут виявляються вкрай цікавими й значущими.

«Махабгарата» знає ще одну назву країни Відарбги — Бгоджа. Насельники її — бгоджі або, що звичніше для наших граматичних норм, бгоджани. А це надзвичайно близько до етноніма бужани. І якщо на індійському грунті Відарбга тотожна Бгоджі, а дарбги-відарбги тотожні бгоджам-бгоджанам, то так само дуліби можуть бути тотожними бужанам. І в такому разі не виключено, що племінна назва бужани певного часу змінила назву дуліби, як згодом і етнонім волиняни замінив собою етнонім бужани. Можливо також, що етноніми дуліби й бужани існували паралельно в один і той самий час. Тобто всі три племінні назви могли вживатися щодо одного й того самого слов'янського племені, хоч і в різні історичні періоди. Причому, очевидно, найдавнішою є назва дуліби, новішою — бужани, а найновішою — волиняни.

Знаменно, що самого царя Бгішмаку, батька Рукміні, індійські епічні джерела означають як «цар із племені бгоджів». А коли Рукмін, брат Рукміні й непримиренний супротивник Крішни, заприсягнувся визволити сестру й не зумів цього зробити, то звів собі нову столицю і назвав її Бгоджаката. У назві цій збереглася назва племені, а компонент — ката споріднений з українським хата і є одним із найпоширеніших елементів согдійської топоніміки (Смирнова, 96). Бгоджаката <43> стала, як дехто вважає, другою столицею відарбгів-бгоджів. А першою і основною столицею Відарбги було місто Кундінапур, інакше — Кундіна, Кундін. Саме в Кундіні народилась і виросла Рукміні, дружина Крішни.

У цьому плані неабиякий інтерес викликає так звана Болоховська земля в ареалі, де сходилися Галицька, Волинська й Київська землі (басейн Случу, верхів'я Південного Бугу й Тетерева), з головним містом Болохів (ЕС, 22–23). У межах Болоховської землі було місто Кудин, назва якого, як бачимо, виявляє неабияку подібність із назвою Кундін, столицею Відарбги-Бгоджі. Цікаве й те, що одним із епітетів Вішну є Кунда. Отже, цей епітет певною мірою стосується і Крішни, оскільки він — земне, восьме втілення Вішну, а епітети, прикладувані до Вішну, часто-густо є і епітетами Крішни. У «Махабгараті» стосовно Вішну вжито й епітет Кундера, що, в свою чергу, спонукає звернути увагу на сучасні українські прізвища Кундера, Кундіренко тощо.

Пролити світло на ім'я Кунда допомагає «Авеста» — давньоіранська пам'ятка, ровесниця «Рігведи». У «Відевдаті», одному з розділів «Авести», фігурує дев Кунда. Дані іранських та інших джерел вказують на неабияку роль його в зороастризмі, маніхействі й деяких інших віруваннях, що має свідчити про чимале поширення і важливість Кунди в попередні епохи. У пізніші часи він прибрав негативного, девівського з точки зору давніх іранців статусу. Слово дев трактується в «Авесті» як «демон», а в «Рігведі» як «бог, божество». Так само і щодо ахурів-асурів — в «Авесті» ахури тільки боги, а в «Рігведі» асури — переважно демони, хоч іноді й боги.

Отож в «Авесті» мовиться, що Кунда відносився до девів і був покровителем яту-чаклунів (ЗМ, 111). Тобто це слід розуміти так, що коли в іранців Кунда — дев, то в індійців він — цілком позитивне божество. Так само й щодо яту: якщо в іранців вони відносяться до негативних персонажів, то в індійців — до позитивних. Тобто вони пов'язані з віруваннями, ворожими зороастризмові.

В іншому розділі «Авести» — «Бундахішні» — згадується дев Кундак: тут він іще означається Ятукан, а компонент Яту- сходить до авестійського яту — «чаклун», «чародій», «чарівник». У зороастрійській традиції яту має негативне значення, а поза нею в іномовних запозиченнях з іранських мов означає «мудрець», «провісник», «зоречит», «маг», без жодного негативного відтінку (Грантовский, 288–289). А цей набір значень цілком відповідає функціям тогочасного жерця.

Ці дані проливають світло й на ім'я родоначальника ядавів, з яких походили Крішна та його старший брат Баладева. Звати цього родоначальника — Яду, і це ім'я цілком співвідноситься з авестійським яту. Індійські факти недвозначно вказують на приналежність Яду до <44> жрецького, брахманського стану. Його мати, Деваяні, була донькою Шукри, верховного жерця при цареві асурів Врішапарвані. Шукру ж індійська традиція вважає сином, а іноді й ототожнює його з легендарним мудрецем-жерцем Бгрігу, засновником знаменитого жрецького роду, що його надзвичайно високо підносить індійська традиція, зокрема, індійський епос. Деякі дослідники не без підстав вважають, що саме завдяки цьому родові ми маємо «Махабгарату» в її теперішньому вигляді, яку представники роду Бгрігу піддали своїй грунтовній редакції. Плем'я бгрігу згадується ще в «Рігведі», а його відомий індійський учений Суніті Кумар Чаттерджі схильний пов'язувати з фрігійцями.

Тобто виходить, що й саме ім'я Яду означає «жрець», «віщуватель», «провісник». Іранський термін ятукан тотожний іншому іранському терміну — кундакан, вони — синоніми. Тобто яту і кунда, яду і кунда — теж синоніми. Вірменський історик Мовсес Хоренаці засвідчує поклоніння божеству Кунда в іранських племен, які жили по сусідству з Вірменією або в самій Вірменії. Доречно тут нагадати, що в історичній Вірменії, до часу прийняття там християнства (ІІІ ст.), жили значні індійські общини, особливо в області Тарон (зараз у Туреччині). Саме звідси походить відома легенда про трьох братів — Куара, Мелтея і Хореана з області Палунь, яку дедалі певніше пов'язують сьогодні з літописною легендою про полянських князів Кия, Щека й Хорива. Причому вірменська легенда має суттєву подробицю, відсутню в літописній легенді: вона називає батьками трьох братів двох індських, тобто індійських князів — Деметра й Гісане. З'ясувалося, що насправді то не двоє індійських князів, а двоє індійських божеств, яким поклонялися індійці в Вірменії. Причому Гісане, судячи з усього, Вішну, бо вірменська легенда мовить, що Гісане був довгокосий. І якраз Вішну й Крішна мають епітет Кешава — «Косатий», «Довгокосий».

Таким чином, стає ясно, що ядави, плем'я або рід Крішни, відносяться до жерців, причому, очевидно, жерців саме асурських, тобто первісних, бо асури — старші брати богів-девів. Отже, й літописні ятвяги, тотожні індійським ядавам, теж відносяться до жрецького стану. Це до певної міри прояснює, чому ятвяги й споріднені з ними інші балтійські племена (пруси, самби, галінди) найдовше опиралися наверненню до християнства і чому проти них часто здійснювали походи київські й галицько-волинські князі. Бо ятвяги й інші балтійські племена сповідували первісну, язичницьку, асурську релігію, і жерці-брахмани (пор. поширене литовське прізвище Брахмане) мали серед них великий вплив. А саме жерці були найбільшими ревнителями предківської віри. Тому й воліли ці племена відходити все далі й далі в ліси та болота під натиском уже схристиянізованих київських і галицьких князів, які уособлювали воїнський стан, вдаючися і до збройного захисту своїх первісних вірувань. Точнісінько так, як за тисячоліття до цього й у Вірменії індійські общини чинили запеклий опір, коли їх си<45>лою навертали до християнства. І показово, що цю боротьбу тут очолив верховний жрець Ардзан, ім'я якого не можна не співвіднести з іменем Арджун у «Махабгараті». Його мав один із пандавів, на боці яких виступав Крішна, могутній воїн і родич Крішни — йому Крішна допоміг викрасти собі в дружини свою сестру Субгадру і йому ж він виклав свою «Божественну пісню» — «Бгагавадгіту».

Таким чином, назву столиці Відарбги — Кундіну, де правив цар Бгішмака й де народилася Рукміні, правомірно пов'язати зі словом кунд — «чародій», «жрець», «чаклун». Якщо зважити, що —ін у назві столиці — суфікс діяча (йогин, брамин, чакравартин) або суфікс наділеності чимось (Ваджрін — «Наділений ваджрою», «Індра», Шулін — «Наділений шулою-тризубом», «Шіва», Чакрін — «Наділений диском-чакрою», «Вішну-Крішна»), то слово кундін означатиме «наділений магічною здатністю», «наділений магічними властивостями», тобто, власне, «жрець». Воно тотожне слов'янським термінам кудин // чудин, які й собі означають «жрець», «волхв», «кудесник». Стосовно ж міста Кундін, то назву його можна перекласти як «Жрецьке», «Жерцівське», «Жречин» — якщо можна так сказати. Очевидно, таке значення має і одне з болохівських міст — Кудин, назва якого, в такому разі, виявляється тотожною індійській назві Кундін і спорідненою зі слов'янськими словами чудо, чудодій, чудин, кудин, кудесник. Що й відбилося в численних топонімах і гідронімах на терені України й поза нею на Куд- // Чуд-. У такому разі й назва самої Болоховської землі може сходити до слов'янського терміну на означення жерця-кудесника — волхв. Тобто назва Болоховська земля означає Волоховська, Волхвовська, Жрецька земля, Земля жерців/волхвів. Сюди ж відносяться і численні прізвища в запорозьких козаків і сучасних українців: Кудин (також ім'я), Кудинець, Кудик, Кудко, Кудійко, Кудійчук, Кудинович, Кудиненко, Кудим, Кудименко, Кудиченко тощо, а також Болох-Волох, Блох-Влох, Болоховець-Волоховець, а ще прізвища на Чуд-, які сходять до термінів кудин // чудин, волох // болох, влох // блох, волхв із первісним значенням «жрець», «чародій», «чудодій», «провидець», «віщун».

Історичні джерела засвідчують, що Данило Галицький полонив так званих «князів болоховських» і що «князі болоховські» мали свій уділ на Бузі, неподалік Бреста. Їхні володіння розміщувалися в околицях і на берегах Бугу, що впадає в Дніпровський лиман. Болеслав Мазовецький скаржився, що князі Болоховські самочинно захопили частину його земель (Карамзин, 10), з чого видно, що Болоховське князівство сусідило з Мазовією. За переказами, в межах Подольського краю колись існувало Болоховське князівство, до якого входила й Дулібська земля. Про самих болоховців <46> подейкували, що вони вкрай скупі, хоч і дуже багаті, і ця їхня риса означалася словом дуліб. Цікавий і той факт, що в колишній Орловській губернії місто Болохов іноді дещо глузливо називали Дулеби. З чого напрошується висновок, що між болоховцями й дулібами традиційно існує якийсь зв'язок — вони сусідять у різних ситуаціях. А риса — скнарність — приписувана болоховцям-дулібам, ще три тисячоліття тому приписувалася й рігведійському племені пані (див. статтю «Панікар і Панікарча: відлуння рігведійського міфу»).

З іншого боку, не виключено, що основа Болох- споріднена з назвою Балх, якою в новіші часи стала означатися стародавня Бактрія — вона, до речі, виявляє чимало точок дотикання з Україною. У «Повісті врем'яних літ» літописець Нестор схвально відгукується про уктріан, відомих своїм благочестям — неважко помітити спорідненість назви уктріани з назвою бактріани, бактрійці. Саме з Бактрією пов'язується в «Махабгараті» ім'я Пар'яшравас, тотожне слов'янському імені Переяслав, а також Бгурішравас, тотожне українському Борислав. В іменах давніх бактрійських царів наявний компонент кей, котрий перегукується з іменем полянського князя, легендарного засновника Києва — Кий. Стяг династії Кеянідів, що правила в Бактрії на початку І тис. до н.е., пов'язаний із героєм-ковалем на ім'я Кова. Саме він подолав змія Заххака, узурпатора іранського престолу. Це перегукується з київськими легендами про коваля, що врятував Київ від жорстокого змія. Фігурує у київських легендах і персонаж тугарин — це цілком може бути означенням мешканця Тохаристану, як свого часу називалася саме Бактрія. Сіявуш, надзвичайно популярний персонаж у культових уявленнях домусульманського Хорезму, теж вихідець із династії Кеянідів. Ім'я його тлумачиться як «Чорний бик», «Чорний самець» і є семантичним, значеннєвим двійником імені Крішна. А в Україні фіксуються назви Сиваш /притока Сіверського Дінця і так зване Гниле море — затока на заході Азовського моря/. Характерно, що притокою Сіверського Дінця є і річка Чорний Жеребець (СГУ, 499,612), яка має і назву Красний Жеребець. З Кеянідами й Бактрією пов'язаний також Рустам — герой іранського епосу, ім'я якого означає «Найдосконаліший Бик» і етимологічно тотожне індійському імені Врішоттам із тим самим значенням.

Отже, маємо певні паралелі. Імена з основою на Дарбг- стосуються представників жрецького стану, а слова Нестора про благочестивих уктріан теж, безперечно, стосуються жрецького стану. Показово, що первісно приставка кей при іменах бактрійських царів (Кей Ковус, Кей Хосров, Кей Усан тощо) також означала «жрець», і лише потім цей термін став сприйматися як означення царя, правителя. <47>

І на індійському грунті слово каві, з якого утворилося кей, означає жерця-кудесника, чародія або людину, наділену таємним знанням, а також поета й мудреця, хоча первісно означало жерця, творця ритуальних текстів. У сучасних індійських мовах слово каві зберегло значення «поет»: скажімо, Рабіндранат Тагор мав високий титул Махакаві — «Великий поет». Отож міфологізований образ каві, жерця-царя, сходить іще до періоду індоіранської єдності. Перський цар Дарій на знаменитій Бехістунській скелі заявляє, що саки (скіфи) були невірними й не шанували Ахурамазди. З чого випливає, що й причорноморські скіфи могли не поклонятися Ахурамазді і що саме через релігійні чвари вони свого часу мусили вирушати до Північного Причорномор'я. Бо скіфи з'являються тут якраз тоді, коли в Ірані починає ширитися зороастризм, що його останній з Кеянідів — Кей Віштаспа (Кей Гістасп античних джерел) проголосив державною релігією Ірану, перед тим надавши притулок при своєму дворі Заратуштрі. І чи не прагнув перський цар Дарій, ревний прихильник Ахурамазди, отже, й зороастризму, покарати причорноморських скіфів за їхню неповагу до Ахурамазди й зороастризму, коли здійснював свій невдалий похід до берегів Дніпра? Якщо так, то це засвідчує: саме Північне Причорномор'я, особливо ареал сучасної України, було осередком первісних арійських культів та вірувань.

Привертає увагу ім'я Кунтібгоджа, в якому наявний компонент — бгоджа. Це ім'я царя, що був прийомним батьком Кунті, матері трьох із п'яти пандавів, серед них і Арджуна. Справжнім її батьком був цар Шура, теж із ядавів. Крішна через це має епітети Шаурі, Шаврі, досл. «Нащадок Шури», «Шурин», оскільки цар Шура доводився Крішні дідом. Шура віддав рідну доньку Кунті, що мала дівоче ім'я Прітха, на виховання бездітному цареві Кунтібгоджі з роду ядавів, ватажка племені кунтіїв у Бгоджі. Через це Прітха отримала друге своє ім'я — Кунті. Арджун, за дівочим прізвищем матері, має ім'я Партх, а в «Махабгараті» досить часті імена не по батькові, а по матері, що свідчить про пережитки матріархіту в епічний період історії. Подібне явище й досі побутує в селах історичної Волині.

Слід зазначити, що не тільки Кудин, а й інші болоховські міста виявляють дотичність до Крішни-Чорнобога, Баладеви-Білобога, ядавів, «Махабгарати» й інших, так би мовити, «індійських» реалій. Нагадаємо, про які саме болоховські міста йдеться: Губин, Кобудь, Кудин, Божеськ, Деревичі, Чернетин, Білобережжя і Дядьків. Про Кудин уже мовилося, а з інших міст тільки безпосередньо Крішни можуть стосуватися принаймні три з них — Губин, Чернетин, Кобудь.

Одним з епітетів Крішни є Гопа, що розкладається на Го+па, де го (гу) — «бик», «корова», «худоба», а па — «за<48>хисник», «охоронець». Тобто ім'я Гопа, яке має різновиди Гопала, Гопалака, дослівно означає «Захисник биків/корів/худоби», тобто «Пастух». А оскільки го ще має значення земля, бо вона, як і корова, теж годувальниця, то термін гопа означає ще — «захисник/охоронець землі», тобто «цар». Показово, що Таммуз — бог-пастух за шумерськими міфологічними текстами, має епітет Гу — ба: він складається із тих самих компонентів і має те саме значення, що й індійське гопа. Тобто і Гопа і Гу — ба етимологічно тотожні (Смирнов, 234). Тому цілком можливо, що в назві болоховського міста Губин лежить саме цей епітет Крішни, що має і свій шумерський відповідник Гу — ба.

Щодо назви ще одного болоховського міста — Кобудь, то можна припустити, що вона пов'язана з різновидом епітета Гопа, розглянутого вище, — Гопаті. Тут так само два компоненти — Го+паті, де паті — розширена суфіксом форма па; на слов'янському грунті санскритське паті (досл. «захищаючий», «боронячий») відповідає рос. батя та укр. батько. Є підстави гадати, що цей компонент у давніші часи міг прибирати форм — буд, — будій. Що видно хоча б на прикладі імені антського князя — Хільбудій (VI ст.), спорідненого з санскритським терміном на означення племінного ватажка — кулапаті (хінді — кульпаті), досл. «батько/захисник/ватажок роду/племені» (СРС, 167). Цей важливий соціальний термін і в індійців з часом перетворився на популярне чоловіче ім'я, що побутує і досі. Цей же термін, як і ім'я Хільбудій, споріднений з іменем скіфського царя — Сколопіт. На нашу думку, такі сучасні українські прізвища як Кульбіда, Куйбіда також споріднені з санскритським кулапаті та хінді кульпаті. Принагідно зазначимо, що батька антського князя Хільбудія звали Самбат, а це спонукає згадати: на означення Києва деякі джерела, зокрема візантійські (Костянтин Багрянородний, Х ст.) подають назву Самбатас; ім'я Самбат, Смбат і досі популярне, наприклад, у вірменів. Цікаво й те, що сина Крішни звали Самба, а це ім'я означає «Кий», і що з літописними ятвягами споріднені самби.

Щодо назви Чернетин, то слід мати на увазі, що саме ім'я Крішна з санскриту означає «Чорний». А українці знають не тільки імена Кришко, Криско й прізвища Кришень, Кришненко, але й імена Черня, Чорнята, Чорниш, Чернега й прізвища, похідні від них, а ще Чорний, Черній, Черняк, Черненко тощо. Це яскраво засвідчує «Реєстр Війська Запорозького 1649 року». Колись імена Черня, Чорниш, Чернята, Чернега зараз побутують в українців тільки як прізвища. І в той же час козаки мали імена Біляк, Білан, Білаш, які й собі побутують сьогодні як прізвища. Поза сумнівом, таке явище викликане поклонінням предків запорозьких козаків Чорнобогові й Білобогові, добре відомих давнім українцям, а ними якраз і є Крішна й Баладева. Тож немає нічого дивного, що на честь цих божеств називалися річки, гори, села й міста. Прикладом чого є і назва Чернігів, і назва Чернетин.

Певною мірою причетною до Крішни може виявитися і назва болоховського міста Дядьків. Цілком можливо, що первісною назвою його було Дандаків, особливо зважаючи на те, що на Південному Бузі упродовж майже тисячоліття фіксується індоарійське плем'я дандарії, а в Криму в ІІ і IV ст. було квітуче місто Дандака.

Топонім Дандака, значеннєво тотожний назві Київ (див. статтю «Українські дандарії, індійські кияни»), згадується і в «Махабгараті» і в «Ра<49>маяні». Причому в «Рамаяні» відчувається його зв'язок із ядавами, хоч і дещо опосередкований. Цар Данда, який правив країною Дандакою, закохався в доньку жерця Шукри й викрав її, за що Шукра прокляв Данду і його царство занепало. Тут цікаве те, що матір'ю Яду, родоначальника ядавів, тотожних літописним ятвягам, була Деваяні — теж дочка верховного жерця Шукри. Отож саме під цим кутом слід, очевидно, дивитися й на назву Дядьків, яка первісно могла звучати як Дандаків, Дандків, а з часом стала затемненою, малозрозумілою і, як це буває, стала пояснюватися за першою-ліпшою асоціацією, в даному випадку, за словом «дядько». Тим більше, що це місто, як і інші болоховські міста, перебуває в ареалі з надзвичайно відчутним індоарійським струменем.

Таким чином, «Махабгарата» й інші давньоіндійські джерела в черговий раз засвідчують, що вони є украй важливими й цінними для вивчення найранішої історії та етногенези українців. І ширше залучення їх у науковий обіг може пролити світло на багато яких реалій не лише Волині, але й усієї України. <50>

Балти, слов'яни і п'ятеро синів царя Яяті

«Махабгарата» в одному з міфів розповідає про Врішапарвана, царя асурів (в індійській міфології старші брати богів-девів і їхні постійні супротивники). У Врішапарвана була донька Шарміштха («Найсоромливіша»), а в його верховного жерця і найпершого радника Шукри — донька Деваяні; вона виховувалася без матері, батько догоджав їй як міг, тому й зростала дівчина вередливою і себелюбною.

Якось після купання в лісовому озері між обома подругами спалахнула сварка — царівна в поспіху вдягла не своє сарі, а Деваяні обурилася цим. Шарміштха спересердя штовхнула її, та заточилася і впала в колодязь, на щастя, пересохлий і засипаний опалим листям. Перелякана царівна втекла додому, а Деваяні витягнув із колодязя Яяті, цар сусіднього царства, що саме полював неподалік і почув розпачливі крики дівчини. Шукра, батько Деваяні, обурений вчинком Шарміштхи, хотів покинути царство, але Врішапарван ублагав його залишитися, пообіцявши покарати доньку так, як тільки він захоче. Деваяні забажала, аби царівна стала їй довічною служницею і невдовзі вийшла заміж за свого рятівника, царя Яяті. Красуню ж царівну, щоб убезпечити себе від можливої суперниці й зайвих переживань, оселила в лісових нетрях. Проте під час полювання Яяті випадково набрів на хижку в лісовій глушині, де Шарміштха в самотині згаювала свої невеселі дні. Жонатий цар і царівна покохали одне одного й потай від Деваяні стали зустрічатися.

Час спливав, у Деваяні від Яяті народилося двоє синів — Яду й Турвашу, а в Шарміштхи — троє: Ану, Друх'ю та Пуру. Але подвійне життя Яяті розкрилося, і тесть, на доччину вимогу, прокляв молодого ще зятя на довічну старість. Сказавши, втім, наостанок, що той знову зможе стати молодим, якщо котрийсь із п'яти синів погодиться взяти собі його старість, а натомість віддасть <51> свою молодість. Лише Пуру, наймолодший син Шарміштхи, зважив на батькове прохання. Тисячу років Яяті втішався життям, а тоді повернув синові молодість і посадовив його на царський трон. Хоча царем традиційно годилося стати найстаршому синові, від Деваяні — Яду.

У цьому романтичному й повчальному міфі, який послужив темою для безлічі художніх, мистецьких і музичних творів, є кілька цікавих моментів. По-перше, імена п'ятьох братів, синів Яяті від Деваяні й Шарміштхи, тотожні назвам так званих «п'яти ведійських племен» — яду, турвашу, ану, друх'ю та пуру, згадуваних іще в «Рігведі» — найдавнішій писемній пам'ятці стародавніх індійців, яка, по суті, є і найдавнішою пам'яткою всіх індоєвропейських народів. Вважається, що ведійські племена десь у ІІ тис. до н.е. залишили свою прабатьківщину, яку багато хто розміщує і на теренах сучасної України, а деякі міфи «Рігведи», серед них і головний — про битву Індри з Врітрою, складалися в межиріччі Дніпра й Південного Бугу. Те, що цей міф разом із іменами головних персонажів зберігся в українських веснянках, щедрівках і казках, підтверджує таку думку.

По-друге, Яду, старший син Деваяні та Яяті, став родоначальником племені, з якого походили Крішна і його старший брат Балавіра (Баладева, Баларама, Балабгадра), землеробське божество. А слідів в Україні, пов'язаних із цими божествами, багато й досі на різних рівнях.

ІІо-третє, ядави виявляють тотожність із ятвягами давньоруських літописів. Бо як індійські ядави на своє означення мають іще дві назви — сатвати й данави, так і ятвяги, що їх відносять до балтійських племен, і собі мають дві інші назви — судовити (судова) і дайнови. А така потрійна відповідність, з одного боку, не може бути випадковою, а з іншого — засвідчує, що ведійські племена не всі полишили Україну, що частина їх лишилась і взяла участь в етногенезі балтійських та слов'янських народів, серед них і українського.

На Волині, Львівщині, Чернігівщині, в Білорусі й Польщі чимало назв типу Ятвяги, Ятвязь, Ятвіж тощо. З ядавів походив Шіні — могутній воїн, онук якого під час вісімнадцятиденної війни, описаної в «Махабгараті», правив бойовою колісницею Крішни. Шіні започаткував рід, який за ним став називатися шайнави. А на Волині є місцевість Шайно, побутує прізвище Шайнюк, у Польщі — Шайноха; таке прізвище мав, зокрема, відомий польський історик Карл Шайноха /1818-1868/.

Ім'я Крішна відбите у латишів як Кріш'ян. Для прикладу можна навести хоча б відомого дослідника латиських дайн (пісень) із цим ім'ям — Кріш'ян Барон. А в українців непоодинокі прізвища Кри<52>шень (саме таку форму божества подає «Велесова книга») та Кришненко. Дружину Крішни звали Рукміні, а в литовців поширене прізвище Рукмане. У свою чергу, батьком Рукміні був цар Бгішмака — ім'я його тотожне українському прізвищу Бушмака. Батьком Деваяні був жрець, тобто брахман Шукра, а в сучасних литовців досить часте прізвище Брахмане. На українському терені слово брахман у формі рахман відбилося у фольклорі, фразеологізмах, прізвищах, назвах і навіть святах (Рахманський Великдень). Села Рахмани та Гупали (одне з імен Крішни — Гопала) є на Волині.

З назвою волинського озера Пульмо перегукується давньоіндійський міф про красуню Пулому. Вона була заручена з іншим, коли мудрець-брахман Бгрігу викрав її з батьківської оселі і привів до своєї відлюдницької хижки серед густого лісу. Звідти її, вже вагітну, намагався викрасти колишній жених, але невдало. Показово, що і батька Пуломи, і її колишнього жениха звали однаково — Пуломан, що обоє походили з асурів, матір'ю яких була Дану — уособлення первісних вод. А родоначальником литовських князів вважається Палемон — ім'я це досить часте і в боспорських написах різного періоду, починаючи з часів задовго до нової ери.

Батьком Шачі, дружини Індри, теж був асур на ім'я Пуломан. Індра, розповідає міф, вирятував її від злого батька, а потім одружився з нею — той же, по суті, мотив, що й у випадку з Яяті та Деваяні. Індра ж — цар богів і ватажок небесного воїнства в «Рігведі» — має свої слов'янські й балтійські паралелі: фольклорний звір Індрик, що прочищає «криниці джерельні», чеське чоловіче й латиське жіноче ім'я Індра, латиське прізвище Індране (наприклад, у відомої письменниці Елзи Індране). Дружина Індри мала й ім'я Індрані, тобто «Індрина». Про Індру не раз згадує на своїх сторінках «Велесова книга».

У зв'язку з Шачі, дружиною Індри, ім'я якої означає «Могутня» (сам Індра мав і ім'я Шакра — «Могутній»), привертають увагу місто Шацьк та Шацькі озера на Волині.

У Крішни був син Самба, а ше в ХІІІ ст. існувала країна Самбія, населена самбами, племенем, близьким до ятвягів. Із Самбою теж пов'язується один цікавий давньоіндійський міф, що має несподіваний вихід на Україну.

Якось зі своїми приятелями-витівниками Самба вирішив поглузувати з уславлених мудреців. Він вбрався вагітною жінкою і прийшов до них, мовляв, якщо ви такі розумні, то скажіть, хто в мене народиться: хлопчик чи дівчинка. Мудреці відповіли, що під жіночою одежею приховується Самба, а приведе він на світ залізного кия, який принесе погибель його родові, тобто ядавам, як і всім тим, хто докотився до нечуваного блюзнірства — насміхатися з мудреців. Пророцтво <53> збулося, а Самба захворів проказою і подався в Пенджаб, де постом і нечуваним подвижництвом здобув ласку Сур'ї, бога Сонця, який і зцілив його від тяжкої недуги. А вдячний Самба на честь свого рятівника спорудив на березі ріки Чандрабгаги храм Сонця-Сур'ї і запровадив поклоніння йому.

І в цьому міфі з «Махабгарати» чимало цікавого. Бо залізний кий, що про нього провістили мудреці, по-санскритському й буде — самба (СРС, 636). Водночас так називається і зброя Індри. По-друге, назва Чандрабгага складається з двох назв — Чандра й Бгага (мовою хінді Бгаг). Чандра й Бгага — річки в Пенджабі, де й була записана «Рігведа». Давня назва Пенджабу — Аратта (DІ, І 109). До складу Аратти, як свідчить «Махабгарата», входили сінди й сувіри, а ці племена засвідчені античними авторами й на території Давньої України. Тобто дістає певну підтримку правомірність пов'язування назви Аратта і з Україною.

Пенджаб згадується у «Велесовій книзі» як Пандеб. Крім того, річки Чандра й Бгага мають своїх українських двійників — Буг і Шандру, яка тече в Київській області. На Бузі, як ми вже знаємо, жило індоарійське плем'я дандарії, дослівно «кияни». Ще одна пенджабська річка — Шатадру має свого українського семантичного двійника — Стоход. Цікаве й те, що й сьогодні в Пенджабі є свої «запорожці», яких налічується до 20 тисяч і які провадять такий самий триб життя, що й наші славні козаки: живуть спартанським життям, не одружуються, знають лише воїнську справу й носять жовто-блакитне вбрання.

Зі словом самба споріднене слово самбін — «веслувальник», «човняр» (СРС, 636), тобто воно є синонімом до слова дандін. Що іще раз змушує згадати літописця Нестора і його слова, що полянський князь Кий не міг бути перевізником, човнярем, оскільки він був князем. Але якраз через свій князівський статус Кий не тільки міг, але й мусив мати справу з човном, бо човен відігравав неабияку роль в уявленнях і обрядах давніх слов'ян, зокрема киян. В українців і нині побутує прізвище Самбук, а на означення Києва Костянтин Багрянородний (Х ст.) подає назву Самбатас. Таке ж ім'я, Самбатас, мав і батько антського князя Хільбудія, про якого пише в УІ ст. Прокопій Кесарійський (Ловмяньский, 151). Імен із компонентом Самб- чимало в боспорських написах (КБН, 100, 370, 766 та ін.).

Мудрець Бгрігу, чоловік Пуломи, доводився дідом Деваяні, матері Яду й Турвашу, для яких він, отже, був прадідом. А за пуранами — давньоіндійськими билинами — Пулома теж основоположниця роду, так званих пауломів — «пуломиних», «нащадків Пуломи». Вони — відгалуження данавів індійського епосу, отже, і ядавів. Назва данави походить від імені асурки Дану, пов'язаної з первісними водами і тотожної українській Дані. Сином Дану <54> якраз і є Врітра — найголовніший і наймогутніший асур, битву якого з Індрою і досі зберігає український фольклор. А імена ведійської Дану й української Дани зберігають у своїх назвах річки Північного Причорномор'я — Дон, Донець, Дунай, Дністер, Дніпро.

Слід зазначити, що відомий український балтист Анатолій Непокупний, виходячи з ареальних міркувань, а не з міфологічних, як ми, доходить того самого висновку, що назву волинського озера Пульмо слід пов'язувати саме з ятвягами (Непокупный, 144).

Міф про царя Яяті й п'ятьох його синів особливо цікавий тим, що назви п'яти ведійських племен, тотожні іменам п'яти синів Яяті, напрочуд перегукуються з назвами балтійських і слов'янських племен, які ще в літописні часи компактно розміщувалися фактично поряд. Якщо ядави відповідають ятвягам, то по сусідству з ними жили туровці, яких можна співвіднести з ведійськими турвашу. Інше ведійське плем'я — друх'ю — співвідноситься зі слов'янськими дреговичами, дрегвою. Характерне те, як цар Яяті прокляв сина Друх'ю, коли той відмовився взяти батькову старість, а натомість віддати свою молодість: «Ти зі своїм родом підеш у місця, де єдиним засобом пересування буде тобі човен або пліт, А сам ти будеш у своєму племені не царем, а лише ватажком» (МДИ, 66). Ці слова дивовижним чином характеризують місцевість, на якій літописи застають дреговичів.

Пуру можливо співвіднести з полянами (санскр. пуру тотожне грецькому полі — «багато»; на індійському грунті слово пуру розвинулося в значення «усі», «плем'я», «народ»). Причому в індійському міфі привертає увагу те, що Пуру протиставляється чотирьом своїм братам: він наймолодший, єдиний зважив на батькове прохання і віддав йому свою молодість, посів царський престол, хоча за давньою традицією його мав посісти найстарший брат, тобто Яду. Це перегукується з деякими фактами давньоруських літописів, де відчутне протиставлення полян іншим слов'янським племенам. На противагу, скажімо, дреговичам чи древлянам, полянам властива мирна й лагідна вдача, шанування батьків, вони мають шлюбний звичай, а не викрадають собі дружин на «бісівських ігрищах» тощо.

Напрошується тут і скіфська паралель. В одній із легенд про походження скіфів Геродот у У ст. до н.е. мовить, що престол дістався наймолодшому з трьох синів Геракла й доньки ріки Борисфен (давня назва Дніпра). Античні автори, як правило, ототожнюють індійського Крішну з грецьким Гераклом, тобто виходить, що й Крішна причетний до генеалогічної легенди про трьох синів, яких звали Ліпоксай, Арпоксай і Колаксай. Саме Колаксай, наймолодший із братів, зумів справитися з випробуваннями і стати першим скіфським царем, заснувавши царську династію. Цікаве й саме ім'я Колаксай, що складається з Кола+ксай, де ксай — «правитель», «цар», а кола споріднене із санскритським кула — «всі», «рід», «плем'я» (СРС, 167). Тобто ім'я Колаксай означає «Ватажок/Вождь/Цар роду/племені» й постало ім'я, слід гадати, з первісного терміну на означення племінного ватажка. Так що ім'я Пуру та компонент Кола- виявляють значеннєву тотожність, а самі Пуру та Колаксай — і функціональну.

Таким чином, міф про царя Яяті й <55> п'ятьох його синів можна сприймати як підтвердження на міфологічному рівні балто-слов'янської єдності, про яку стільки сперечаються історики й мовознавці. Справді-бо, матері у п'ятьох братів різні, але батько — спільний, причому він кшатрій, тобто походить із воїнського стану. Матері ж належать до різних соціальних верств: Деваяні, мати Яду й Турвашу, — брахманка, тобто з вищого стану давньоіндійського суспільства, жрецького. А Шарміштха, мати Ану, Друх'ю та Пуру, належить, як і сам Яяті, до воїнського стану, другої за значимістю верстви тогочасного суспільства. Саме між брахманами-жерцями й воїнами-кшатріями точилася постійна боротьба за верховну владу, на описи чого багатий давньоіндійський епос, особливо «Махабгарата». Рясно ці два стани відбиті й на українському терені, як, до речі, й два інші — вайш'їв та шудрів. З чого й недвозначний висновок: як і індійці, предки сучасних українців теж добре знали чотиристановий суспільний поділ.

За соціальним статусом брахманка Деваяні стоїть дещо вище від кшатрійки Шарміштхи. Та, з іншого боку, шлюб брахманки з кшатрієм, як у випадку з Деваяні та Яяті, не схвалюють індійські приписи — пошлюбники мусять належати до одного суспільного стану. А шлюб брахманки з кшатрієм небажаний, що й відбиває відповідний термін на означення такого шлюбу — пратілома, «протиприродний». І навпаки, шлюб Яяті й Шарміштхи природніший і законніший, попри навіть те, що обоє не відбули належного весільного обряду. Бо обоє належать до одного стану.

Отже, виходить, що ведійські ану, друх'ю та пуру — воїнські, кшатрійські племена, оскільки «Махабгарата» відносить батьків Ану, Друх'ю та Пуру до кшатріїв. А яду й турвашу — напівбрахманські-напівкшатрійські племена, оскільки в тій же «Махабгараті» батьком Яду і Турвашу є кшатрій, а мати — брахманка. Інакше кажучи, слов'янські племена — це воїнські, кшатрійські племена, а балтійські — напівкшатрійські-напівбрахманські, де неабиякий вплив мали саме жерці. Очевидно, цим можна пояснити те, що саме балтійські племена найдовше опиралися прийняттю християнства і проти них здійснювали часті походи київські та галицько-волинські князі.

Туровці більше споріднені з ятвягами, якщо йти за давньоіндійським міфом, бо в них спільні батьки. А дреговичі, поляни і, можливо, анти виявляють близьку спорідненість між собою, бо в них теж спільні батьки. Та загалом усі вони — братні племена.

Бгрігу, легендарний мудрець і чоловік Пуломи, доводився прадідом Яду й Турвашу по матері, їх, як мовить «Рігведа», Індра привів з далеких країв (Лелеков, 152). Та ж «Рігведа» знає плем'я бгрігу, воно згадується серед десяти арійських і неарійських племен, які воювали з царем-арієм Судасом і зазнали від нього поразки. Нині серед українців <56> побутує прізвище Судас (я особисто знаю молодого журналіста з таким прізвищем) і Сдасюк (первісно — Судасюк) — його має, наприклад, автор книги «Штати Індії». Ім'я Судас із санскриту означає «Щедрий на пожертву» (богам).

Видатнии індійський мовознавець Суніті Кумар Чаттерджі /1890 — 1977/, з ініціативи якого давньоукраїнська епічна пам'ятка «Слово о полку Ігоревім» побачила світ бенгальською мовою, вважає, що плем'я бгрігу з основною масою індоєвропейців мігрувало до Малої Азії, де стало називатися брігес або фрігес, тобто фрігійцями. Там частина їх лишилася й поступово змішалася з місцевим населенням, а частина вирушила на пошуки нових територій /Чаттерджи, 51/. Страбон свідчить, що перед Троянською війною фрігійці прибули до Малої Азії із Фракії і через кілька століть утвердилися тут як господарі Малої Азії. А фрігійці, як і фракійці, троянці, лідійці, карійці, етруски належали до так званих іллірійських народів. Геродот пише, що фрігійці переселилися до Малої Азії з Балкан, разом із вірменами (Геродот, VІІ 73).

3гадка про фрігійців у зв'язці з вірменами цікава тим, що на зламі двох ер в історичній Вірменії жили значні індійські громади, особливо в Тароні (зараз у Туреччині). Саме з Тарону походить легенда про трьох братів з області Палунь — Куара, Мелтея і Хореана. Її дедалі певніше співставляють із літописною легендою про полянських князів Кия, Щека й Хорива. Причому вірменська легенда містить вкрай важливу подробицю, відсутню в літописній легенді — батьками трьох братів вона називає двох індійських князів. І навіть подає їхні імена — Деметр та Гісане. <57>

Сколоти, склавини, слов'яни

Геродот у V ст. до н.е. серед кількох версій про походження скіфів подає і ту, яка, за словами історика, належить самим скіфам. На пустельній доти землі від Зевса й дочки ріки Борисфен (давня назва Дніпра) народилася перша людина — Таргітай. Троє його синів — Арпоксай, Ліпоксай і Колаксай — стали родоначальниками скіфських племен, але першим царем і засновником династії скіфських царів став наймолодший з братів, Колаксай. Бо тільки йому далися до рук магічні дари, які впали з неба — золоті чаша, сокира, плуг і ярмо. Як пише Геродот, усі разом скіфи називаються сколоти, за іменем їхнього царя Колаксая. Скіфами ж їх назвали греки (Геродот, 181).

Отже, виходить, що сколоти — самоназва скіфів і суто скіфське слово. Крім того, легенда ця має кілька цікавих моментів. І тут, як і в літописній легенді про полянських князів Кия, Щека й Хорива, як і в вірменській легенді про князів Куара, Мелтея і Хореана з області Палунь, фігурують троє братів. І тут, як і в міфі про трьох синів царя Яяті від дружини-кшатрійки Шарміштхи (див. попередню статтю за березень) престол дістається наймолодшому з братів. Показово й те, що магічні дари, впалі з неба, характеризують чотиристановий поділ скіфського суспільства, властивий і давньоіндійському суспільству. Більше того, символіка небесних дарів легко витлумачується на індійському грунті: чаша символізує стан жерців-брахманів, сокира — воїнів-кшатріїв, плуг — хліборобів-вайш'їв, ярмо — шудрів, залежних від трьох вищих станів. І якщо судити з того, що всі чотири індійські терміни на означення цих станів рясно відбиті в українських прізвищах, то напрошується висновок: чотиристановий поділ суспільства знали й предки сучасних українців.

Ці вкрай важливі повідомлення античного автора слід розуміти так, що етнонім сколоти й ім'я Колаксай — споріднені й сходять до спільного кореня. І справді, в обох словах наявний спільний компонент кол. На думку М.Я.Марра, яку підтримує відомий іраніст і скіфо<58>лог В.І.Абаєв, скіфи й сколоти — два різновиди однієї назви, ща мають спільне походження, отже, й однакове значення (ДИЯ, 363–364). Проте всі намагання визначити, що ж саме означає цей компонент, виявилися невдалими. І врешті-решт дослідники дійшли невтішного висновку, що засобами іранських мов (а скіфів відносять до іраномовних племен) значну частину «варварських» імен і назв з Північного Причорномор'я, серед них етнонім сколоти й ім'я Колаксай, пояснити неможливо. Щоправда, В.І.Абаєв, хоч і не категорично, спробував вивести ім'я Колаксай з іранського Хвар-хшая — «Сонце-цар» (Там же). Проте через численні застереження і обумовлення це тлумачення втрачає переконливість і вірогідність, хоча, мабуть, не варто категорично й заперечувати, що ім'я Колаксай може мати певний стосунок до Сонця. Бо племінний ватажок, а особливо пізніший цар, був у давні часи і воєначальникои і жерцем водночас, який через пожертву поєднував Землю й Небо, світ людей із світом небожителів і його часто порівнювали й ототожнювали з Сонцем. Тож єдине, в чому більш-менш одностайні дослідники, це те, що елемент кол в етнонімі та імені — якийсь украй важливий термін у давніх насельників Північного Надчорномор'я, населення, можливо, ще навіть доскіфського.

Індійці добре знали скіфів, яких вони називали шаки (іранці — саки). Шаки, як і бактрійці та явани (греки-іонійці), брали участь у війні, описаній у «Махабгараті», що спалахнула між двома братніми родами пандавів і кауравів. Причому шаки-скіфи виступали на боці саме кауравів, яких підтримували сінди й сувіри, засвідчені й на терені України, а також ядави, тотожні літописним ятвягам. Кауравів підтримував і Баладева, старший брат Крішни по батькові, тоді як сам Крішна виступав на боці пандавів. Цю подію деякі індійські джерела відносять до надзвичайно давніх часів. Принаймні відомий Айхольський напис, знайдений у незавершеному джайнському храмі й датований 634–635 рр., повідомляє, що на 556 рік ери Шака (відповідає 634 рокові нової ери) минуло 3735 років від війни, описаної в «Махабгараті» і що саме з цієї події почалася нова епоха — Каліюга, Залізний вік, у якій ми зараз і живемо. Тобто ця знаменна подія — війна в «Махабгараті» — сталася майже 5100 років тому. А ера Шака, тобто Скіфська ера, веде своє літочислення з 15 березня 78 року нової ери. Особливість її та, що відлік часу починається зі сходу сонця, а Новий рік відзначається 12 квітня з відхиленням на два-три дні в той чи інший бік. Особливо поширений цей календар сьогодні на півдні Індії, в дравідомовних народів і називається Шака-самват (варіант — Шака-самбат).

Зі скіфами виявляє зв'язок і «Рамаяна»: Кайкеї, наймолодша й найулюбленіша дружина царя Да<59>шаратхи, ім'я якого означає «Десять колісниць», батька Рами, походила, як вважають дослідники, зі скіфського племені кекаїв, про що свідчить і саме її ім'я, яке дослівно означає «Кекайка», «З кекаїв». Саме через Кайкеї, як засвідчує ця давньоіндійська епічна поема, Рама та його красуня-дружина Сіта мусили піти в лісове вигнання на довгі чотирнадцять років. Тож індійський матеріал, поза сумнівом, може пролити певне світло і на етнонім сколоти, і на ім'я Колаксай.

У цьому плані привертають увагу сучасні індійські чоловічі імена, які містять компонент куль (санскр. кула), напрочуд схожий на компонент Кола- в імені Колаксай: Кульбгушан, Кульвант, Кульвір, Кульдгар, Кульдев, Кульдіп, Кульнандан тощо. І якщо значення скіфського Кола- невідоме, то значення санскритського кула цілком прозоре — «сім'я», «родина», «рід», «плем'я» (СРС, 167). І таким чином, наведені імена означають: Кульбгушан — «Окраса роду», Кульвант — «Родовитий», «Знатний», Кульвір — «Герой/Богатир роду», Кульдгар — «Опора роду», «Рододержець», Кульдев — «Божество роду», Кульдіп — «Світильник роду», Кульнандан — «Радість/Втіха роду».

До цього слід додати, що бог Шіва має епітети Кулеша й Кулешвара, які в сучасних формах Кулеш і Кулешвар також побутують як чоловічі імена; обидва ці імені означають «Бог/Божество роду». Індійська історія знає і царя на ім'я Кульшекхар — «Корона/Вінець роду», котрий заради служіння богові та улюбленої справи — написання віршів — зрікся престолу, але прославився як поет і увійшов у давні поетичні антології.

Входить санскр. кула та хінді куль у географічні назви: Кульгірі, Куладрі, Кульпарвата, Кулачала, Кульшайла, досл. «Родина/Сімейство гір» — синоніми на означення головного гірського ланцюга в Індії, що його складають сім гірських хребтів. «Ваю-пурана», давньоіндійська писемна пам'ятка, згадує країну Кулья, досл. «Благородна», «Високородна», «Родовита».

Входять кула та куль і в важливі соціальні терміни й поняття, пов'язані з родиною, родом, племенем, родоводом тощо: кулькар — засновник роду; кульнам — родове ім'я, родовий титул; кульдгарма — родові/родинні звичаї або традиції; кульшастри — старовинні родинні або родові книги; кулачар'я — домашній навчитель-гуру, родинний жрець, знавець сімейного родоводу й традицій; кульдевта — родинне чи родове божество (є ще термін грамадевта — «божество села», де грама, яке в санскриті означає «село», споріднене з укр. громада, а саме терміном громада означалася колись українська сільська община); кульвідья — родові/родинні знання, де відья означає «знання», «відання» і споріднене з нашим відати — «знати».

Слово відья також входить в індійські чоловічі імена — ім'я з цим компонентом має, зокрема, <60> нинішній посол Індії в Україні Відьябгушан Соні. Саме ж ім'я Відьябгушан означає «Окраса знань», тобто «Мудрий», де бгушан — «окраса», «оздоба» (моя перекладацька діяльність почалася з віршів відомого індійського поета Бгаратбгушана Аграваля, де ім'я Бгаратбгушан означає «Окраса Індії», а Бгарат — споконвічна, традиційна назва Індії). Симптоматично, що резиденція індійського посла в Києві знаходиться на вулиці Ярославів Вал, біля пам'ятника великому київському князю Ярославу, котрий мав епітет Мудрий. Поруч із пам'ятником стоять Золоті Ворота, до яких виявляє причетність уже прізвище посла, яке сходить до санскр. сона — «золото». Саме Ярослав Мудрий звів Святу Софію, яка символізує божественну мудрість, біля місця, де був похований київський князь Дір, ім'я якого має індійський відповідник. І сьогодні в індійців побутує чоловіче ім'я Дгір, «Мудрий»; до речі, перший посол Індії в Україні, Судгір Девре, мав ім'я Судгір, яке містить компонент дгір і яке означає «Премудрий». Принагідно зазначимо, що наставник самих богів в індійській міфології, Брихаспаті, мав епітет Дгір — Мудрий.

Кула — надзвичайно давній термін, уживаний іще в «Рігведі» на означення великої патріархальної сім'ї, яку очолював кулапаті, кульпаті, досл. «захисник/батько роду/родини»; він мав цілковиту владу над усіма членами родини/роду, включаючи й челядь. Цікаво відзначити, що цей надзвичайно давній санскритський термін пристосувався до сучасних умов і став означати в мові хінді «канцлер/ректор університету». З переважанням індивідуальної сім'ї значення кули помітно знизилося, хоча серед вищих станів вона ще зберігає певне місце й значення.

В «Артхашастрі» — трактаті про мистецтво політики й управління державою, датованому ІУ ст. до н.е., тобто часом, коли скіфи-шаки були в розповні своєї величі й слави, термін кула має широку амплітуду значень: «сім'я», «община», «громада», «рід», «плем'я» тощо. Він творить складні слова із значенням спорідненості, походження, родовитості й знатності. Причому впадає в око, що коли йдеться про походження, то воно із цим терміном неодмінно високе, благородне, а то й царське (Вигасин, 143–144). Та й у санскриті одним із значень слова кула є «царська родина», а з деякими суфіксами означає «царського роду», «приналежний до царської сім'ї» (СРС, 167–168). Куластрі, кулавадгу, кулаканья — «високородна жінка/дівчина», куладухіта — «знатна дівчина» (досл. «дочка роду»), кулапутра — «шляхетний юнак» (досл. «син роду»), кулік — ремісник, виходець із знатного роду; кулін, куліна — «родовитий», «благородний», «знатний».

Терміном куліна означаються деякі найбільш шановані брахманські родини в Бенгалії. Колись нібито бенгальський цар Баллаласена одібрав найшанованіші й <61> найавторитетніші брахманські родини й означив їх терміном куліна, тобто «високородні», «благородні». Ці родини зберігали свій високий статус доти, доки одружувалися в межах своєї касти. Якшо ж хтось одружувався з дівчиною іншого стану, то він втрачав свій статус на одне наступне покоління. Це спричинилося до неабиякого замішання серед бенгальських брахманів, бо всі прагнули віддавати своїх дочок за кулінів. Та оскільки тих було не так багато, то їм доводилося мати не одну дружину, а кілька.

Очевидно, в самому слові кула та його скіфському відповіднику кола криється пояснення того, чому наймогутнішу й найшанованішу частину скіфського суспільства називали «царськими» скіфами. Саме таке значення міг, певно, нести й сам етнонім сколоти. Це значення, поза сумнівом, було набагато відчутніше й вагоміше в скіфські часи.

У сучасних індійських мовах, зокрема, в хінді, деякі давні закінчення відпали, тому іменники втратили здатність виражати множину. Цю втрату компенсували суфікси, які розвинулися від самостійних слів із значенням «багато», «всі», «все». Таким суфіксом у мові хінді й стало слово куль, похідне від санскритського кула. Воно виступає у складних словах другим компонентом і означає «гурт», «череда», «табун», «зграя», «рій»: гокуль — «череда корів» (інший термін на означення череди корів — готра, споріднене з укр. отара), алікуль — «рій бджіл», девкуль — «храм» (досл. «сімейство богів») тощо.

На іранському грунті санскритському кула, скіфському кола та хінді куль відповідають хіль/хель — «сім'я», «рід», «підрозділ племені», «клан», «плем'я», які також входять у племінні(хадохейлі, сулейманхейлі, джаніхейлі) та географічні назви, особливо на Памірі, в Афганському Бадахшані (Маргхель, Теджкель, Мондрель, Вуруель, Кхамбель) й Східному Гіндукуші (Башгель, Мамгель, Рамгель, Прунгель, Катігель) тощо, де має значення «село», «поселення» (Грюнберг, 168; ЯВГ, передмова).

У сучасних іранських мовах, як і в сучасних індійських, через втрату давніх закінчень, які виражали множину, з'явилися словотвірні суфікси, що розвинулися від самостійних слів із значенням «багато», «всі». Одним із таких суфіксів і є хель/хіль, що виражає саме збірну множину однорідних предметів та істот, бо для звичайної форми множини існують і вживаються інші суфікси: адамхіль — «люди», «рід людський», «людство» (адам — «людина»), врудхель — «брати» (вруд — «брат»), кітобхель — «книжки» (кітоб — «книжка») тощо. Такий самий суфікс і в такому ж значенні використовується на означення збірної множини в курдських діалектах (Опыт, 197–198). У складних словах, пов'язаних із родинною термінологією, хель/хіль означає «рідня», «родичі»: <62> дамадхель — «женихова/зятева рідня», хвахахель — «тещина/свекрушина рідня».

Цікаво відзначити, що і в індомовних гіссарських пар'я в Узбекистані теж наявний цей суфікс (Оранский, 49; примітка 13). Таке явище можна було б пояснити впливом іранських мов, в оточенні яких перебуває це індоарійське плем'я, якби подібне явище не фіксувалися серед новоіндійських мов, про що вже трохи мовилося. А на доповнення можна додати, що в мовах бенгальській та орія вторинні суфікси на означення сукупної множини повністю замінили первинні. Суфікс gula/guli, утворений з kula, поєднується з неособовими іменниками як у прямому, так і в непрямому відмінках (Зограф, 77).

З неіндоєвропейських мов сюди долучається тюркське ель/іль, яке виступає з такими ж функціями, що й індійське кула/куль та іранське хель/хіль і яке, очевидно, є дуже давнім запозиченням з іранських мов. Воно досить рясно представлене, наприклад, в іменах: Ельдар — «Опора роду/Рододержець» (тотожне інд. Кульдгар), Ельвір — «Герой/Богатир роду» (тотожне інд. Кульвір), Ельбан — «Захисник/Оборонець роду», Ельмурад — «Щастя роду» тощо. Слід зазначити, що більшість цих тюркських імен переважно іранського походження.

Існує подібне слово і в угро-фінських мовах: у вепсів слово kyla, що мало ті ж самі значення, що й у його індійських, іранських та тюркських родичів, зараз уживається в значенні «село»; йому у фінській, естонській та карельській мовах відповідає kula, надзвичайно давнє, що вказувало на територіальне розселення людей, які розмовляли однією мовою (Богданов, 66).

Знають терміни, споріднені з санскритським кула, хінді куль та скіфським кола слов'янські мови: укр. коліно — «рід», «походження» (пор. у Бориса Грінченка: «Одно — що вона пані великого коліна», тобто «високого роду»); покоління; колінник (у Срезневського) — «співплемінник», «одноплемінник»; сербохорватське коленович — «людина шляхетного походження», «знатна людина».

Отже, скіфське кола, індійське кула/куль, іранське хель/хіль та інші іномовні відповідники — надзвичайно важливий суспільний термін на означення сукупності людей. Він справді найістотніша прикмета кожної давньої людської спільноти. На думку відомого мовознавця В.М.Ілліч-Світича, в основі кула, ареал якого охоплює величезні простори Євразії, збереглося першорядне поняття соціального характеру — назва родового об'єднання, перенесена в окремих групах на сімейне або територіальне об'єднання (ОСНЯ, 363). Тож і не дивно, що цей термін, по-своєму видозмінений в різних мовах, увійшов у важливі для первісного суспільства терміни й поняття, пов'язані з роди<63>ною, родом, родоводом, родовитістю, походженням, знатністю. А також в імена, назви, теоніми й етноніми, одним із яких і є сколоти. Відбився цей термін і в імені першого скіфського царя — Колаксай. Ім'я це означає «Цар племені» й первісно постало з терміну на означення племінного ватажка, а з часом перетворилося на повнокровне чоловіче ім'я.

Що ж до етноніма сколоти, то в ньому виразні три компоненти: с-коло-ти, де — ти (у Геродота — той) грецьке закінчення множини, а кол(о) — «рід», «плем'я». Початкове с- в етнонімі — префікс сукупності, збірності, спільності; він, до речі, якраз і наявний у трьох останніх словах як су-, з- та с-. Підтверджує таку думку й санскрит, подаючи, зокрема, термін сакулья — «родич» (у 5–6 поколінні по чоловічій лінії): йому точно відповідає рос. «сородич». Санскритське са- тут і російське со- цілковито тотожні.

Отже, етнонім сколоти означає «роди», «племена», а коли точніше, то «співроди», «співплемена». Він є терміном на означення усієї сукупності скіфських племен. Що цілком узгоджується з Геродотом: за його часів скіфи жили окремими племенами, а на чолі їх стояли племінні ватажки, яких історик називає царями. Слушність Геродотових слів підтверджують імена скіфських родоначальників — Арпоксай, Ліпоксай та Колаксай, у яких компонент — ксай якраз і означає «цар»; утворене — ксай від індоіранської основи кшатр/хшатр — «сила», «влада». Від цієї ж основи походить і наше цар, широко відбите в українських прізвищах Цар, Царко, Царук, Царик, Царевич, Царенко, Цариченко тощо, а вони, в свою чергу, відбивають приналежність певної частини давньоукраїнської спільноти до воїнського, кшатрійського стану.

Кула в «Рігведі» має і значення, згодом призабуті: «оселя», «поселення», «селище», «село». Тюркське ель/іль відбилося в словах аул, аїл — «село». Угро-фінські kula/kyla сьогодні вживаються в значенні «село». Це спонукає гадати, що й наше село споріднене з цими термінами, особливо з іранськими хель/хіль, які на слов'янському грунті відповідають сел/сіль (пор. укр. село — сільський). А щодо коливання х/с показові іранські й індійські факти: іран. хаома — інд. сома, ахура — асура, Хінд — Сінд, Вахуман — Васуман, Вахішта — Васіштха тощо. Саме ця особливість є визначальною при віднесенні того чи іншого давнього слова з Північного Причорномор'я до іранських чи індійських мов.

З чого напрошується важливий висновок, що етнонім слов'яни — тотожний етнонімові сколоти, а проміжною ланкою між ними є варіант склавини. Тобто всі ці етноніми складаються з однакових основних компонентів і несуть однакове значення — «співроди» або «співплемена». <64> І етнонім слов'яни є таким самим терміном на означення всієї сукупності слов'янських племен, як і етнонім сколоти є означенням всієї сукупності скіфських племен. Хоча, зрештою, ці скіфські та слов'янські племена споріднені, як споріднені й етноніми сколоти, склавини, слов'яни. <65>

Теонімія

Варуна, Посейдон і Дажбожі внуки

У «Слові о полку Ігоревім» кілька разів ужито слово русичі: «Русичі великеє поле черленими щитами перегородили, шукаючи собі честі, а князю слави»; «Тут пир завершили хоробрі русичі: сватів напоїли, а самі полягли за землю Руську», — каже автор. «З вами, русичі, хочу голову покласти», — звертається до воїнів головний герой давньоруської пам'ятки сіверський князь Ігор.

Відразу видно, що тут ідеться про руських воїнів, про княжу дружину. Дослідники по-різному пояснюють слово русич. Проте найпоширеніше трактування зводиться до того, що це слово — епонім, тобто племінна назва, утворена від імені легендарного предка — Роса або ж Руса. Бо закінчення — ич найчастіше мають племена й роди, утворені від епонімів. Мовляв, у ХІІ ст., коли створювалося «Слово», подібні племінні назви сприймалися як родові імена: вони вживалися на означення нащадків сім'ї, роду чи племені, що сходили до одного предка. Бо ніщо не заважало авторові «Слова» розглядати русів як нащадків легендарного Руса, відомого вже на початку Х ст. Дослідник О.Соловйов, зокрема, каже: «…русичі, очевидно, сини Руса… В Х столітті руси вважалися нащадками якогось Роса чи Руса, за одностайним свідченням арабського та візантійського авторів. Воїни ХІІ ст. могли бути названі русичами за ім'ям цього легендарного предка»(СС, 63).

Таке пояснення має право на існування, оскільки традиція пояснювати ту чи іншу племінну назву від легендарного предка властива не лише слов'янським народам, а й стародавнім індійцям. Ще в «Рігведі» — найдавнішій пам'ятці індійської культури, а пізніше й у «Махабгараті» п'ять так званих «ведійських племен» завдячують своїми назвами іменам легендарних предків — Яду, Турвашу, Ану, Друх'ю та ІІуру. Принагідно зазначимо, що індійські сувіри, <68> плем'я, яке в давнину мешкало на півдні України і має надзвичайно багато спільного зі слов'янськими сіверами, також має свого легендарного предка — царя Сувіра.

Та чи не найзагадковішим щодо русичів є те, що і їх, і князів автор «Слова» називає Дажбожими внуками. А оскільки русичі — це воїни, то виходить, що саме воїни — Дажбожі внуки. З чого можна припустити, що Дажбог — суто воїнське божество.

Але чому автор «Слова» називає руських воїнів Дажбожими внуками? І чому русичі не сини, а внуки Дажбога? А коли так, то хто ж тоді доводиться синами Дажбогові?

Уже цитований О.Соловйов пояснює останнє запитання так: оскільки русичі — сини Руса, та вони і є Дажбожими внуками. Тобто якщо русичі — Дажбожі внуки, то сином Дажбога мусить бути легендарний Рус, який і дав назву русичам — своїм нащадкам, синам.

Усе знов упирається в легендарного Руса. А чи немає іншого способу пролити світло на русичів і Дажбога? Чи немає якихось додаткових фактів з інших джерел про те, що вони мали свого, власного бога?

З’ясувалося, такі факти є. Насамперед у Геродота (V ст. до н.е.), у четвертій книзі його «Історії». Він повідомляє, що наймогутніші й найчисленніші із скіфів, «царські скіфи» (і лише вони) поклонялися ще Тагимасадові. Означення «наймогутніші», безперечно, свідчить про те, що йдеться саме про воїнський стан, а «царські» й підтверджує це. Бо якщо виходити з індійських уявлень, та царі мусили походити саме з воїнського стану, так званих кшатріїв. А коли так, то і Тагимасада, і слов'янського Дажбога слід сприймати за воїнське божество. Щоправда, сам Геродот про Тагимасада і його функції жодних даних не подає. Тільки зазначає — і це надзвичайно важливо, що скіфський Тагимасад відповідає грецькому Посейдонові (Геродот, 193).

Але ж Посейдон, як відомо, морське божество, і ніякого очевидного стосунку до воїнів нібито не має. Виходить, треба знову шукати нові, промовистіші факти.

Такі факти виявлені, як не дивно, на далекій ІІІрі Ланці. А коли точніше, то в хроніці ХІІІ ст. «Історія Сігірі», яка ввібрала значно раніші подіі, описані в індійських та цейлонських рукописах.

У цій хроніці мовиться, що в саків — середньоазіатських скіфів — ватажок, правитель племені вважається втіленням бога Варуни, що саме ім'я Варуна з часом прибрало в них значення «правитель», «цар», що через це і самих саків стали вважати нащадками Варуни (Paranavitana, 136).

З цього повідомлення напрошується кілька цікавих висновків. Якщо саки справдi поклонялися Варуні, то йому мусили поклонятися і їхні європейські родичі — причорноморські скіфи. Адже ба<69>гато хто з античних авторів і сучасних учених не розрізняє саків і скiфів, вважаючи, що це один і той самий народ, який жив колись від Індії до Надчорномор'я. Саки й скіфи мають надзвичайно багато спільного у віруваннях, звичаях, міфології (Раевский, 216).

І друге. Якщо в середньоазіатських саків Варуна вважається втіленням земного царя, правителя, то таким же втіленням для причорноморських скіфів слід вважати Тагимасада. Адже Варуна, Тагимасад і Посейдон — функціонально тотожні. Геродот ототожнив Тагимасада з Посейдоном, а Варуна — теж морське божество, як і Посейдон. Таким чином, виходить, що Геродот не довільно порівняв Тагимасада з Посейдоном, а виходив із якоїсь давнішої традиції.

Так чи інакше, а дані ці знаходять підтвердження в зовсім інших, не залежних від грецьких, джерелах. На них можна цілком покладатися.

Тож коли ми хочемо знати про функції скіфського Тагимасада і слов'янського Дажбога, яких у даному разі об'єднує зв'язок із «царськими скіфами» й русичами, то їх ми мусимо шукати у функціях Варуни й Посейдона. Про них ми маємо розлогі відомості. Очевидно, для Тагимасада і Дажбога підходитимуть насамперед функціі, спільні Варуні й Посейдону.

Ми вже знаємо, що Варуна й Посейдон — морські божества, владики морів. Проте, виявляється, лише цим їхня подібність не вичерпується. Вони мають чимало інших спільних, іноді досить специфічних рис. Деякі з них варто навести, тим більше що вони можуть бути властивими скіфському Тагимасадові й слов'янському Дажбогові.

Варуна розділив Небо й Землю, змусив Сонце світити. Його волею сходять Місяць і зірки. Океан (попередник Посейдона у греків) — притулок Сонця, Місяця, зірок. Вони з нього сходять і в нього заходять.

Варуна — покровитель і охоронець західної сторони світу. Еллінський Океан — на крайньому заході, він омиває межі життя і смерті.

Варуна асоціюється з богом смерті Ямою і пов'язаний з потойбічним світом. Посейдон теж був богом світу померлих, що яскраво засвідчує «Одісея» Гомера.

Варуна пов'язаний із пробиванням джерел. Посейдон своїм тризубом також пробиває джерела.

Варуна колись належав до світу асурів, пов'язаних насамперед із водною стихією і хаосом, який передував творенню світу. Океан уособлює хаос, у давніх уявленнях Океан і хаос — невіддільні.

Варуна володіє чарівною силою — майєю, знає всі таємниці світу. Він — першоджерело магії. Син Посейдона Протей знає минуле і вміє добре ворожити, має дар пророцтва.

Варуну легко розгнівити: особливо його сердять людські гріхи. Він <70> грізний, але справедливий до тих, хто покаявся. Посейдон також легко впадає у гнів, він — бог гніву. Надто пихатого Посейдон жбурляє в море, зате того, хто розкаявся, рятує, простягнувши тризуб.

Варуна втілює темні, похмурі властивості всього, з чим пов'язується. Йому приносять у пожертву тварин чорної масті. Він асоціюється з нічним небом («Варуна — це ніч», — мовиться в давньому тексті). Світ Посейдона не любить світла, він понурий, імлистий. Океан у Гомера відзначається непроглядною пітьмою. Так і планета Нептун — символ мороку, містичної глибини.

Варуна був колись уседержителем, царем над світами, богами й людьми. Він — верховний бог і творець, володар Всесвіту. Посейдон — найвище божество в легендарній Атлантиді, що засвідчує його тризуб — символ влади над трьома світами: небом, землею і потойбіччям. Посейдон сперечався з самим Зевсом, кажучи, що саме він старший на Олімпі і що саме йому належить верховенство серед богів. Він привселюдно, точніше, привсебожно називає Зевса узурпатором небесної влади.

Варуна — бог родючості, рослинності й дощу. Ріки — його сестри. Він звільняяє води, прокладає шлях потокам, стежить за течією рік. У Посейдоні, як і в його синові Протеї, втілений прадавній бог Нерей — батько нереїд у царстві Посейдона. Сам Нерей — володар вод, річок і течій. Посейдон — уособлення невичерпної породжувальної сили земних надр, водної стихії.

Варуна — охоронець космічного закону — ріти (слов'янське лад), хоч раніше й був володарем хаотичного, невпорядкованого світу. А Посейдон, навпаки, — ворог усього впорядкованого, гармонійного, довершеного (МНМ, І 217–218; ІІ 323–324).

Ці далеко не всі факти незаперечно засвідчують спільність у прадавні часи функцій індійського Варуни й грецького Посейдона, а з ними латинського Нептуна й етруського Нетуна. З чого можна, виходячи з тотожності Варуни й Посейдона, виснувати, що слов'янський Дажбог i скіфський Тагимасад також мали функції, перераховані вище. Таким чином, видно, що Варуна — один із найдавніших богів ведійських аріїв. Це ще індоєвропейське божество, наділене надзвичайною широтою функцій і величезною могуттю, як і його грецький побратим Посейдон. Він — опора Неба й Землі, наглядач за праведністю й чеснотливістю людей. Він змальовується з петлею в руці, якою ловить грішників, а тоді карає, найчастіше водянкою, що зайвий раз підтверджує його зв'язок із водною стихією.

Проте Варуна має ще одну надзвичайна важливу функцію. Він втілює собою племінного ватажка, вождя, царя, особливо магічний аспект його діяльності, втілює владу й владарювання. Він божествен<71>ний суддя — всевiдаючий i всевидющий. Ось що пише про цю особливість його відомий фахівець із порівняльної міфології Ж.Дюмезіль:

«Мітру й Варуну … часто називають царями… Проте з них обох більшою мірою царем є Варуна; на рівні ритуалу не Мітра… а Варуна — покровитель і модель царя в церемонії посвячення — раджасуї, де багато сцен, як це засвідчують коментарі, відтворюють те, що здійснив або зазнав Варуна «під час свого посвячення»… Варуна ототожнений із кшатрою… — поняттям, яке водночас є основою другої, військової функції, реалізованої, в класі кшатріїв. І коли йдеться про царя (він звичайно сам походить із класу кшатріїв), владою в її профанованих аспектах, що базуються на силі… Варуна — володар кшатри, уподібнюючись цареві над людьми, править на мирній території… У цій функціі Мітра виявляє цареві ту послугу, яку земний цар одержує від свого верховного жерця… Варуна, природно, звернений до всього, пов'язаного з війною: «Ти, о Варуно, ти цар над усіма (істотами), глава (народів), тобі добре на бойовій колісниці, — звертається до нього поет» (Дюмезиль, 53–54).

Гадаємо, характеристику Варуні в цьому уривку дано цілком вичерпну. Нагадаємо лише, що саме Варуна й Мітра — ці два індоєвропейські божества — складають слов'янське ім'я Володимир, надзвичайно популярне в давньоруські часи (лише в династії Рюриковичів його мали 18 князів).

Хто ж такі ці індійські кшатрії, чиїм божеством є Варуна?

Кшатрії — воїни, друга за значимістю після жерців-брахманів верства в давньоіндійській суспільній ієрархії, хоча буддійська та джайнська література відводить їм чільне місце. Зокрема, Будді приписуються слова: «І оскільки кшатрійська варна (воїнський стан.—С.Н.) тепер вища, то я буду знову народжуватися представником цієї варни» (ИД, 303).

У «Рігведі» кшатріям, тобто воїнам, приписується походження від міфічної першолюдини Пуруші. У стародавніх книгах священного знання — ведах мовиться, що Всесвіт виник із тіла Пуруші, якого боги принесли в жертву на початку світу. Боги розтяли його на частини, і з уст його виникли брахмани (жерці), з рук — кшатрії (воїни), зі стегон — вайш'ї (землероби, ремісники й торговці), а зі стіп — шудри, залежні від перших трьох станів.

Глава держави, як правило, був кшатрієм. Вищі урядові посади в центрі й на місцях займали теж кшатріі. Царські роди, військову знать складали кшатрії. Їм нерідко належали чималі земельні наділи, саме вони володіли фактичною владою в суспільстві. За свідченням Мегасфена, грецького посла при дворі індійського імператора Чандрагупти (IV ст. до н.е.) представники воїнського стану, «якщо по<72>трібно воювати, вони воюють, коли ж укладено мир, самі вони провадять веселе життя.» З кшатріями асоціюється червоний колір (пор. «черлені щити» русичів), оскільки індоєвропейські народи споконвіку ототожнювали червоний колір з енергією та рішучістю. В індійських джерелах підкреслюється, що червоний колір — це раджас, тобто ярість, снага, пристрасть. Звідси, очевидно, й раджа — цар, правитель.

Саме слово кшатрій тлумачиться як наділений могутністю, хоч існує й дуже давнє тлумачення, що кшатрій — це власник полів, а не лише титул (пор. етнонім поляни, що його деякі дослідники виводять від слова поле).

З витягів про давньоіндійських кшатріїв випливає ряд цікавих паралелей. Із кшатріями пов'язується Будда, який сам походить із шак'їв: у цьому етнонімі легко відчувається зв'язок із саками, які по-індійському називалися шаки. Тобто сам Будда походив із саків. Загадкові будини, чию столицю дехто ототожнює з Києвом, можуть пов'язуватися саме з Буддою. Про це, хоч несміливо, вже кажуть деякі дослідники. Таке припущення тим імовірніше, що Будда пов'язує свої переродження саме зі станом воїнів.

Характерно, що сліди всіх чотирьох давньоіндійських станів і досі помітні в Україні, особливо в прізвищах та назвах. Зв'язок же із кшатріями, другої після брахманів верстви, найпомітніший і досі. Насамперед він простежується у причорноморських скіфів, усі три родоначальники яких — Ліпоксай, Арпоксай і Колаксай — мають у своїх іменах компонент — ксай, похідний від поняття кшатра — «сила», «влада» (СРС, 179). Більше того, слов'янський термін цар походить від цього поняття, що відбилося в численних українських прізвищах: Цар, Царук, Царик, Царко, Царенко, Сай, Сайко, Саєнко тощо.

Таким чином, індійські кшатрії, царські скіфи і слов'янські русичі виявляють багато спільного. Всі вони мають свої «воїнські» божества — відповідно Варуну, Тагимасада й Дажбога. Всі вони пов'язані з царською або княжою владою і станом воїнів. І індійські, і скіфські, і слов'янські правителі асоціювалися зі своїми богами під час вінчання на царство, що, безперечно, свідчить про однакові уявлення щодо царя та верховної влади в індійців, скіфів і слов'ян. Слід відзначити й те, що колір кшатріїв — червоний — водночас є кольором жалоби (пор. українські фольклорні факти, коли загиблого козака — професійного воїна — вкривають червоною китайкою).

Скіфів більшість учених визнає іраномовним народом. Тож цікаво з'ясувати, чи знають давні іранці якесь божество з подібними функціями щодо царської влади і воїнського стану. І тут, за спостереженнями Ж.Дюмезіля, привертає <73> увагу функціональна близькість індійського Варуни іранському Ахурамазді (Дюмезиль, 85–88). Цей здогад підкріплюється тим, що в найдавніших індійських пам'ятках Варуну називають Асура. Асура ж тотожне іранському Ахура. Ім'я це в різних мовах має свої різновиди: пехлевійське Ормазд, хорезмійське і памірське Ремузд, монгольське Хормуста, грецьке Оромаздес тощо. Воно дослівно перекладається як Ахура Мудрий.

Як засвідчують факти, Варуна й Ахурамазда свого часу здійснили однаковий перехід. Та метаморфоза змінила їхній статус. Варуна, що доти був асуром (асури — старші брати богів і водночас їхні постійні суперники, втілення первозданного хаосу) й належав до демонів, символізуючи невпорядкований світ, перейшов у ранг богів і став божественним, девівським асуром. А іранські ахури, навпаки, стали богами.

А оскільки Варуна причетний до первозданних вод і разом із Мітрою — божеством Сонця і Мирного Договору — є посередником між нижнім та верхнім світами (людей і небожителів), то таку ж саму еволюцію можна припустити й для Ахурамазди. Бо серед функцій іранського божества значиться зв'язок із творенням землі та вод, з денним та нічним небом, із здоров'ям і недугами, з добром і злом, тобто функції, властиві індійському Варуні й грецькому Посейдонові.

Проте в даному випадку найважливішим є те, шо Ахурамазда невіддільний від царської влади. На знаменитій Бехістунській скелі, величній пам'ятці перського царя Дарія, що так невдало намагався підкорити причорноморських скіфів, є і зображення Ахурамазди: він простягає ліву руку з кільцем, уособленням влади, до Дарія, символічно вручаючи йому царський престол. А піднятою правою рукою благословляє його. Сам же Дарій, якого зображено в натуральний зріст, у царській короні на голові, лівою рукою тримає лук — символ воїнського стану, праву ж звів у благоговійному порухові до Ахурамазди.

Той же Дарій залишив по собі чимало й написів, де показує себе ворогом брехні й захисником справедливості, взірцевим правителем і земним втіленням Ахурамазди. І чи не щоразу підкреслює: він — законний цар, він не захопив її силоміць. І головним доказом на користь такого твердження виставляє бажання самого Ахурамазди, який нібито йому «приніс царство»: «Таке було бажання Ахурамазди: він вибрав на всій землі мене (як єдиного) мужчину (і) зробив царем усієї землі» (Фрай, 129).

Наведені факти засвідчують: як індійські й сакські царі вважали себе втіленням Варуни, так і іранські царі вважали себе втіленням Ахурамазди. Тобто і Варуна, і Ахурамазда мали однакові функції, царські. Спільність їхня підкріплюється і тим, що в певний період Варуна називався Асура, а іранське божество — Ахура. Тобто <74> й імена обох божеств виявляють етимологічну тотожність.

Проте, як бачимо, ні індійський Варуна, ні іранський Ахурамазда, ні грецький Посейдон не виявляють фонетичної близькості зі скіфським Тагимасадом. От хіба Ахурамазда дещо перегукується з Тагимасадом — у них схожі компоненти мазда і масад. Якщо добре відомо, що ім'я Ахурамазда складається з двох частин (Ахура + мазда), то можна припустити, що два компоненти має й ім'я Тагимасад (Таги + масад). Що це справді так, підтверджує ще одне скіфське ім'я — Октамасад. Його знову-таки наводить нам Геродот. Причому надзвичайно показово: ім'я Октамасад мав представник саме царського дому, що підкреслює невипадковість імен із компонентом масад у скіфів, надто в божественній і царській сферах. Водночас це свідчить про важливість цього компонента у творенні імен.

Щодо першого компонента в імені Октамасад, то в ньому легко розпізнати грецьке слово зі значенням вісім (авестійське і санскритське ашта). Це не мусить дивувати, оскільки число 8 надзвичайно популярне в міфологічних та космологічних уявленнях багатьох народів і входить в імена (Октавіан), назви місяців (фр. octobre), терміни (октет, октава). Щодо октави, то Платон наводить цікавий міф. Хтось на ім'я Ер побував на тому світі, а коли повернувся, то став розповідати, що бачив там веретено Ананки — богині невідворотності в греків. Вісь того веретена — вісь Усесвіту, що його утворюють вісім напівсфер, вкладених одна в одну. Кожна напівсфера має свій колір і своє числове значення — співвідношення цих чисел і творить гармонію світу. На кожній напівсфері сидить сирена, яка видає звуки певної висоти. Поєднання цих восьми звуків і дає музичну октаву (Евсюков, 125–126).

Якщо вдатися до індійського матеріалу, то він дає безліч фактів, пов'язаних із числом 8. Вісім частин тіла, вісім наук, вісім благородних металів, вісім душевних настроїв (основа давньоіндійського театру), вісім уславлених гір, вісім богинь-захисниць, вісім утілень Шіви, вісім ступенів йоги, вісім розділів медицини, вісім книг знаменитої граматики Паніні, вісім правил буддійського ченця, вісім священних атрибутів для коронації, вісім чаш при жертовному обряді богові Агні тощо.

Але найбільше причетні до розмови про Октамасада, гадаємо, факти деяких міфологій, пов'язані з вісьмома богами. Єгипетська міфологія має вісім першопочаткових богів, з яких виник Усесвіт. Китайська даоська міфологія знає надзвичайно популярних героїв, вісьмох безсмертних. Індійська міфологія налічує вісім божеств — хранителів сторін світу, де Індра — охоронець сходу, Варуна — заходу, Кубера — півночі, Яма — півдня, <75> Сома — північного сходу, Сур'я — південного сходу, Агні — південного заходу, Ваю — північного заходу (МНМ, І 247; ІІ 67).

Зважаючи, що Тагимасад і Октамасад дотичні відповідно до божественної і царської сфер, є підстави припустити, що ім'я Октамасад пов'язується якраз із вісьмома богами. А їх, як виявляється, у скіфів саме вісім: Табіті, Папай, Апі, Гойтосир, Аргимпаса, Геракл, Арес і Тагимасад. А коли так, то ім'я Октамасад мусить значити щось на зразок Восьмибожний, Той, що шанує вісім богів. Це підтверджується уявленнями, що земннй устрій має за взірець устрій пебесннй. Цар — втілення бога на землі, він і тільки він поєднує через пожертву світ людей і світ богів, Землю і Небо. І якщо на небесному рівні хранителями світу виступають боги, то на земному рівні цю функцію виконують царі, бо саме вони відповідають за добробут громади, якою керують. І як цар богів Індра вважався охоронцем восьми сторін неба, так і цар вважався охоронцем восьми сторін землі. Так що тлумачення імені скіфського царя Октамасада як Восьмибожннй видається цілком умотивованим. У такому разі виходить, шо компонент масад в іменах скіфських божества й царя мусить значити «божество». Але ж ми раніше перекладали компонент мазда в імені Ахурамазда як «мудрий»! Така категорія як мудрість — божественна субстанція. І в багатьох випадках слова мудрість, божество — тотожні. Що підтверджується і на прикладі з компонентом масад. У согдійській мові слово масат, мазад тлумачиться саме як «божество». Авестійський вираз ахурахе маздах мовознавці розшифровують як «ахурівське божество». І в памірському ремузд (сонце) музд виводиться від авестійського маздах — «божество» (Пахалина, 62).

Таким чином, значення компонента масад в обох скіфських іменах прояснилося, як прояснився і перший компонент імені Октамасад. Але що ж значить компонент Таг (бо, очевидно, и — з'єднувальне на стикові двох слів)?

Якщо зіставити імена Таг + масад і Даж + бог, то побачимо, що другі компоненти в них несуть однакове значення — бог, божество. Перші ж компоненти виявляють фонетичну подібність, особливо якщо зважити, шо іномовнє д грецька часто передає через т. Звук г на слов'янському грунті має властивість переходити в ж (ріг — ріжок, стіг — стіжок, батіг — батіжок). Але ні значення Даж, ні значення Таг ми достеменно не знаємо. Можемо лише здогадуватися, що він має значити щось таке, як компонент Ахура в імені Ахурамазда, оскільки вже ці божества функціонально подібні.

І тут заслуговує на увагу те, що етруська міфологія знає персонаж Таг, який володів мудрістю провидця й мистецтвом ворожіння, що вла<76>стиве Посейдонові та Варуні. Таг передбачив етрускам майбутнє, навчив їх усього, що вмів сам. А ще цікавіше те, що у Фессалії, колись заселеній пеласгами, словом таг означався правитель (МНМ, ІІ 485). Тобто і Таг мав, власне, ті ж функції, шо й індійський Варуна: він уособлював мудрість і був воїнським божеством.

Як вважають дослідники, греки не знали божества з подібним іменем. Але в егейсько-анатолійському регіоні та в Передній Азії, де теж свого часу побували причорноморські скіфи й кімерійці, існували фонетично схожі імена. Ще в ІІІ тис. до н.е. тут поклонялися богові підземного царства Дагону. Йому поклонялися й філістимляни — видимо, пелазькі переселенці. А схожість імен Таг і Дагон, схожість їхніх функцій дали підстави припустити ідентичність обох (Этруски, 216).

Отже, в деяких важливих аспектах виявляється подібність функцій Варуни, Посейдона й Ахурамазди, що теж володіли магічними заннями, були всевідаючими й мудрими, знали колишні й майбутні таємниці світу і пов'язувалися з потойбічним світом. А коли так, то такі ж функції мусили мати скіфський Тагимасад і слов'янський Дажбог. Це тим певніше, що божества пов'язувалися з владою і воїнським станом, уособлювали племінних ватажків.

Такі міркування підтверджують і слов'янські факти. У південних слов'ян зафіксовано божество Дабог, яке не без підстав зіставляють із божеством західних слов'ян Дачбогом і з шанованою сербами горою Даjбог. Схожість імен усіх цих божеств зі східнослов'янським божеством очевидна. Проте найважливіше те, що в уявленнях південних слов'ян Дабог утілював якраз образ земного царя (МНМ, І 343).

Не можна обминути й кельтських фактів. Одним із богів так званих «племен богині Дану» був Дагда. Це божество ввібрало в себе найтиповіші уявлення кельтів про всемогутнє божество потойбічного світу. Ірландський Дагда раніше був морським божеством, як Варуна й Посейдон, а згодом став смертним, сповненим виняткової мудрості, через що й почав іменуватися Пуйл — «Мудрість»(МНМ, І 346). І кельтське Дагда на словянському грунті цілком могло мати форму Дажд.

Коли вже зайшлося про мудрість, то варто сказати про неї кілька слів. Категорія ця надзвичайно популярна у слов'ян, як і в стародавніх індійців. Про те свідчать епітети київського князя Ярослава і його галицького тезка — Осмомисл (імена Октамасад і Осмомисл, схоже, тотожні і семантично, і етимологічно), означення полян. І Софійський собор, зведений за Ярослава Мудрого, має прямий стосунок до цього, бо назва його походить від грецького софія — «мудрість». Та й ім'я київського князя Діра, який похований неподалік від місця, де пізніше звелася Софія, значить, очевидно, Мудрий: санскритсь<77>ке дгір яраз і означає розумний, мудрий. Показово, що епітет Дгір мав легендарний мудрець і наставник самих богів Брихаспаті. Він — утілення вищого знання, вищої мудрості. Разом із мудрецем Шукрою він вважається основоположником науки про управління державою. А управляти державою — прямий обов'язок царів. Тож невіддільною їхньою рисою мала бути мудрість, надто державна.

Принагідно зазначимо, що зятем мудреця Шукри, за переказами, був Яду, родоначальник ядавів, які в давньоруських літописах виступають під назвою ятвяги.

І взагалі, мудрість посідала виняткове місце в якісній характеристиці богів, царів та героїв, особливо в уявленнях стародавніх індійців. Вони знають три категорії мудреців — божественні мудреці, мудреці-брахмани і мудреці-кшатрії, тобто мудреці-правителі, які виступають під спільним означенням ріші. Показово й те, що Брихаспаті вважався однією з іпостасей Варуни.

Залучення до розмови кельтських фактів тим правомірніше, що і індійці, і кельти, і слов'яни знають богиню Дану (у слов'ян Дана). Слов'янська Дана пов'язана з водою. А індійська Дану теж пов'язується з водною стихією. Вона асурка, як і Варуна, перш ніж досяг божественного статусу. Вона родоначальниця асурів (отже, й Варуни), які доводилися богам старшими братами. І саме в асурів верховним жерцем був Шукра. Дану — донька ведійського божества Дакші й мати асура Врітри, битва якого з Індрою складає космогонічну основу «Рігведи». Саме внаслідок цієї битви Індра вивільнив води, що їх доти стримував Врітра. Дехто з дослідників вважає, що чимало індійських міфів було створено на берегах Дніпра, насамперед міф про битву Індри з Врітрою, якого пов'язують із Дніпровими порогами. Врітра означає Загата, Перешкода. Тож міф про перемогу царя богів над сином асурки Дану, яка уособлює косний, хаотичний, невпорядкований світ, може мати просте пояснення. То міг бути напочатку місцевий міф, що пояснював походження Дніпрових порогів, колись надзвичайно відомих. З часом міф міг прибрати ширшого міфологічного змісту — дарування води посушливому краєві, позбуття від льодоставу, воскресіння природи тощо. Цілком імовірно, що такий міф виник на Дніпрі і біля його порогів. Недарма в Північному Причорномор'ї стільки річок перегукується назвами з індійською і кельтською Дану, слов'янською Даною: Дон, Донець, Дністер, Дунай, Дніпро. Не випадково в доскіфських курганах півдня України археологи знаходять відповідність світоглядним уявленням «Рігведи», а на срібній вазі з Чортомлика бачимо сцени індійського царського обряду ашвамедги, жертвоприносин коня, детально описаного в давньоіндійських міфах і джерелах.

Як свідчать індiйськi матеріали, <78> Варуна свого часу, особливо коли вважався царем асурів, був функціонально близьким Врітрі. Не випадково на початку Нового року Варуна стає супротивником Індри, протистоїть йому, тобто знову стає асуром — втіленням застиглої субстанції, ототожнюючи й замінюючи собою Врітру. Істотно, що боротьба Варуни й Індри, тобто асурів і девів-богів, розглядається як запорука рівноваги між силами хаосу й космосу. Без цього неможлива світова гармонія.

Виходячи з усіх цих фактів, логічно вважати, що матір'ю божества воїнів і державної влади Дажбога є Дана.

Тут варто згадати балтійського Вельняса, який, вважають учені, дав назву Вільнюсу. У балтійській міфологіі Велняс також пов'язується з хаосом, болотом і водночас мудрістю. Науковці одностайні в тому, що Велняс сходить до найдавнішнх уявлень про божество підземного світу. І в цьому він перегукується з тими всіма божествами, про яких вже мовилося. Крім того, Велняс пов'язується з владою (МНМ, І 228).

Що ж значить компонент Таг в імені скіфського і Даж в імені слов'янського богів?

Деякі вчені трактують Дажбог як Поганий Бог, маючи на увазі, що він асоціюється з мокрою, дощовою погодою — поганою погодою. Інші пояснюють його як Давець-бог, тобто бог, який приносить добробут, заможність. Ще інші вбачають риси Дажбога в хетто-хурритському богові Тешуба. Вів вважався богом бурі й грому, водної стихії і війни. Це може мати під собою грунт. В.Щербаков вважає, що глава і вчитель ІІІамбали Джапо — це Дажбо чи Дажбог ванів із Ванського царства, які колись пішли на схід сонця (Щербаков, 134). О.Потебня схильний був до того, що в імені Дажбог перший компонент походить від слова даг, яке могло значити день, світло, вогонь. Санскритський корінь дах саме і значить горіти, палати (СРС, 263). За таке тлумачення ратують індійські факти.

У «Рігведі» Варуна готує широку стежку для Сонця, причому Сонце — око цього божества. Варуна освітлює небо й землю, укріплює сонце, піднімає його на небо, вимірює землю сонцем. Памірське Ремузд якраз і значить Сонце. Воно похідне від слова Ахурамазда. Мазда — «мудрий», «божество». Ре дивовижно нагадує єгипетського бога сонця Ра.

Проте якщо виходити з того, що скіфське ім'я Тагимасад має написання і Тамимасад, можливе й інше тлумачення. Оскільки і Варуна, і Посейдон, і Дагда пов'язуються з первісними водами, хаосом, а хаос, як правило, асоціюється з темрявою, пітьмою, мороком, то не буде дивним, коли Тагимасад значитиме Темнобог, Чорнобог. Його знає слов'янська міфологія разом із Білобогом. Не виключено, що компонент Там містить у собі значення темний (санскритське тама, тамас — «морок», «пітьма»). <79> Таке тлумачення цілком відповідає поняттю хаосу як темної, косної субстанції, над якою колись владарювали індійський Варуна, грецький Посейдон, скіфський Тагимасад, слов'янський Дажбог.

Проте навіть при такому тлумаченні нічого не змінюється. Воно грає на руку Варуні, Посейдонові, бо ще в «Рігведі» Варуна протиставляється Мітрі як темний — світлому, Місяць — Сонцю, ніч — дню. І якщо Мітра — бог Сонця і Мирного договору — втілює добрі, світлі властивості влади, то Варуна — грізні й похмурі, караючі аспекти її.

Можливе ще одне пояснення імені Дажбог, якщо виходити зі значення імені Варуни. Як відомо, Варуна — божество космічних і земних вод. Саме ж ім'я Варуна містить у собі компонент вар, який у санскриті означає «вода». Варуна — володар небесних вод, дощів, які уособлюють чоловічу силу і без яких не може запліднитися земля. Іншими словами, Варуна — це і небесний бик, який запліднює корову — землю. Ось чому вар, окрім значення «вода», має у санскриті ще й значення «жених», «коханець», «чоловік» (СРС, 577). Так само санскритське варша значить «дощ», «злива», а вріша — «самець», «бик» (Там же, 568, 618). Характерно, що на означення Дніпра фіксуються такі давні назви як Вар, Варом, Варух (СГУ, 173). До речі, найдавніші уявлення про Посейдона також пов'язані з родючістю землі, через що ім'я Посейдон дехто тлумачить як «Чоловік Землі». З іншого боку, Посейдон пов'язаний із індоєвропейським зооморфним демоном родючості, що виступає в подобі бика. Саме Посейдон послав на Кріт з моря прекрасного бика — свою іпостась. Він разом із Пасифаєю, донькою Геліоса—Сонця і дружиною крітського царя Міноса, спородив Мінотавра — чудовисько з головою бика, що його Мінос помістив у свій знаменитий лабіринт. І Атлантиду, де Посейдон був верховним божеством, покарав за безчестя Зевс — сам уособлення бика. Він відтіснив з Олімпу Посейдона, за що той не раз дорікав громовержцеві, називаючи того узурпатором.

Виходячи з цих фактів, можна ім'я Дажбог пов'язувати зі словом дощ, тим більше що існує ще одна форма цього імені — Даждьбог. Таке тлумачення цілком відповідає функціям Варуни й Посейдона, тобто Дажбог означає «Дощ-бог», «Дощовий Бог», «Бог вологи». Це цілком відповідає первісним уявленням, згідно з якими вода є всім — і життям, і багатством, і силою, і владою. Недарма вода відіграє таку важливу роль при посвяченні царя на трон.

Отже, русичі — «Дажбожі внуки», бо Дажбог — божество воїнського стану, покровитель і захисник його. Дажбог — уособлення князівської влади і самого князя. Таке розуміння сходить до сивої індоєвропейської давнини і <80> має паралелі в багатьох міфологіях. Слов'янський Дажбог — це скіфський Тагимасад, етруський Таг, індійський Варуна, іранський Ахурамазда і грецький Посейдон. <81>

Зевс, Європа і скарб мудреця Васіштхи

Давньогрецький міф розповідає, що в Сідоні, столиці Фінікії, правив Агенор, син бога морів Посейдона й Зевсової онуки Лівії, яка дала ім'я однойменній країні. Агенор мав кількох синів — Фенікса, Киліка та Кадма і єдину доньку — красуню Європу.

Якось Європа з подругами збирала в лузі червоні троянди й побачила довгорогого бика, що мирно пасся неподалік. Бик раптом опустився на передні ноги, мовби запрошуючи сісти на нього, і Європа вмостилася на його широкій спині. Тієї ж миті бик підхопився на ноги й побіг до моря, скочив у воду й поплив з дівчиною на спині. А тоді мовив людським голосом:

— Не бійся, царівно, я — всемогутній Зевс. Незабаром нас прийме гостинний Кріт — острів, що колись був мені за колиску. Він і тобі стане рідною землею, бо там ми поберемося й там народяться наші діти.

Невдовзі вони справді ступили на крітську землю. Тут бик обернувся прекрасним і могутнім Зевсом. А батько тим часом послав на пошуки єдиної доньки синів, заборонивши їм повертатися додому, доки не знайдуть сестри. Довго блукали вони світами, але марні були їхні пошуки. І сини, боячись повертатися додому, помалу осіли в чужих краях, що відтоді стали називатися за їхніми іменами: Фінікія — за Феніксом, Килікія — за Киліком, Кадмея — за Кадмом.

Все так і сталося, як провістив Зевс: фінікійська царівна Європа стала дружиною громовержця і в них народилося троє синів: Мінос, Сарпедон і Радамант, що згодом стали уславленими царями, а по своїй смерті — суддями в потойбічному світі. А велика, доти безіменна земля відтоді стала називатися Європою, на честь Зевсової обраниці…(МНМ, І 419–420).

Ось такий цей романтичний міф, у якому помітна спроба витлумачити походження назв деяких країн, і насамперед Європи. Схожий переказ знає й індійська міфологія.

Якось Дьяус, бог Неба, зі своєю дружиною прийшов у священний гай і побачив чарівну корову Нандіні, що сповнювала всі бажання, бо ж була донькою самої Сурабги — праматері корів. Цю боже<82>ственну корову мудрець Васіштха отримав у дарунок від богів. Самого Васіштхи тоді якраз не було в його відлюдницькій обителі.

— Поглянь-но, — мовив дружині Дьяус, — он пасеться чарівна корова мудреця Васіштхи. Смертна людина, скуштувавши її молока, житиме десять тисяч років, не знаючи недуг і старості.

Дружина Дьяуса відразу ж захотіла мати таку корову.

– Є в мене серед людей на землі чудова подруга, царівна племені ушинарів, — мовила вона. — Тож їй я хотіла б подарувати цю чарівну корову. Приведи її мені!

І Дьяус, аби догодити лотосоокій дружині, викрав у мудреця Васіштхи чарівну Нандіні. А господар, повернувшися додому й не знайшовши в священному гаю свого безцінного скарбу, впав у невимовний розпач, але потім силою зосередження з'ясував, хто скоїв цей непрощенний злочин. Нечуваним подвижництвом Васіштха досягнув такої могутності, що перевершив самого Дьяуса і прокляв його — той позбувся вищої влади в небесному царстві й довгі роки мусив жити на землі як проста смертна людина…(МДИ, 47).

Як бачимо, грецький та індійський міфи мають чимало спільного. Насамперед, головні герої, викрадачі Європи й Нандіні, належать до верховних божеств у своїх міфологіях. Навіть більше: обидва божества — тотожні, і не лише своїми божественними функціями, а й іменами — вони мають спільне походження й однакове значення. Дьяус, якому в грецькій міфології відповідає Зевс, а в давньоримському пантеоні — Юпітер, у «Рігведі» часто називається Дьяус-пітар, тобто Дьяус-батько. Ім'я Дьяус-пітар — того ж походження, що й грецьке Eus-pater і латинське Dies-pіter (Yu-pіter). Та на відміну від своїх античних співбратів, ведійський Дьяус не утверджується на небесному троні, не стає владикою богів і не очолює пантеону. У «Рігведі» культ цього дуже давнього божества вже згасає, стає напівзабутим відлунням більш далекої епохи. Образ його в «Рігведі» не отримав антопоморфного розвитку — скоріше, він лишився на значно ранішій, зооморфній стадії. Гімни мовлять про нього як про бика, причому рудого, що мукає з вишини (певно, мається на увазі грім). Зв'язок із грозою — ще одна риса, яка споріднює Дьяуса й Зевса. Гімни мовлять про Дьяуса, що він озброєний палицею, булавою, що він «посміхається в хмарах» (очевидно, спалахує блискавицями), причому тут ужита дієслівна основа смі-, споріднена з подібною ж основою в нашому слові сміятися; ця ж основа у ведах нерідко вживається на означення спалахів блискавиць, згодом ставши стійким образом санскритської поезії.

Дьяус прославляється в «Рігведі» у парі з Прітхіві, богинею землі. Їхній нерозривний зв'язок виражається складним словом Дья<83>вапрітхіві — «Дьяус і Прітхіві» або «Небо й Земля», оскільки в післяведійській літературі слово дьяус стало означати тільки «небо». Це відбиває надзвичайно давнє уявлення про первісний устрій всесвіту. Небо й Земля — всезагальні батьки, породжувачі всього живого. Вони утворюють первісну подружню пару, де Дьяус — Небо і Батько, а Прітхіві — Земля і Мати. Ця найдавніша ідея, по суті, вичерпує їхню ідеологію в «Рігведі». «Великі, мудрі й могутні», «справедливі, що осипають дарами», «сотворителі всього живого», «чиєю ласкою їхнім нащадкам дароване безсмертя» — так звертаються до них у ведах. Дощ, що його посилає Небесний Бик-Дьяус на Землю-Прітхіві, що уособлюється в образі Корови, це сім'я, з якого народжується все живе, навіть боги. Дьяус і Прітхіві розглядаються як дві половинки Всесвіту, колись єдиного й нероздільного, як невичерпні джерела життєвої сили (Очерк, 53–55). Індійська традиція на запитання про те, що виникло раніше — Небо чи Земля, першість віддає Землі. Образи Батька-Неба й Матері-Землі, що породжують усе живе на світі, мають типологічні паралелі в багатьох міфологіях і склалися ще в спільноіндоєвропейський період. Тож сказане стосується і грецької міфології: якщо Зевс уособлював Батька й Небо, то і Європа мусила уособлювати Матір і Землю. Зевс викрадає Європу в подобі бика, тобто первісно, очевидно, малося на увазі, що сама Європа виступає в образі корови, хоча про це грецький міф і не мовить.

Привертає увагу та особливість у грецькому міфі, що Агенор — фінікійський цар і батько Європи — доводився сином Посейдонові. Він — родоначальник фінікіян. А Посейдон, як і Зевс, як і Дьяус, пов'язаний з індоєвропейським зооморфним втіленням родючості, що виступає у подобі бика. Саме Посейдон послав на Кріт із моря священного бика, свою іпостась, який разом із Пасифаєю, донькою Геліоса-Сонця і дружиною крітського царя Міноса (пригадаймо, що Мінос — син Зевса і Європи), спородив Мінотавра — чудовисько з головою бика, яке цар Мінос помістив у свій знаменитий Лабіринт. Посейдон був верховним божеством Атлантиди, він колись владарював на Олімпі, що засвідчує і його атрибут — тризуб, уособлення влади над трьома світами — Небом, Землею і Потойбічним світом (дехто припускає, що тризуб, атрибут Посейдона, був символом триглавої вершини острова Кріт). Посейдон сперечався із самим Зевсом, мовлячи, що саме він найстарший із богів, що саме йому має належати верховенство і при всіх називав Зевса узурпатором небесної влади.

Грецькому Посейдонові відповідає індійський Варуна, теж божество космічних та земних вод, а водночас — по<84>кровитель воїнів та царської (князівської) влади. Посейдон тотожний скіфському Тагимасадові, якому поклонялися «царські» скіфи, тобто воїни, а Тагимасад, у свою чергу, тотожний слов'янському Дажбогові, внуками якого були русичі — воїни та їхні князі.

І як Агенор, батько Європи, був сином Посейдона, так і мудрець Васіштха, що мав чарівну корову Нандіні, був сином Варуни (за деякими міфами — Варуни й Мітри) від небесної танцівниці-апсари Урваші. Мудрець Васіштха, про якого згадує ще «Рігведа» і якому індійська традиція приписує авторство деяких гімнів цієї пам'ятки, наділений деякими характеристиками свого батька, Варуни: пов'язується з багатством, родючістю тощо. Він вважався жерцем царів Сонячної династії.

Саме ім'я Васіштха означає Найбагатший, Наймаєтніший і похідне від санскритського васу «багатство», «добро», «скарб»; пізніше воно стало означати «земля», «держава» (СРС, 571). Це дозволяє припустити, що й наше Василь споріднене з санскритським васур «багатий». Компонент васу надзвичайно вживаний в іменотвореннні, наприклад, Васудева — ім'я батька Крішни та його старшого брата Баладеви, Васуретас — бог вогню Агні, Васуман, Васушена, Васудана, Васу тощо. Особливо частий цей компонента у термінах на означення землі: васудга, досл. «тримаюча скарби», васуда, васудана, васудавана — «даюча багатства», васудгаріні — «тримачка багатств» (Там же). Містять компонент васу й терміни на означення царя: васуджіт — «здобувач скарбів/багатства», васудгара — досл. «тримач земних скарбів», васудгадгіпа — «владика землі/цар», васудгапаті — «захисник/охоронець/батько землі» тощо. Багато з цих термінів стали повноправними чоловічими іменами. А саме племінний ватажок, пізніший князь чи цар відповідав за добробут своєї громади, саме він вважався носієм і наділювачем багатством (васу), бо через пожертву просив добробуту й благоденства в богів. Тож ім'я Василь та інші його поширені в світі різновиди, очевидно, сходять ще до часів «Рігведи» і пов'язані зі значеннями «багатство», «статки», «скарби». І, в свою чергу, нагадують, що й термін василевс/базилевс — «цар», «правитель» невіддільний від наведених прикладів. А наше побутове Вася — майже абсолютний відповідник санскритському васу — «багатство», «скарб».

Цікава подробиця щодо Васіштхи: давньоіндійські тексти іноді підкреслюють, що нащадки мудреця Васіштхи носять пасмо волосся посеред голови, тоді як нащадки інших мудреців-ріші могли носити таких пасем два або й більше. Що не може не викликати згадки про київського князя Святослава й запорозьких козаків, а ще раніше — про зображення полонених хеттів на давньоєгипетсь<85>ких пам'ятках і воїнів на панно у Венеції з такими самими «оселедцями». Це наближує нас до місця подій грецького міфу про прекрасну Європу. Адже Хеттська держава розміщувалася в Малій Азії, де й була Фінікія з її столицею Сідоном і де правив Агенор, батько Європи. Саме в Малій Азії, на південному узбережжі Чорного моря колись існувала держава Пала, звідки й пішли до Італії венети й заснували Венецію. А вже на північному узбережжі Чорного моря жили скіфські пали, у Криму була пізньоскіфська столиця Палакій (теперішній Сімферополь), а далі на північ жили поляни, полочани і поляки. В усіх цих назвах і етнонімах наявний компонент Пал-, Пол-, який у санскриті означає «захисник», «воїн», «цар» (СРС, 392). Цей же компонент, цілком імовірно, міститься і в назві Палестина. Тим більше, що в сучасному Лівані, колишній Фінікії, наявний топонім Тріполі, який перегукується з нашим Трипіллям на Київщині, а назва Алеппо в сусідній Сірії перегукується з Халеп'ям на тій же Київщині — це засвідчує невипадковість зв'язків Наддніпрянщини з близькосхідним ареалом. На що звернув увагу український дослідник О.С.Стрижак, кажучи: «… і досі залишається без відповіді питання, коли і в який спосіб близькосхідні топоніми типу Тріполі (колишня Фінікія, сучасний Ліван) і Халеб (варіант Алеппо в сусідній Сірії) перекочували… на територію Середньої Наддніпрянщини, де (сучасний Обухівський р-н на Київщині) з ними перекликаються назви сіл Трипілля… і Халеп'я… на однойменній річці» (ЕГС, 22). А з цими назвами перегукуються й індійські — Тріпура й Хараппа (Халіюппа).

Коли зважити, що Васіштха — син Варуни й Мітри, то цей факт знов-таки має зв'язок із Подніпров'ям, бо рігведійське ім'ясполучення Варунамітра тотожне слов'янському імені Володимир, такому популярному, зокрема, серед Рюриковичів, де його мали аж 18 представників цієї династії. А Мітра, як божество Сонця й Мирного договору, знайшов яскраве вираження у слов'янській общині — мирі, в українській топоніміці — Миргород, Миропіль, Миропілля, Мирогоща, а також у численних їменах — Радомир, Мирослав, Драгомир, Славомир тощо.

Показово й те, що батьками Агенора були Посейдон і німфа Лівія, а батьками Васіштхи — Варуна й апсара Урваші. Апсари в індійській міфології — напівбогині, споріднені з грецькими німфами й слов'янськими русалками. Апсари — небесні танцівниці — мешкають переважно на небі, але і на землі — в річках, на горах. Саме слово апсара деякі дослідники тлумачать як «та, що вийшла з води». Апсари нібито можуть загрожувати людям, зокрема, насилаючи на них любовне засліплення. Вони можуть прибирати різних подоб, але зви<86>чайно зображаються прегарними уквітчаними жінками в розкішних шатах. Вони розважають у небесному царстві Індри воїнів, що геройськи полягли в битвах; це небесне царство-рай зветься сварга. Боги підсилають найвродливіших апсар до земних мудреців чи відлюдників для спокушання, бо їхнє нечуване подвижництво іноді починає загрожувати небесній владі і небесному супокою. Урваші, згадувана ще в «Рігведі», своєю вродою спокусила багатьох богів і уславлених мудреців, серед них і могутнього Варуну — божество космічних і земних вод. Саме від їхнього шлюбу й народився мудрець Васіштха.

Виявляють спорідненість імена Агенор та Васіштха, особливо коли врахувати, що індійському Васу відповідає іранське Ваху/Воху; в грецькій передачі воно могло прибрати вигляду Ахе/Аге, як те засвідчує грецька передача назви відомої іранської царської династії — Ахеменіди, засновник якої в оригіналі має ім'я Вахуман, тотожне індійському Васуман. Тобто виходить, що індійське васу, іранське ваху у грецькій передачі — ахе.

Таким чином, бачимо, що Посейдон відповідає Варуні, німфа Лівія — апсарі Урваші, Зевс — Дьяусу, Агенор — Васіштсі; Зевс і Дьяус, крім іншого, вчинили однакову дію: один викрав Європу, а другий — чарівну корову Нандіні. Єдина різниця в обох міфах та, що Європа — царівна, а Нандіні — корова, хоча є підстави вважати, що і Європа уособлювала образ землі, тож і виступала в іпостасі корови.

Привертає увагу ім'я корови мудреця Васіштхи — Нандіні. Таке саме ім'я, тільки в чоловічому роді — Нандін, має і їздова тварина бога Шіви (в індійській міфології кожен бог має свою тварину, на якій їздить, так звану вахану). Нандін — білий бик, зображення якого — неодмінна приналежність індуїстських храмів. На індійських монетах початку нової ери Шіва часто зображається саме у вигляді бика, через що Нандіна прийнято розглядати як зооморфну іпостась Шіви.

Через Нандіні, розповідають індійські міфи, колись спалахнула війна між воїном-кшатрієм Вішвамітрою, свого часу царем, і мудрецем-брахманом Васіштхою. Вішвамітра і собі забажав мати чарівну корову, яка належала мудрецеві, але той рішуче відмовив йому. Війна скінчилася поразкою Вішвамітри, бо Васіштха вдався до всіх своїх брахманських (жрецьких) здібностей. Показово, що в боспорських написах з Північного Причорномор'я фіксується ім'я Вішвамітра в іранській передачі — Аспаміфар. Це ім'я має свій слов'янський відповідник, Весьмир, як і санскритське Вішвашравас відповідає слов'янському Всеслав.

Основа імен Нандіні, Нандін — Нанд означає «радість», «втіха» <87> (СРС, 313). Вона входить у багато імен та назв індійської міфології: Нанда — пастух, прийомний батько Крішни й ряд персонажів індійського епосу; Нандака — назва меча Крішни; Нандана — назва райського саду Індри, де, до речі, й перебувала Сурабга — мати Нандіні; Нанді — епітет Вішну й імена багатьох персонажів епосу; Нандікунда — місце прощі в Індії; Нандімукха — епітет Шіви (досл. Радісноликий); Нандішвар — епітет Шіви (досл. Владика радості); Нанда також — зведений брат Будди. А оскільки слідів поклоніння Крішні багато саме на Волині, то не виключено, що топонім Нудіж, зафіксований тут, може бути споріднений із санскритським Нанда. Первісно ця назва могла мати форми Нандіж, Нондіж. Показово й те, що райський сад Нандана, де перебувала Сурабга, мати Нандіні, містився в небесному царстві Індри, яке називалася сварга (досл. «небо»); так само називався один із семи світів, куди переселялися душі померлих праведників, тобто рай. Володарем сварги був Індра, з огляду на що показові слов'янські божества Сварог та Сварожич і те, що Індру та сваргу згадує «Влесова книга», в якій чимало індійських ремінесценцій.

Ці факти і те, що грецький Посейдон функціонально тотожний індійському Варуні, скіфському Тагимасадові й слов'янському Дажбогові, а індійський Крішна-Гопала-Гопалан функціонально й етимологічно тотожний грецькому Аполлону та слов'янському Купалі, про що говорилося в інших статтях, дають підстави для спроб пояснити походження і значення імені Європа на індійському грунті. Тим більше, що простежуються спільні мотиви в грецькому та індійському міфі про Європу й Нандіні.

Як можна припустити, ім'я Європа складене з двох компонентів: Єв+ропа, де Єв- префікс, який надає основному слову вищого ступеня якості й означає «досконалий», «славний», «довершений». Він міститься у численних грецьких іменах, таких, скажімо, як Євген, Євмел, Євмен, Євстафій, Євпатор, Євпраксія тощо і відповідає іранському Ху- та санскритському Су- (СРС, 732), про що детальніше мовилося у статті про сіверів. З цього погляду ім'я Нандіні відпадає, оскільки воно не містить санскритського префікса Су-, хоча індійський іменник знає ім'я Сунанда. Зате привертає увагу ім'я її матері — Сурабга, яке містить цей префікс. У такому разі й ім'я Сурабга розкладається на два компоненти — Су+рабга, і воно етимологічно (тобто походженням і значенням) може виявитися тотожним імені Єв+ропа. Бо перші компоненти в них одного походження і значення, а другі <ропа ї — рабга) — виявляють неабияку фонетичну схожість, причому г тут — тільки призвук, придих. А префікс Су- не менш поширений в індійських іме<88>нах, ніж грецький Єв-, наприклад, Сумітра, Сугріва, Сушрута, Субаху, Сушіла, Субгага, Суканья, Сумера, Сувіра та інші. Отже, цілком можливо, що компоненти — ропа й — рабга мають однакове значення. Але яке?

Вдамося до санскритського матеріалу. Санскритські словники розкладають ім'я Сурабга на компоненти Сура+бга із значенням «Запашна», «Та, що чудово пахне», а також «Весна». Проте на підставі імені Європа можна розкласти ім'я Сурабга на інші компоненти — Су+рабга. І таку дію підтримують деякі факти. «Махабгарата» мовить, що Сурабга, праматір корів і взагалі великої рогатої худоби, перебуває на сьомій, найнижчій підземній сфері, званій Расатала. Сурабга, яка виникла при створенні світу, постійно цідить молоко — есенцію шести життєвих соків Землі, що творять її живлющу, незрівнянну вологу. З одного струменя молока Сурабги утворилося величезне озеро — Молочний океан, береги його вкриті піною і ніби заквітчані. Тут живуть найправедніші з самітників, так звані пхенапи — «пінопивці» (санскритське пхена й наше піна — споріднені), які живляться лише молочною піною.

Від Сурабги народилося чотири корови, що живуть у чотирьох сторонах світу, підтримуючи кожна свою, через що й називаються Хранительками сторін світу. Донька Сурабги на ім'я Сурупа підтримує східну сторону, друга, Хансака, підтримує південну. Західну сторону, що перебуває під заступництвом Варуни, підтримує уславлена Субгадра, яка набула вселенської форми. Четверта корова, Сарвакамадугха, підтримує північну сторону світу — благочестиву, яку охороняє бог багатства і приятель Шіви — Кубера. Батько Кубери — ріші-мудрець Вішравас (пор. слов'янське ім'я Віслав). Сурабга цідить своє цілюще молоко на Заході, де океан обступають золоті скелі.

Отож із чотирьох корів, дочок пракорови Сурабги, в іменах двох — Сурупи і Субгадри — наявний префікс Су, тотожний грецькому Єв. Ім'я Сурупа означає Прекрасна, Досконала, а Субгадра — Благословенна, Щаслива. Ці обидва імені й зараз поширені жіночі імена; ім'я Субгадра, наприклад, мала сестра Крішни. Що дає підставу виділяти в імені Сурабга компонент Су-, а не Сура-.

То що ж у такому разі означає компонент рабга. Тут, очевидно, слід шукати такого значення цього слова, яке б відповідало ролі й значенню в індійській міфології чарівної корови Сурабги. А вона, судячи з усього, уособлює собою землю.

Показово, що Сурабга не тільки праматір худоби, а й дружина мудреця Каш'япи й мати бога Рудри. Щодо мудреця Каш'япи (варіанти Кассап, Касап), то в румунів і молдаван і досі в ужитку прізвища Касапа, Кассапа. Що ж до Руд<89>ри, то це ще ведійське божество, якому відповідає слов'янський Род, уособлення родючості й снаги, іпостась якого — бик. У гирлі Росі колись існувало місто Родень, пов'язуване з цим божеством. Цікава згадка в «Рігведі», що асури — старші брати богів, уособлювачі первозданної водної стихії, колись украли в Індри корів і сховали в далеких краях за річкою Раса, а назва Раса близька фонетично до назви Рось.

Сурабга має ще одне ім'я — Шабала, яке означає Пістрява, Ряба. Що наштовхує на думку: українське слово ряба, санскритське рабга та грецьке ропа можуть бути споріднені й первісно сходити до поняття землі, яка усвідомлювалася як пістрява корова.

З цього боку цікавий ведійський міфологічний персонаж Прішні (досл. Пістрява, Ряба), жіноче божество, що має подобу корови, власне — божественна небесна корова. Прішні — дружина Рудри, про якого вже згадувалося і іпостась якого — бик. Зі свого сяючого вимені вона привела на світ Марутів, божеств вітру й бурі. У подобі вродливих юнаків вони мчать на колісницях зі сліпучими списами-блискавками або золотими топірцями. Що несамохіть навіює на згадку вираз зі «Слова о полку Ігоревім» «се ветри, Стрибожі внуци», де бачимо тотожність Марутів вітрам, Стрибожим внукам. До речі, у «Влесовій книзі» згадуються і Марути в слов'янській формі — мариці. З чого випливає, що Стрибог — тотожний ведійському Рудрі, оскільки марути — його сини. На Київщині досі побутує прізвище Марута.

Із Прішні пов'язана символіка води як родючої сили. Ім'я Прішні мають деякі важливі жіночі персонажі. Наприклад, про Девакі, дружину Васудеви й матір Крішни, мовиться, що вона знову народилася на світ як Прішні. Прішні, як персоніфікація води, відбилася в назві ріки Прішні (варіант — Парушні). Ця особливість Прішні дозволяє ввести ії до ряду божеств, пов'язаних з родючістю, і намітити міфологічні зв'язки й паралелі. Сюди належить міфологічний персонаж Прішнігу, досл. «Рябокоровий», «Що має пістрявих корів». У «Рігведі» назву прішні має плем'я, вороже аріям. В іранській міфології імені Прішнігу відповідає авестійське Паршатгауш «Той, що володіє рябими коровами/биками», а ведійська міфологія знає персонаж Прішадашва «Рябокінний», «Що володіє рябими кіньми». Це змушує звернути увагу на поширені українські прізвища Рябоконь, Рябокляч, Рябовол, а також Рябоштан, Рябошапка, Рябко, Рябчук, Рябуха, Рябченко, Рябчинський тощо. Це певною мірою мусить свідчити про спільність уявлень індійських, іранських та слов'янських народів, які сходять до індоєвропейської давнини.

Найчастіше в «Рігведі» фігурують бик і корова. Проміння враніш<90>ньої зорі, хмари, води порівнюються з коровами. Нерідко богині ведійського пантеону виступають у подобі корів, як і Прішні. Земля в «Рігведі» часто називається коровою. У ній прямо мовиться, що пістрява, ряба дійна корова — це Земля, а бик із прекрасним сім'ям — Небо. У ведах уже відчутне обожнювання корів, хоч прямої заборони вбивати їх ще не виражено. Образ молочного достатку, відбитий у спільноіндоєвропейській міфологічній традиції, властивий численним метафорам ведійської поезії. Він наявний в етимології давньоірландського дуан «пісня», «вірш», яке сходить до того ж кореня, що й санскритське духа «давати молоко», «доїтися», «молоко» (СРС, 281). У «Рігведі», гомеровському епосі й латині слово із значенням «вим'я» означає водночас і «достаток». Шумерський Енку — божество води й мудрості, сотворитель Усесвіту, постає як ярий бик, що з'єднується з рікою в подобі дикої корови.

У близькосхідних і грецькій міфологіях відомі розповіді про богів, які закохуються в корів, приклади чого вже наводилися. Щодо Зевса це підтверджується історією з Іо, в яку він закохався і яку, щоб уберегти від гніву ревнивої Гери, своєї дружини, перетворив на білосніжну корову. Та й сама Гера має виразні зооморфні риси. На це вказує ще Гомер, називаючи її «волоокою», точніше, «коровоокою». А також те, що в пожертву їй приносилися саме корови і що в Аргосі їй поклонялися в подобі корови. Це саме могло стосуватися і Європи, котра, як засвідчують індійські факти, теж могла сприйматися як корова, уособлення Землі.

Таким чином, компонент — рабга в імені індійської Сурабги та компонент — ропа в імені фінікіянки Європи може пов'язуватися із значенням «рябий», «пістрявий» і означати плодючу, квітучу землю, що уявляється в образі пістрявої дійної корови і символізує достаток, щедрість, добробут.

В той же час, слово рабга в санскриті має іще одне значення: «втіха», «радість». І тоді ім'я Сурабга стає семантично, значеннєво тотожним імені корови мудреця Васіштхи — Нандіні, доньки Сурабги, оскільки в основі її імені теж лежить значення «втіха», «радість» (нанда). Тобто виходить, що Сурабга й Нандіні мають однакове значення своїх імен, які тлумачаться як «Та, що невимовно тішить», «Та, що невимовно радує». І таке означення цілком природне щодо землі, яка буяє, квітує, щедро родить і дарує багатство.

Цікаво відзначити, що коли чудесна корова Нандіні в «Махабгараті» називається Нандіні, то в іншому індійському епосі, «Рамаяні», вона називається Шабара, Шавара або Шабала. А ці епітети знову-таки означають «пістрявий», «рябий». Епос засвідчує і народ під таким іменем, і епітет бога Шіви, <91> наступника Рудри, тотожного слов'янському Родові. У санскриті слово нандіні означає ще й «дочка», тобто «та, що дає втіху/радість». Що теж не суперечить нашому тлумаченню, бо, за міфами, Нандіні — донька пракорови Сурабги.

Очевидно, щодо імен Сурабга та Європа слід прийняти ті обидва значення, про які щойно мовилося, тобто і «Прекрасна Ряба/Пістрява», і «Найутішливіша», «Найрадуючіша», маючи на увазі, що обидва епітети стосуються Землі, що виступає як Божественна Корова.

На початку статті зазначалося, що мудрець Васіштха — син Варуни й небесної танцівниці Урваші, яка спокусила багатьох богів і святих мудреців. За ту провину вона мусила стати дружиною земного царя Пурураваса, першого з царів Місячної династії, які володіли країнами Заходу. Пуруравас правив багатьма великими країнами, а також островами. Ці острови могли бути в Середземному морі, оскільки йдеться про Захід і про океан. А покровителем Заходу був Варуна, тотожний Посейдону і Дажбогу. Іще один епітет Варуни — Сіндгу, тобто Річковий. А останній із укладачів історії Аттики — Філохор (ІІІ ст. до н.е.), повідомляючи, що на острові Лемнос живуть пеласги, вносить цікаве доповнення: там вони називаються сінтіями Це не може не співвіднестися з сіндами, які жили на Таманському півострові й пониззі Дніпра, а також з етрусками, слідів перебування яких у Північному Причорномор'ї чимало. За Діодором Сіцілійським, пеласги першими запозичили створені фінікійцями знаки лінійного письма й дещо видозмінили його характер (нагадаємо, що Європа — донька фінікійського царя Агенора). Цим письмом, що мало назву пеласгічного, користувалися поети ще до Гомера. <92>

Йван Купала, Крішна-Гопала й Аполлон

Грецька міфологія знає божество — юного красеня, покровителя мистецтв, співців та музикантів, що народився на плавучому острові, ще малим убив змія Піфона, який спустошував околиці Дельф. Воїн і пастух, під час Троянської війни він виступав на боці троянців. Мати й батько його — Лато й Зевс, а сестра — Артеміда, та сама, якій поклонялися загадкові таври в Криму, до яких під час тієї ж Троянської війни вона перенесла юну Іфігенію, доньку мікенського царя Агамемнона, що вів грецьке військо на Трою.

Атож, божество це — Аполлон. Проте, як виявилося, Аполлон — зайшлий у грецькій міфології, бо навіть у гомерівські часи він ще жахає своєю появою олімпійських богів, його сприймають як чужинця-зайду. Він прийшов до Греції з півночі, з країни гіперборейської, яка уявлялася стародавнім грекам обителлю богів і справедливості. Саме там Аполлон щороку зимував і зберігав свої стріли, саме там жили племена, які особливо шанували його і до яких він сам був найприхильніший. А навесні, закликаний величальними співами, повертався на Парнас у колісниці, запряженій білосніжними лебедями. Але й тоді гіперборейці не забували свого улюбленця, щороку виряджали на острів Делос, до вівтаря Аполлона, двох молодих дівчат зі священними дарами.

Академік Б. О. Рибаков детально простежив шлях гіперборейських дарів і встановив, що вони надсилалися з території на північ від Чорного моря, тобто із землі слов’ян і сусідніх із ними балтів. І цей висновок слушний, бо ще в часи Овідія, на зламі двох ер, у Північному Причорномор’ї особливо шанувалися Аполлон та його сестра Артеміда, яка мала культове ім’я Тавропола. <93>

Як роблять висновок дослідники, первісно Аполлон — божество, пов’язане з Небом і Землею, стріли його — палюче сонячне проміння, йому приносять у пожертву перші паростки всіляких рослин і злаків. А етруски сприймали свого Аплу, ототожнюваного з Аполлоном, як охоронця людей, худоби й посівів. Це, а також те, що витоки культу Аполлона слід шукати в Надчорномор’ї, спонукало вчених ототожнити його з українським Купалою, або Купалом, і досі не забутим на Слов’янщині й у Прибалтиці. Адже й Купала пов’язується з ідеєю Землі й Неба, з ритуальними багаттями в день літнього сонцеставу.

Стрибки через багаття властиві для українців, але вони властиві й для італійських венетів, що поклонялися Купавону, божеству, чужому грекам, але своєму для іллірійців і слов’ян.

Аполлон — сонячне божество, а сонячна тема пронизує й купальське свято: запалене колесо, як уособлення Сонця, пускають схилом до річки, і це символізує двобій вогню з водою, двох могутніх стихій, без яких неможливе життя.

Дари Аполлонові гіперборейці загортали в пшеничну солому, і з соломи робили подобу Купали.

Для свята Купали характерна тема цілющих трав, худоби, ворожіння, змій, пошуку скарбів. І Аполлон — цілитель, пастух, ворожбит і змієборець.

У купальських обрядах неодмінна участь дівчат і юнаків. Те саме і в аполлонівських обрядах. Та й самі Купала та Аполлон — уособлення молодості.

Мотив умирання й воскресання Купали перегукується з міфами про Аполлона, який спускається в аїд (потойбічний світ) і повертається звідти, тобто вмирає й воскресає.

Під час червневих обрядів на честь Аполлона, як свідчать античні автори, жінку й чоловіка заквітчують квітковими гірляндами, обводять довкола міста, а потім обох спалюють. А у слов’ян теж засвідчено спалювання двох «ляльок», що зображали чоловіка й жінку.

Мати Аполлона — Лато, а мати Купала — Лада, мати всього сущого в слов’янській міфології, а отже, й богів. «Зв’язок Лети-Лато з північною Ладою не викликає сумніву», — констатує Б. О. Рибаков (ЯДС, 601).

Як бачимо, справді існує функціональна, а почасти й фонетична, подібність Аполлона й Купала. Така ж подібність властива українському Купалові, грецькому Аполлонові та індійському Крішні, що мав і друге поширене ім’я — Гопала. Аполлон і Купала вічно юні, як юні й учасники їхніх обрядів. Та вічно юний і Крішна, а такі ж юні пастушки водять із ним радісні хороводи.

Аполлон народився на плавучому острові, а столиця Крішни <94> звідусіль оточена водою (після його смерті вона опустилася на дно). Зовсім юним Аполлон убів змія Піфона, а Крішна з дитячих літ прославився подвигами проти всіляких демонів. Аполлон — музикант, покровитель співців та музик, а Крішна славиться і неперевершеною грою на сопілці. У Троянській війні Аполлон допомагає троянцям, а воїн Крішна виступає на боці пандавів — п’ятьох братів і головних дійових осіб епосу «Махабгарата». Аполлон брав участь у битвах олімпійських богів з гігантами й титанами, а Крішна в тій же «Махабгараті» виступав проти кауравів, які вважалися втіленням могутніх демонів-асурів. Аполлон навчає мудрості, а Крішна — головний радник у війні пандавів і кауравів. Він виклав могутньому воїнові Арджуні, одному з пандавів, суть своєї філософії, яка склала «Бгагавадгіту» — «Божественну пісню». А деякі індійські джерела, наприклад, «Чхандог’я-упанішада», прямо називає Крішну вчителем мудрості.

Аполлон — пастух і охоронець стад, а Крішна виріс серед пастухів, епітет його — Пастух. Аполлон — стріловержець, губитель ворогів. А Крішна — кшатрій, тобто воїн, що й символізують його лук та стріли. Він — втілення на Землі бога Вішну, його аватара і прийшов на Землю, щоб покарати зло, яке заполонило її. Аполлон водночас і пастух, і воїн. Так само й Крішна — пастух і воїн.

Гомер постійно наділяє Аполлона епітетами Довгокосий, Нестрижений, Кучерявий, а епітет Крішни — Кешава, тобто Косатий, Довгокосий. Такий епітет має й Вішну, і в цьому немає нічого дивного, адже Крішна — земне втілення Вішну. Аполлон асоціюється з Сонцем, а Крішна теж причетний до нього як втілення Вішну, Вішну ж — сонячне божество. Та й сам епітет Кешава, як вважають деякі дослідники, постав через уподібнення променів сонячного божества Вішну з його кучерями (пор. «золотокучерий Аполлон» у греків).

Аполлон — син Зевса й Лато, а Крішна вважається сином Вішну, його втіленням на Землі. А коли так, то дружина Вішну — богиня щастя, багатства й сімейної злагоди Лакшмі — доводиться матір’ю Крішні. І як Крішна зливається з образом Вішну, так в індійській міфології образ Лакшмі зливається з образом Рукміні — улюбленої дружини Крішни. Зазначимо принагідно, що латиський антропонімікон знає імена Кріш’ян і Лайме, а також прізвище Рукмане, які відповідають індійським Крішна, <95> Лакшмі та Рукміні. З цього можна виснувати, що й слов’янська Лада цілком відповідає індійській Лакшмі та латиській Лайме.

Наведені факти свідчать про функціональну тотожність грецького аполлона, українського Купали й індійського Крішни.

Але найголовніше те, що саме індійський Крішна проливає світло на походження та значення імен Аполлон і Купала, які й досі лишаються невитлумаченими, бо і давньогрецька, і слов’янські мови не дають змоги цього зробити.

Маємо на увазі ще один епітет Крішни — Гопала, напрочуд співзвучний із найменням грецького божества, а надто — українського. Епітет Гопала розкладається на два компоненти, го+пала, де перший означає «бик», «корова», «худоба», а другий — «захисник», «охоронець» — від санскр. пал — «захищати», «охороняти», «берегти». Тобто весь епітет дослівно означає: Захисник биків (корів), Охоронець худоби, Пастух.

Таке тлумачення індійського імені Гопала допомагає витлумачити й значення імені Купавон (його мав ватажок італійських венедів, який привів до Енея своє військо, коли той, після взяття Трої ахейцями, на двадцяти кораблях вирушив з Малої Азії до Італії). Купавон, як відзначають фахівці, близький українському Купалі: це й ім’я венетського ватажка і божество, близьке слов’янському Купалі і функціями, і іменем. Отож є можливість пояснити ім’я Купавон через санскрит, який знає слово го-паван; воно означає те ж саме, що й Гопала, тобто Захисник худоби, Пастух (досл. «той, що захищає корів/худобу») і розкладається на го+па+ван, де — па тотожне пал-, а — ван суфікс, тотожний укр. суфіксові — учий/-ючий.

Слов’янський Купала, індійський Крішна-Гопала мають свого іранського двійника. Іранська міфологія знає легендарного пастуха Гопат-шаха, напівлюдину-напівбика, — він пов’язується з водою і пожертви йому приносять при воді. Це цар-бик (бик з торсом людини), що живе в обітованій землі Еран Веж (авест. Ар’ян Веджа) і здійснює служіння богам на березі моря або річок. Гопат-шах ототожнювався з першолюдиною Гайомардом, досл. «Бик-людина». Уявлення про Гопат-шаха відбило вшановування іранцями бика. Цікаво, що як Крішна-Гопала, так і Гопат-шах має, так би мовити, дві іпостасі — божество і міфологізований образ правителя певної країни (в іранському випадку — країни Гопат). Іранський титул та ім’я Гопат сходить до авестійського гао-паті — «владика худоби». Титул шах — «цар», «владика» додався пізніше і є, по суті, тавтологією, бо шах і паті, власне, означають одне й те саме — «правитель», «владика». Де Шах сходить до індоіранської основи кшатр/хшахр — «сила», «влада», з якої <96> утворений і індійський термін на означення військового стану — кшатріїв; цю ж основу бачимо і в іменах родоначальників скіфського народу — Ліпоксай, Арпоксай і Колаксай, а також у слов’янському терміні цар, рясно відбитому в українських прізвищах. А паті, як уже мовилося, споріднене із санскр. паті й сходить до індоєвропейської основи па- («охороняти», «захищати», «берегти»).

Крилаті бикоподібні істоти з людськими головами в ахеменідській столиці Персеполі, як вважають дослідники, і є зображеннями Гопат-шаха, хоча дехто схильний вважати, що іранці запозичили цей образ із мистецтва Ассирії як суто декоративний прийом. Проте вірогідніше те, що в зображення цих фантастичних істот вкладали цілком певне, пов’язане з релігією, значення. Численні зображення Гопат-шаха сасанідського періоду наявні на різьблених кам’яних печатках і їх відбитках на глині.

Таким чином, маємо ряд імен, що мають спільний компонент — пал/-пол. Це, насамперед, Купала, Гопала, Аполлон, Тавропола, причому останнє ім’я має Діва-Артеміда, якій поклонялися загадкові таври. Це ім’я виявляє семантичну тотожність перших компонентів із значенням «бик» і етимологічну — других, тобто — пала й — пола. Сюди ж долучається ще одне ім’я з Північного Причорномор’я — Сосіпол, його подають боспорські написи. Ім’я це не можна не співставити з індійським іменем Шішупала. Причому вкрай істотно, що в «Махабгараті» Шішупала має безпосередній стосунок до Крішни-Гопали. Шішупала доводився двоюрідним братом Крішні, а обидва вони прагнули собі в дружини Рукміні, через яку Крішна мусив відтяти Шішупалі голову своїм диском-чакрою.

Цікаво й те, що ім’я Сосіпол властиве й етрускам: у них це — божество, якому разом з богинею Ейліфією присвячувалися навіть храми. Сосіпол був божеством-дитиною, причому саме це ім’я дослідники тлумачать як «рятівник міста», трактуючи — пол від грецького поліс «місто», а Сосі — як «Рятівник». Проте таке тлумачення неправомірне, бо — пол насправді означає не «місто», а <97> «захисник», «оборонець», а Сосі — «дитина». Це підтверджує значення індійського імені Шішупала із санскриту, де Шішу- означає «дитина». Тобто виходить, що Сосіпол і Шішупала — одне й те саме ім’я, передане засобами різних мов. І означає воно — Дитина-захисник. Обидва імені мають спільне походження і однакове значення, а фіксація їх на території України має свідчити, що індійці й етруски свого часу мали схожі міфологічні уявлення, що вони сусідили або й жили разом у цьому ареалі.

Отже, і грецький Аполлон, і український Купала, й індійський Крішна-Гопала тотожні не тільки функціонально, їх об’єднує спільне походження та однакове значення їхніх імен: Пастух, Захисник, Охоронець, Воїн, Цар.

Але чому ж тоді грецьке божество має звучання Аполлон, а індійське — Гопала? Звідки взялося кінцеве — н в імені грецького божества? Цьому може бути певне пояснення на індійському ґрунті. На півдні Індії, у так званому дравідомовному ареалі імена, які на півночі країни звучать як Ананда, Чандра, Муруга (пор. укр. прізвища Моруга, Моружченко), Крішна, тут звучать як Анандан, Чандран, Муруган, Крішнан. Так само й Гопала має тут форму Гопалан. Таке явище — ніби своєрідна прикмета, за якою визначають, звідки походить носій імені або прізвища — з півночі чи півдня Індії. Як ото закінчення — енко незаперечно засвідчує, що прізвище належить українцеві. Так що для імені Аполлон можна припустити вплив тієї ж традиції. Коли ж порівняти південноіндійське Гопалан і грецьке Аполлон, то фонетична близькість їх виняткова. І, очевидно, початкове А- в імені грецького божества — це залишок первісного Го- («бик», «корова», «земля»), де два останні слова об’єднує давнє уявлення про те, що і корова і земля — обидві годувальниці.

Тож термін гопала може мати не лише значення «захисник биків/корів», «пастух», а й «захисник землі», «цар». Принагідно зазначимо, що санскрит знає і слово ку в значенні «земля», «край», «країна», тому термін гопала в цьому розумінні тотожний термінові купала — «захисник землі/країни», «цар».

Те, про що говорилося вище, дозволяє зробити деякі висновки. І Аполлон, і Купала, і Крішна-Гопала — вічно юні, а це наводить на думку, що надається до витлумачення й ім’я Іван, Йван, яке є невіддільним від слов’янського Купали. І то знову-таки на індійському терені, бо в санскриті «молодий», «юний» якраз і буде юван. Отож у такому разі ім’я Іван, Йван означає Молодий, Юний, а в поєднанні з ім’ям Купала — Юний Пастух, Юний Захисник, Юний Цар (пор. щодо Аполлона епітет Юний Бог).

По-новому тепер можна погляну<98>ти й на наш знаменитий гопак. Маючи на увазі, що гопа та гопала синоніми, що вони означають «пастух», «воїн», «цар» і пов’язуються з Крішною, який був божеством воїнів-кшатріїв, можна припустити, що гопак колись був ритуальним пастушим або воїнським танком. Чи тим і тим водночас, оскільки Крішна, як і Аполлон, уособлює і пастуха, і воїна. Підтверджує таке міркування те, що улюбленим танком запорізьких козаків був саме гопак, а запорізькі козаки — такі ж професійні воїни, що й індійські кшатрії.

Крім того, такі українські прізвища, як Хопта, Гоптар знаходять своє пояснення у санскритських го-пта, го-птар, го-птрі з однаковим значенням «захисник», «оборонець», «воїн», «цар» (СРС, 197). А ще один епітет Крішни Говінда — спонукує подумати, чи не причетний компонент — вінд у ньому до етноніма венети-венеди-венди? Адже бачимо, як тісно переплітаються український Купала й венетсько-італійський Купавон. Тим більше, що давні автори часто-густо називають венедами певну частину слов'янських племен. <99>

Кохання, любовні стріли й цариця Камасарія

Упродовж майже тисячоліття (VI ст. до н.е. — IV ст. н.е.) на півдні сучасної України існувало могутнє як на свої часи ранньодержавне утворення — Боспорське царство. До складу його, поряд з іншими племенами, входили й численні сіндо-меотські, інакше — індоарійські, а коротше й зрозуміліше — індійські племена. Посвячувальні боспорські написи зберегли чимало свідчень про ці племена, зокрема, й про сіндів. Вони входять до титулатури боспорських царів Левкона І (389–349) та його сина Перісада І (344–311). Так, напис на мармуровому постаменті, знайденому в Керчі 1843 року, мовить:

«Левкон, син Перісада, відбувши термін свого жрецтва, присвятив цю статую Аполлону Лікарю, при Перісаді, синові Спартока, архонтові Боспору й Феодосії, цареві сіндів, усіх меотів та фатеїв» (КБН, 31). Цей напис датується ІІІ ст. до н.е. Особливо важливо, що деякі написи фіксують і імена, пов'язані з етнонімом сінди. Наприклад, напис, знайдений в Анапі (зараз у Керченському музеї), серед переможців спортивних змагань на честь Гермеса подає сім носіїв імені Сінд та чотирьох — Сіндок (КБН, 673–675). Ще в одному написі маємо ім'я Сіндей (КБН, 636).

Тож зрозуміло, що сіндо-меотські племена та окремі їхні представники мусили відігравати певну роль в історії Боспорської держави. І таке міркування підтверджують написи; на сьогодні знайдено понад два десятки лише тих написів, які безпосередньо стосуються сіндів. Тому кожна така знахідка зі згадкою в ній сіндо-меотського племені чи якогось вихідця з нього проливає додаткове світло як на історію самого Боспорського царства, так і на історію України і навіть Індії.

Такою непересічною постаттю є боспорська цариця сіндського походження Камасарія. Досі знайдено два написи, які стосуються двох різних жінок із цим іменем. Імена ці дещо відрізняються фонетично: в одному випадку воно подане як <100> Камасарія, а в другому — як Комосарія. Що може пояснюватися, зокрема, такими мовними явищами, як акання та окання, властивими не лише слов'янським, але й індійським мовам.

Один із написів з ім'ям цариці-сіндянки знайдено 1876 року в Керчі, колишньому Пантикапеї — столиці Боспорського царства, на південно-східному схилі гори Мітрідат (пор. індійське ім'я Мітрадатта, «Даний Мітрою»; це якраз індійське ім'я, а не іранське, бо на іранському грунті воно мало б форму Міхрдат). Напис міститься на прямокутній вапняковій стелі, увінчаної чотирикутним навершям. Всередині фронтона — рельєф, що зображає Афродиту на лебеді зі скипетром у лівій руці. Праворуч від неї — фігурка Ерота, що вкрай важливо й показово, оскільки відразу засвідчує можливий зв'язок імені Камасарія з Камою — індійським богом кохання, тотожного грецькому Еротові. А приналежність цариці до сіндів іще більше посилює імовірність того, що ім'я Камасарія може мати свою індійську паралель, яка допоможе з'ясувати походження і значення імені боспорської цариці.

Напис цей (зараз в Ермітажі), датований ІІ ст. до н.е., такий:

«Перісада. Камасарії. Аргота.

За архонта й царя Перісада, сина царя Перісада, матерелюбного, за царицю Камасарію, дочку Спартока, чадолюбну, і за Аргота, сина Ісанфа, чоловіка цариці Камасарії, присвятили цей пам'ятник Афродиті Уранії, владичиці Апатура, — синагог Феокріт, син Деметрія і фіасити: Феокріт, син Деметрія, Папій, син Папія; Стратон, син А…; Папій, син Ф…; Каллістрат…; Посідоній…» (КБН, 84–85).

Камасарія, як свідчить напис, дочка царя Спартока, точніше, Спартока V, що правив на Боспорі приблизно в 200–180 рр. до н.е. З чого можна припустити, що оскільки Камасарія — сіндянка й дочка Спартока, то й сам Спарток теж виходець із сіндів.

Боспорська історія знає аж п'ятеро царів на ім'я Спарток, причому найперший із них правив іще в V ст. до н.е., а останнім і був Спарток V, батько Камасарії-Філотекни (Чадолюбної).

Цариця Камасарія, вважають дослідники, була матір'ю царя Перісада IV Філометора, що правив десь у 150–125 рр. до н.е., і дружиною Перісада ІІІ, що правив у 180–150 рр. Після смерті Перісада ІІІ вона вдруге вийшла заміж, за якогось Аргота, котрий мусив також належати до вищого суспільного прошарку. Ця Камасарія та її перший чоловік Перісад ІІІ згадуються в дельфійському почесному декреті. У списку дарів Аполлону Дідімейському, знайденому в Мілеті й датованому 178/177 роком до н.е., серед посвятників знову згадується цариця Камасарія. Поряд із Камасарією в цьому ж списку згадується віфінський цар Прусій II, що царював у 180 — <101> 149 рр. Тож узявши до уваги всі ці епіграфічні відомості щодо цариці Камасарії та її чоловіка Перісада ІІІ, дослідники відносять напис із іменем боспорської цариці до часу пізніше 150 р. до н.е., бо в цьому написі Камасарія вже виступає не як дружина Перісада ІІІ (очевидно, натоді померлого), а як дружина Аргота. Хто він такий, визначити важко — такого імені не засвідчено в жодному з понад 1300 написів, уміщених в КБН. Хоча імена з компонентом Арг- трапляються, наприклад, Аргод, Аргей, Аргонай. Ім'я Аргод може бути тотожним імені Аргот. Птолемей згадує Аргуду — одне з міст внутрішньої частини Херсонеса Таврійського. Таке ж місто, зазначає О.Трубачов, той же Птолемей згадує і в Індії — Аргуда (ІА, 227).

У зв'язку з цим варто звернути увагу на деякі, на наш погляд, значущі факти. Щодо Камасарії існує дві точні дати: перша відноситься до 200 року до н.е., коли Перісад ІІІ та Камасарія, його дружина, дякують у Дідімах Аполлонові за те, що допоміг відбити напад кримських скіфів. Друга дата відноситься до 180 року, коли та ж Камасарія, вже із сином, знову підносить дари Аполлонові, але в Мілеті. Перісад IV, син Камасарії, якийсь час правив разом із матір'ю і був, як свідчать джерела, шанувальником Аполлона, для святилища якого в Дельфах він подарував золоту таріль, яка мала, очевидно, символізувати сонце, оскільки культ Аполлона пов'язаний із Сонцем. Шанувальницею Аполлона, очевидно, була й батьки Перісада IV, тобто Перісад ІІІ і Камасарія.

У зв'язку з цим видається важливим, що Геродот у четвертій книзі своєї «Історії», присвяченої скіфам, згадує двох гіпербореянок, Аргу та Опіду, які прибули зі своєї країни на Делос; згодом туди ж прибули ще дві гіперборейки, про яких пише Геродот, Лаодіка й Гіпероха. Могили Арги й Опіди на Делосі містилися біля храму Артеміди. Припускається, що Арга й Опіда причетні до культу Артеміди, тобто Діви, який тотожний індійському культу Деві, дружині або жіночій іпостасі Шіви; він був особливо поширений у кримських таврів, що їх від сіндів на Таманському півострові відділяла лише вузька Керченська протока, тоді — Боспор Кімерійський. Припускається також, що Арга й Опіда — імена двох місцевих богинь, витіснених культом Діви-Артеміди. Геродот зазначає, що дари, принесені Аргою і Опідою, мали полегшувати пологи в жінок, що делоські жінки щороку на честь Арги та Опіди підносили богині дари й співали величальних пісень, створених лікійцем Оленом (Геродот, 474, примітка).

Той же Геродот мовить, що предком Олександра Македонського був Аргай чи Аргей; ім'я Аргея мала дружина Арістомеда — лакедемонського царя, а назву Аргос мала країна, місто й аргоський герой. І, нарешті, той же Геродот зазначає, <102> що скіфи називали Афродіту Уранію — Аргімпаса, а Аполлона — Гойтосир (IV, 59).

Що ж до Опіди, подруги Арги в подорожі на Делос, то й вона виявляє зв'язок із Північним Причорномор'ям, причому в порівняно недавні часи. В цьому плані привертає увагу Діва-Обида «Слова о полку Ігоревім», яка, судячи з усього, пов'язана з культом Аполлона, тотожного культові Крішни-Гопали і Йвана Купала. Принаймні, про неї мовиться, що вона на синьому морі плеще лебединими крилами, а лебідь — птах Аполлона. Саме з країни гіперборейської, тобто з Північного Причорномор'я, щовесни, закликуваний величальними співами, повертається Аполлон на Парнас у колісниці, запряженій білосніжними лебедями. Аполлон справді прибув до Греції з півночі, він — прийшле божество в грецькій міфології, як, до речі, й Артеміда, статую якої, за давньогрецьким міфом, принесли до Греції з Таврики (сучасний Крим) юна Іфігенія, донька мікенського царя Агамемнона, та її брат Орест.

Ще один напис з ім'ям Комосарія, очевидно, різновиду імені Камасарія, знайдено на початку ХІХ ст. на березі Ахтанізовського лиману, на Таманському півострові. Південніше станиці Ахтанізовської, на горі Бориса й Гліба (західний берег лиману), на початку ХІХ століття виявлено руїни, як вважають, храму Артеміди. Біля цієї ж гори знайдено статуї і напис цариці Комосарії. Напис вирізьблено на лицьовій стороні вапнякового постаменту. На верхній площині його — два заглиблення для двох статуй. Одна з них, чоловіча — втрачена, друга — жіноча, зберігається в Керченському музеї. Сам постамент із написом в Ермітажі, а напис такого змісту:

«Комосарія, дочка Горгіппа, дружина Перісада, за обітницею присвятила могутньому богові Санергу й Астарі при Перісаді, архонтові Боспору та Феодосії і цареві сіндів, усіх маїтів і фатеїв» (КБН, 583).

Як видно з напису, Комосарія — теж боспорська цариця, але вже дочка Горгіппа, внучка Сатира І й дружина царя Перісада І, який правив Боспором у 344–311 рр. до н. е… Тобто й сам напис датується ІV ст. до н.е. Сатир І царював у 433–389 рр. Між царюванням Сатира І та Перісадом І при владі перебуло двоє царів, Левкон І (389–349) та Спарток ІІ (349–344), причому Спарток ІІ царював разом із Перісадом І, а після 344 року (очевидно, після смерті Спартока ІІ), правив сам. Царів на ім'я Горгіпп серед Боспорських написів не засвідчено. Проте деякі цікаві дані про Горгіппа, Сатира І та про взаємини між Боспорським царством і довколишніми племенами, подають «Військові записки» Полієна. Сатир знову привів до влади скинутого царя сіндів Гекатея і віддав йому в дружини свою доньку. Навзамін Гекатей мав позбутися своєї <103> теперішньої дружини Тіргатао, яка походила з меотів. Гекатей дуже любив дружину й не наважувався заподіяти їй смерть, тому тимчасово примістив її у віддалену фортецю. Проте Тіргатао втекла разом зі своєю охороною, а Гекатей і Сатир, виявивши втечу, кинулися навздогін, бо розуміли, що меоти повстануть, коли Тіргатао добудеться до них. Проте Тіргатао перехитрувала їх — удень вона переховувалася в лісах, а вночі якомога швидше добиралася до рідних місць. Врешті-решт вона дісталася до іксоматів, очевидно, племені, з якого походила, бо в неї там був власний палац. Батько Тіргатао на той час уже помер, і племенем правив його наступник, з яким Тіргатао побралася. Після цього вона підбила іксоматів та інші войовничі меотські племена на війну зі своїми кривдниками й пройшла з мечем через усю Гекатеєву Сіндику, спустошила володіння Сатира. Гекатей і Сатир мусили запросити миру вони послали їй щедрі дари, а Сатир, до всього, надіслав їй у заложники свого сина Метродора.

Мир було встановлено, проте Сатир і далі чинив підступи та інтриги проти Тіргатао, наслідком чого стало те, що Тіргатао стратила Метродора й знову розпочала проти Сатира нещадну й затяжну війну. Сатир не витримав лих та випробувань, які з його ж волі впали на нього, й помер. А царську владу посів його другий син — Горгіпп. Він попрохав у Тіргатао миру й надіслав їй щедрі примирювальні дари. Так вдалося покласти край виснажливій і жорстокій війні. Горгіпп, судячи з усього, правив недовго, але дехто з істориків схильний вважати, що саме тоді Горгіпп заснував місто й назвав своїм іменем — Горгіппія, яке вважалося столицею сіндських правителів. Існує і припущення, що Горгіпп просто перейменував якесь старе місто, натоді існуюче, і що саме Горгіпп приєднав Сіндику до Боспорського царства (АС, 108–110).

Відомий дослідник індоаріки в Північному Причорномор'ї О.Трубачов виводить ім'я Камасарія від давньоіндійського кама — «любовне бажання», «кохання» та — шрі/-сар — «жінка». Тобто все ім'я, за ним, означає «кохана жінка». Своє тлумачення дослідник підкріплює тим, що компонент кама виступає в багатьох утвореннях, в тому числі й у власних іменах. Тлумачення цього імені від іранського кама-сара — «з непокритою головою» О.Трубачов вважає випадковим, як і тлумачення імені з фракійської мови (ІА, 245).

Щодо компонента — сарія, то О.Трубачов вбачає його відбиття в санскритському апсара — «апсара», «жіноча водяна істота», «німфа», «русалка». Спроба пов'язати ці слова з іранським сар — «голова» малоймовірна типологічно, бо перед нами суто жіночі імена. Тим більше, що в боспорській епіграфіці засвідчено імена Сарія та Саріка (ІА, 270).

Щодо компонента кама, то справді, він міститься в багатьох <104> індійських іменах, причому як жіночих, так і чоловічих, де пов'язується з поняттям «кохання», «любов». Проте слід зважати, що значна частина індійських імен складається з компонентів, які пов'язані з тими чи іншими божествами, жіночими або чоловічими. Серед божеств, імена яких беруть активну участь в іменотворенні, з повним правом можна назвати Каму — бога кохання в індійській міфології. Тож цілком правомірно припустити, що чоловічі й жіночі імена, які мають компонент Кама-, як правило, перший, пов'язуються з цим божеством.

Індійський міф розповідає, що коли бог Брахма створив усе живе й неживе на землі, то захотів явити світові щось непересічне. І створив невимовно вродливого юнака, озброєного луком із цукрової тростини, що мав тятиву із бринливих бджіл, а стріли були з п'яти найгарніших і найзапашніших квітів. Юнак носив блакитне вбрання і прикрашав волосся квітами кесарі, а в руках тримав стяг із зображенням макари — дивовижної морської тварини.

— Ти — бог кохання, — мовив йому бог-творець Брахма. — Ти всемогутній і здатен проникати в думки людей, тому тебе будуть називати Манматха — «Бентежник душі». Але ти матимеш іще одне ім'я — Кама, бо твої стріли розпалюватимуть пристрасть у серцях чоловіків та жінок, а ця жага, ця пристрасть необхідні для підтримання життя.

Але й сам Кама не встояв перед чарівністю Раті, доньки Дакші, сина Брахми, й вона стала його дружиною. У помічники Камі Брахма визначив Васанту — Весну або Весняника, наділеного всім необхідним для любовних чарів — пташиний спів, розбуялу зелень, соковиті й запашні плоди, квітучі дерева, духмяний вітерець, чарівні сутінки — словом, усе, здатне схвилювати й розбурхати душу.

Тим часом злий демон Тарака став загрожувати світові, але здолати його міг лише ще ненароджений син Шіви. Сам Шіва натоді якраз здійснював нечуване подвижництво, і ніхто не смів порушити його. Парваті, дочка Хімалая, закохана в Шіву, втративши надію на взаємність, злаштувала собі сяку-таку хижку неподалік від божественного подвижника й стала самовіддано прислужувати йому. І боги вирішили скористатися цим: вони доручили Камі заронити в суворому Шіві кохання до Парваті. Улучивши мить, коли дівчина проходила повз грізного бога, Кама зі свого сховку метнув у нього невідпорну квіткову стрілу. Та Шіва помітив його і нищівним третім оком спопелив бога кохання. Проте було вже пізно: Шіва закохався в Парваті, побрався з нею, і в них народився син Сканда, бог війни, який невдовзі й здолав жорстокого Тараку.

Вбита горем Раті, дружина Ками, прийшла до Шіви й стала благати його повернути до життя її любого чоловіка. <105>

— Я не можу зарадити тобі, - мовив їй Шіва. — Твій чоловік не загинув, він тільки позбувся тілесної оболонки, а душа його жива. Він займатиметься і далі своєю справою, але цього ніхто вже не бачитиме.

Проте Раті не відступалася:

— Ви з Парваті потопаєте в невимовному блаженстві, яке дарував вам мій Кама, тоді як від нього самого лишилося ось що.

І вона, плачучи, розв'язала кінчик сарі, де була зав'язана щіпка попелу, — усе, що лишилося від Ками, й зрозпачено показала божественному подружжю.

— Ну гаразд, — зласкавився Шіва, — твій чоловік знову постане перед тобою таким, як і був. Але знай: бачитимеш його тільки ти. Для інших він лишиться невидимим, тому й називатимуть його — Ананга, тобто Безтілесний. А тепер іди й будь щасливою! (Нараян, 95-106).

В епічній літературі Кама — син Лакшмі, богині щастя, достатку й сімейної злагоди, дружини Вішну. Він зображається юнаком, що сидить на папузі або на колісниці, на прапорі його — макара, фантастична морська тварина, в якій дехто вбачає дельфіна. Його любовні стріли зроджують кохання, і тут Кама має своїх античних двійників — Амура, Ерота й Купідона.

Поняття кама служило в індуїзмі означенням чуттєвого, емоційного життя і входило, разом із вірою-дгармою та прагненням багатства — артхою до трьох основних засад людської поведінки. Гармонійне поєднання цих трьох засад (тріварга) вважалося найважливішим обов'язком трьох вищих станів, тобто жерців-брахманів, воїнів-кшатріїв та вайш'їв — землеробів, ремісників і торговців. Настанови в камі, зокрема, склали особливий жанр давньоіндійської літератури — камашастру. Один із найвідоміших творів цього жанру — «Камасутра» Ватсьяяни (ІІІ-ІV ст.), яка упродовж століть відігравала помітну роль у традиційній індійській дидактиці.

Усі три фактори — дгарма, артха й кама — мали перебувати в постійній гармонійній рівновазі, але один із факторів мав домінувати. Так, «Махабгарата» провідною визначає дгарму — служіння релігії, науці або суспільному благові, «Артхашастра» — вигоду, зиск, накопичення багатства й матеріальних цінностей, а «Камасутра» — любов, кохання, шукання чуттєвих утіх і насолод.

Бажання-кама як первісна творча сила виступає вже в «Рігведі». Її персоніфікацією і став великий первородний бог Кама, постійно згадуваний у пізніших ведійських текстах і закликуваний, коли треба досягти успіху в коханні, відновити втрачену снагу тощо. «Махабгарата» порівнює його з ненаситним полум'ям, «Рамаяна» називає сином богині щастя й краси Лакшмі, його дружина — Раті <106> («Любовна пристрасть»), його молодший брат — Кродга («Гнів», «Шал»), його дочка — Трішна («Спрага», «Жага»). Давньоіндійська література зазначає, що чоловік вчинить тяжкий гріх, коли не відповість взаємністю закоханій у нього жінці. У «Махабгараті» Арджун, могутній воїн і родич Крішни, мусив цілий рік бути євнухом через те, що не прийняв кохання апсари Урваші, згадуваної ще в «Рігведі».

Культ емоційного, любовного начала одігравав визначальну роль у поклонінні богові Крішні як втілення кохання. В давньоіндійському образотворчому мистецтві неабияка роль належить різним любовним символам, найбільш частими й відомими з яких є лінгам, що уособлює божественне творче начало (Шіва) і йоні (слов'янське лоно) — природна жіноча енергія, яка сприяє прояву енергії Шіви. Ці особливості яскраво відбилися в храмовій скульптурі Каджурахо, Конараку тощо.

Ці факти, далеко не всі, засвідчені в численних літературних та іконографічних джерелах, що мають паралелі і в інших культурах, серед них і в слов'янській, показують, наскільки значне місце посідало поняття кама в давній і середньовічній культурі Індії, в уявленнях її народів, у віруваннях, звичаях, обрядах і ритуалах.

Бог Кама має багато імен та епітетів: Манасіджа — «Зроджений у душі», Мадана — «Захмеляючий», Шамантака — «Позбавник спокою», Кандарпа — «П'янливець», Манматха — «Бентежник душі», Пушпадгану — «Квітколукий», Панчасаяк — «П'ятистрілий», Кусумаюдга — «Квітозбройний», Пушпачапа — «Квітконосний», Макарадгваджа — «Макаростяжний» тощо. Багато імен та епітетів Ками сьогодні стали поширеними чоловічими й жіночими іменами. Скажімо, ім'я Манматха мав відомий бенгальський письменник Манматха Рой, автор першої в Індії п'єси про Тараса Шевченка, яка звучала й по Всеіндійському радіо.

Ім'я Кама входить у географічні назви: Камагірі — «Гора Ками», Кам'яка — озеро й назва лісу, в якому деякий час перебували вигнанці-пандави, герої «Махабгарати». Цікаво відзначити, що в теперішніх українців побутує прізвище Пандай (на Закарпатті); античні автори на схід від Меотиди (Азовського моря) фіксують річку Панда; Панда також — урочище в Симеїзі (ІА, 259). Камакх'я — місце прощі на річці Девіка, на якій розташоване місто Мультан, а на Україні чимало річок типу Дівка, Дівуха, Дівич, Дівичка. З історичним індійським Мультаном, столицею Сінду, О.Трубачов співвідносить назву Мінтана — так у давнину називався Таманський півострів, де жили сінди (ІА, 256).

Компонент Кама або кама входить в імена та епітети богів: Камакші (або Камакх'я), досл. «Камоока» — богиня, жіноча іпостась <107> Шіви; Камешвара — «Владика бажань/прагнень», епітет бога Кубери, охоронця земних багатств і півночі, приятеля і сусіди Шіви по горі Кайласі в Гімалаях, де обидва мешкали; Камарі — «Ворог Ками», Камадгвансін — «Нищитель Ками», епітети Шіви; Камапала, «Захисник прагнень/бажань» — епітет старшого брата Крішни на ім'я Баладева, яке відбите в українському антропоніміконі як прізвища Болудей та Білдей; Камаджіт — «Переможець Ками», епітет Сканди, сина Шіви, й самого Шіви; Камаватара, «Втілення/Аватара Ками» — ім'я Прадьюмни, сина Крішни (за деякими переказами, Шіва оживив Каму в подобі сина Крішни); Камапатні, Камакала — епітети Раті, дружини Ками; Камадгену, Камадухі, Камада — божественна корова, що сповнює всі бажання — вона належала мудрецеві-ріші на ім'я Васіштха (досл. «Найбагатший»), нащадки якого носили пасмо волосся на виголеній голові, тобто «оселедець».

Носіями імен з компонентом Кама були переважно представники соціальної верхівки, особливо царі, цариці, царівни, царевичі тощо. Це видно хоча б на «Океані сказань», творі кашмірського поета Сомадеви (ХІ ст.), частково перекладеного й українською мовою.

Цариці: Камаліла — дружина славнозвісного царя Вікрамадітьї, покровителя поетів і вчених; Маданадантра — дружина царя Вірабгуджі; Маданаманджарі; Маданавалі; Кандарпасена.

Царівни: Анангаліла — дочка царя Дгармагопи; Анангапрабга (інше ім'я — Анангараті) — дочка царя Вірадеви; Маданасена — дочка царя Вірабгати; Маданалекха — дочка царя Вірасени; Маданарекха; Маданасундарі; Анангасена.

Гетери: Камасена, Маданамала.

Щодо гетер, то «Камасутра» мовить, що наділена вродою, лагідною вдачею та іншими чеснотами гетера, а особливо якщо вона знає 64 мистецтва, посідала високе місце в зібранні людей — її шанує цар і хвалять достойні люди, до неї прагнуть, її відвідують, у ній вбачають взірець. Ці 64 мистецтва передбачали вміння співати, малювати, грати на музичних інструментах (навіть у воді), чепуритися, грати в азартні ігри, ворожити, чаклувати, розмовляти різновидами умовної мови, виготовляти діадеми, гірлянди, запашні олійки, їстівні відвари, соки та збуджуючі напої. Вони мусили вміти багато чого, навіть розбиратися в різьбленні, столяруванні, металургії, будівельній справі, не кажучи вже про науку кохання — камашастру (Камасутра, 32).

У цьому переліку імен привертають увагу імена деяких царів, чоловіків цариць та батьків царівен: Вірабгуджа, Вірабгата, Вірасена, Вірадева. Ці чоловічі імена містять компонент Віра — «Герой», «Богатир», «Звитяжець» і відповідно означають «Геройськорукий», «Могутній воїн», «Богатирськосилий», «Бог геройства». Компонент віра <108> (сучасна форма — вір) досить рясно відбитий і на українському грунті, як в етнонімі (сівери), в імені (Севір), так і в прізвищах, особливо запорозьких козаків (Балвір, Бальвір, Балбир, Балбиренко тощо).

Цікаве тут іще одне чоловіче ім'я — Дгармагопа, що його мав цар, батько царівни Анангаліли. Воно складається з Дгарма+гопа, де дгарма, поняття, що разом з артхою і камою входить у тріваргу, яка визначає основні цінності в житті людини. Ім'я Дгармагопа означає «Захисник дгарми/віри/закону». Компонент гопа, що первісно означав «пастух» (досл. «захисник худоби», від го — «корова», «бик», «худоба» + па — «захисник», «охоронець»), згодом прибрав значення «воїн» і навіть «цар», «правитель». Слово гопа має синоніми гопта, гоптар, гоптрі, гопака, гопала, гопалака (СРС, 197), а вони, в свою чергу, мають свої українські паралелі. Прізвище Гопя засвідчене в козака Білоцерківського полку, у тих же запорозьких козаків особливо поширені прізвища Гупал, Гупало, Гупалов, Гупаленко, а назви Гупали, Гупалівщина, Гопло засвідчені в Україні й Польщі. Сучасні українці знають також прізвища Хопта і Гоптар.

Санскритське дгарма має пракритську (просторічну) форму мовою палі — дгамма (наприклад, буддійська писемна пам'ятка «Дгаммапада» по-санскритському — «Дгармапада»). Є певні підстави вважати, що слово дгамма відбилося в таких давньослов'янських іменах, як Домаслав, Домарад, Домажир, які відповідно можуть означати «Славний вірою», «Радість віри», «Гора/Опора віри».

Серед названих жіночих імен бачимо кілька, в яких безпосередньо фігурує компонент Кама, пов'язаний з давньоіндійським богом кохання або з терміном кама — Камаліла й Камасена. Ці імена можуть означати відповідно «Гра Ками» чи «Любовна гра» та «Сила Ками» чи «Сила кохання». А якщо сюди долучити богиню Камакші, ім'я якої теж виступає самостійним жіночим іменем, та Камешварі, що сходить до означення дружини Кубери-Камешвари, то матимемо чотири жіночі імені з компонентом Кама. Це ще більше покріплює імовірність того, що й ім'я боспорської цариці Камасарії, сіндянки, стає до цього ряду.

Серед названих жіночих іме є і два імені, цікавих у слов'янському плані — Камаліла й Анангаліла; їх мають відповідно цариця, дружина царя Вікрамадітьї, та царівна, дочка царя Дгармагопи. Ріднить ці імена не тільки те, що перші компоненти в них пов'язані з богом кохання, але й спільним другим компонентом — ліла. У давній і середньовічній Індії були популярні присвячені богові Камі весняні святкування, насичені еротичними іграми, обрядами й піснями. Довкола Крішни, що чудово грав на сопілці, пастушки-гопі водили хороводи, що, відзначають дослідники, своєрідне відбиття ще <109> арійських весняних таецювально-еротичних ігор, присвячених Камі, Крішні, а в дравідійських народів Півдня Індії — Майону. У мовах індоарійської мовної сім'ї такі ігри називаються ліла, досл. «гра», «грання», «забава», «розвага», «дівоче ігрове зображування коханих» (СРС, 555). Слово ліла наявне в таких важливих і для сучасної Індії термінах, як крішналіла (або — расліла) та рамаліла або рамліла. Крішналіла або расліла — хоровод та ігри на честь Крішни, містеріальна народна драма в народів Північної Індії, пов'язана з культом Крішни-Гопали, тотожного культам Івана Купали й Аполлона. Крішналіла-расліла складається з церемонії поклоніння богам, «чистого» танцю (рас) у стилі катхак і власне ігрової частини — ліли. Оповідачем тут виступає персонаж Свамі або Госаїн, ім'я якого означає «господар», а також «бог», «всевишній» (ХРС, І 483).

Такою ж своєрідною виставою, але вже з життя Рами, теж, як і Крішна, втілення сонячного бога Вішну, є рамліла. Це також народна драма Північної Індії, пов'язана з культом Рами, героя «Рамаяни». Якщо центром крішналіли вважається місто Матхура і околиці його — Вріндаван, де минули дитячі і юнацькі роки Крішни, то центром вистав рамліли вважається Варанасі, або Бенарес. Рамліла триває кілька тижнів, а завершується церемонією спалювання трьох опудал демонів, що символізує перемогу Рами над ворогами, особливо, над Раваном, що викрав Сіту, дружину Рами, уособлення Панни-Сонця.

Отже, слово ліла наявне в жіночих іменах і термінах, пов'язаних з богом кохання Камою, Крішною і Рамою — усі вони тією чи іншою мірою причетні до Вішну та його дружини Лакшмі. Крім того, близькі між собою функціонально й Кама з Крішною: недарма, як мовлять перекази, Кама після сутички з Шівою знову відродився до життя як син Крішни. А Вішну тотожний слов'янському Ладові, Ладо, тоді як Лакшмі тотожна слов'янській Ладі. Лада — богиня кохання і шлюбу, краси й сімейної злагоди, а син Лади — Лель, як сином Лакшмі вважається Кама. Лель-Полель, з яким перегукується індійське ліла, бог весни, молодості й кохання, з його весняним святом пов'язані обрядові ігри й дівочі хороводи. А ліла в індійців — хороводні ігри дівчат, присвячені коханню юного бога-пастуха Крішни-Гопали. Дівочі хороводи властиві й святові Йвана Купали.

Ім'я і функції Лакшмі, дружини Вішну, богині щастя, краси, багатства й сімейної злагоди, тотожні литовській та латиській Лайме, теж богині, ім'я якої і сьогодні поширене в латишів і литовців, як і Лакшмі в індійців — його, наприклад, має відома співачка Лайма Вайкуле. На слов'янському грунті індійській Лакшмі та латисько-литовській Лайме відповідає Лада, дружина Ладо. Польський історик <110> Стрийковський свідчить, що свято Ладові відзначалося з 25 травня до 25 червня, тобто воно збігалося зі святом Івана Купала. У латишів і литовців Лайме — богиня щастя і долі, вона допомагає дівчатам вибрати нареченого, потім веде молодих до вінця. А в латиських народних піснях пов'язується із сонцем (МНМ, ІІ 35), що має місце й на індійському грунті, оскільки Вішну — сонячне божество, а Лакшмі — його дружина. У наших весільних піснях слово ладо вживається щодо молодого чи молодої, у веснянках — це приспів. Густинський літопис пише, що Ладо — бог одруження й усілякого благополуччя, що йому підносять пожертви ті, хто прагне одруження і щасливого подружнього життя (Іларіон, 110–111).

Тож наявність індійських жіночих імен та важливих і показових термінів із компонентом ліла (крішналіла, рамліла, расліла) дозволяє перекинути місток до деяких слов'янських реалій — божества Леля-Полеля, персонажів обрядових весняних і літніх обрядових ігор ляля, леля, назви квітки лелія-лілія тощо. В українській мові ляля — «мала дитина», «малюк», а в мові хінді маємо те саме — лала (індійське л вимовляється як полтавське л, тобто, власне, виходить те ж саме ляля), яке означає також «мала дитина», а ще — «пестунчик», «улюбленець». Лалан — «пестощі», «леліяння», лалан-палан — «ласка», «пестування» (досл. «леліяння-плекання»), лаліта — «коханий», «любий» тощо (ХРС, ІІ 496–497). Лала тут і «синочок», при звертанні до хлопчика, і «коханий» — при звертанні до чоловіка. Лалан або лялян означає і «гра», і «улюблена дитина», лальна або ляльна — «красуня», лалак або ляляк — «пристрасне бажання» тощо (Там само). Явно відчувається, що сюди ж стає і укр. лялька, ляля. Лал також означає колір — червоний. Як слово крішна означає «чорний», але водночас має і смисловий обертон «гарний», «вродливий», «чарівний», так і слово красний, споріднене із санскритським крішна, означає не лише колір — червоний, але й «гарний», «вродливий», «чарівний». Це особливо важливо у зв'язку з частим у веснянках, зокрема, словосполученням весна-красна, а весна — невіддільна від кохання пора року. Нагадаємо, що індійський Кама мав за помічника Васанту, ім'я якого і означає Весна (або Весняник, щоб передати чоловічий рід).

В українців ляля — ім'я головної граючої дівчини у весняному хороводі під цією ж назвою, що влаштовується 22 квітня, напередодні святого Юрія. Дівчина-ляля сидить у вінку й зелені серед хороводу, який танцює і співає довкола неї. Їй до ніг кладуть вінки із зелені, після чого вона роздає подругам сир, молоко, кисле молоко, масло тощо. Тобто тут переважають ті ж молочні продукти, що й при святкуваннях, присвячених Крішні-Гопалі.

Сюди ж лягають деякі інші слова, засвідчені, зокрема, в «Словарі» <111> Бориса Грінченка і стосовні до нашої розмови.

Ляля, лялечка — пестливе щодо дівчини або жінки: Добридень, моя кралечко, моя лялечко!

Леліяти — викохувати, пестити: Мати сина леліяла, потіхи ся надіяла.

Леління — тиха течія, тихоплин.

Лельо, лелько — батько, батечко.

Лельом-полельом — ледь переставляючи ноги. Що ти ходиш лельом-полельом, наче тобі ступінь по червінцеві!

Леле, лелечко! — вигук, а також приспів у дитячих іграх та пісеньках, що іноді зберігають надзвичайно архаїчні уявлення. Тим більше, що ті ж дитячі пісеньки й веснянки знають і приспів ладо. Леле, діду, леле, бабо, леле, Коваленку! Та понесім погуляти дитину маленьку… Ой лелечко, лелечко, болить моє сердечко.

Повертаючися до Ками, нагадаємо, що основна зброя його — лук, у якого тятива з бринливих бджіл і п'ять квіткових стріл. Причому лук — із цукрової тростини, а п'ять стріл оперені п'ятьма найчарівнішими квітами, серед них і лотосом, квіткою Вішну й Лакшмі. Саме з цими атрибутами Ками, пов'язані його найчисленніші й найпопулярніші епітети й імена, багато з яких сьогодні стали жіночими й чоловічими іменами:

Кусумастра, Пушпастра, Кусумаюдга, Пушпаюдга — «Озброєний квітами»;

Кусумадгваджа, Пушпадгваджа — «Квіткостяжний», «З квітами на стягу»;

Пушпакету, Кусумакету — «Квіткоемблемний», «Квіткосимвольний»;

Пушпадгануш, Кусумадгануш — «Квітколукий»;

Пушпадганвана, Кусумадганіана — «Квітодержний».

Особливо часті імена й епітети Ками, пов'язані зі стрілою, на означення якої санскрит знає багато синонімів, але у випадку з Камою найчастіше вживаються три — ішу, бана (вана), шара:

Кусумешу, Кусумабана, Кусумашара — «Квіткострілий»;

Пушпешу, Пушпабана, Пушпашара — «Квіткострілий»;

Панчешу, Панчабана, Панчашара — «П'ятистрілий»;

Камешу, Камабана, Камашара — «Камострілий» або «Коханнєстрілий», при тому, що слова камешу, камабана, камашара можуть просто означати «любовні стріли» або «стріли Ками» (пор. стріли Амура або амурні стріли).

Щодо любовних стріл, то цікаві дані подає «Атхарваведа» — веда магічних замов і дійств. Чоловік, який прагне здобути прихильність жінки, яка байдужа до нього, пронизує стрілою її глиняне зображення в місці, де має бути серце. Це символізує те, що стріла Ками (інакше — любовна стріла) пронизує любов'ю до нього серце жінки, небайдужої йому. Водночас чоловік промовляє:

«Нехай невідворотний Кама вразить тебе! Щоб стала ти беззахисною перед ним на своєму ложі! Цією невідпорною стрілою Ками я прони<112>зую твоє серце. Стрілою, яка оперена жаданням, вістря якої — кохання, а стрижень — пристрасть. Цією стрілою, несхибно спрямованою, нехай вразить Кама твоє серце» (АВ, 173).

Не менш виразна й відверта замова жінки, що прагне звоювати чоловіче серце. Замова супроводжується тими самими магічними діями, тобто пронизуанням розпеченою стрілою зображення того, хто полонив жіноче серце. Крім цього, при такій любовній замові довкола розкидаються боби, спалюються наконечники стріл тощо (АВ, 361).

В українських магічних любовних (приворотних) замовляннях аналогом серця, що тане від кохання, є віск. В цьому плані показова замова: «Щоб тебе за мною так пекло, як пече вогонь той віск! Щоб твоє серце за мною так топилося, як топиться той віск, і щоб ти мене тогді покинув, коли найдеш той віск» (УЗ, 47). Або:

«Полети ж ти, огненний бугало, до козака у двір, де ти його спобіжиш: чи в лузі, чи в дорозі, чи в наїдках, чи в напитках, чи у вечері, чи у постелі, - учепися ти йому за серце, затоми ти його, запали ти його» (Зорі-зориці, 218).

Слово бугало цілком може осмислюватися тут як «стріла», бо бугало летить до козака у двір і має запалити серце козака розпеченим вістрям. На індійському грунті для таких цілей часто-густо якраз і розжарюють кінчики стріл.

Тож саме на епітети Ками — Кусумашара, Пушпашара, Панчашара та Камашара, які містять компонент — шара із значенням «стріла», слід, очевидно, й звернути найпильнішу увагу при з'ясуванні імені Камасарія. А особливо на ім'я Камашара, яке може бути спорідненим, а то й тотожним імені боспорської цариці. Тільки слід мати на увазі, що Камашара — чоловіча форма імені, а жіноча буде — Камашарі. Оскільки існують паралельні форми жіночих та чоловічих імен Сіта й Шіта, Сіва й Шіва, Сарасваті й Шорошшоті, то, очевидно, може існувати й форма від Камашарі як Камасарі або Комосарі, залежно від того, властиве тій чи іншій індійській мові акання чи окання. Що ж до закінчення — я, то й воно знаходить своє пояснення. Наприклад, у сучасній мові хінді, основа якої — санскрит, закінчення —ій утворює прикметники чоловічого роду від іменників, а закінчення —ія утворює прикметники жіночого роду. Точнісінько це саме бачимо і в українській мові, де закінчення — ий властиве для прикметників чоловічого роду (молодий, любий, ніжний, високий), а — а (або — ая) — для жіночого (молода-молодая, люба-любая, ніжна-ніжная, висока-високая тощо; друга форма зараз притаманна здебільшого пісенно- поетичній мові). Тож, певно, це правило відбилося і на імені Камасарія. Тим більше, що і в сучасному індійському іменотворенні таке явище живе і діє: поряд із жіночими іменами <113> Сона, Рупа, Дгані, Пхуль існують і форми Сонія, Рупія, Дганія, Пхулія тощо.

Так що ім'я боспорської цариці сіндського походження — Камасарія цілком може мати значення «Камостріла», «Наділена стрілами Ками/кохання», «Яка вражає стрілами Ками/кохання», «Яка зроджує до себе кохання», «Яка полонить серце», іншими словами, «Невимовно чарівна/вродлива/гарна». А таке ім'я, напрочуд пасує жінці, особливо жінці з найвищого прошарку соціальної верхівки — царського, для якого поняття кохання-ками було набагато ширшим і глибшим, бо пов'язувалося з багатьма реаліями — достатком, родючістю, нащадками, ритуалами, звичаями, обрядами.

Втім, у індійському іменнику є і жіночі імена Кусумасара, Пушпасара, де — сара із санскриту означає «мед», «нектар», «есенція», а також «найкращий», «могутній» (СРС, 727). Тобто обидва жіночі імені в такому разі означають «Мед/Нектар квітки», а чоловіче ім'я Ваджрасара означає «Ваджросилий», де ваджра — могутня зброя царя богів і ватажка небесного воїнства Індри, його перун, громова стріла. Певно, цілком можливе жіноче ім'я, пов'язане з цим компонентом і Камою, наприклад, Камасарі, Камасарія, яке в такому разі означатиме «Мед/Нектар Ками/кохання». Таке ім'я теж неабияк личить жінці, особливо високородній.

Наявність жіночих імен Кусумасара та Пушпасара й чоловічого імені Ваджрасара дозволяє припустити, що компонент — сара міститься і в терміні апсара, який у такому разі може мати значення «нектар води», оскільки компонент ап- із санскриту означає «вода» (СРС, 50), а апсари нерозривно пов'язані з водою. Апсари, згадувані ще у ведах, — напівбожественні жіночі істоти, вони мешкають переважно на небі, так званій сварзі Індри, але й на землі — в річках, у лісах, на узвишшях і пагорбах. Вони співвідносяться зі слов'янськими русалками й грецькими німфами. За ведійськими текстами, апсари-русалки здатні загрожувати людям, зокрема, насилаючи на них любовний шал, любовне засліплення. Одна з таких знаменитих апсар на ім'я Мена спокусила не менш знаменитого мудреця Вішвамітру й народила від нього дочку Шакунталу, героїню славнозвісної драми середньовічного поета Калідаси (V ст.) «Абгіджняна Шакунталам» (досл. «Упізнана Шакунтала»), більш відомої просто як «Шакунтала». Цей твір настільки захопив українського композитора й письменника Гната Хоткевича, що він ще в 20-ті роки переклав його українською мовою, а на тему Шакунтали написав 27 музичних творів різного жанру. Саму ж легенду про Шакунталу, вміщену в «Махабгараті», яка стала основою для Калідасового твору, переклав українською із санскриту перший український санскритолог Павло Ріттер (1872–1939). <114>

Цікаво, що ім'я Вішвамітра також засвідчене в боспорських написах, причому приблизно в той самий період, що й ім'я Камасарія // Комосарія. Один із написів, а їх усього два, знайдений у Керчі 1901 року, відноситься до IV ст. до н.е. Другий датується ІІІ ст. до н.е. (КБН, 176; 188). На Чернігівщині є річка й місто Мена, що показово в плані зв'язку апсар з водами (Мена якраз і була апсара) і з тим, що українські сівери виявляють спорідненість з індійськими сувірами (див. статтю «Індійські сувіри, українські сівери та кімерійці»).

Не можна виключати й того, що ім'я Камасарія/Комосарія — певна видозміна жіночого імені Камешварі. Як Шіва має імена Махадева і Махешвара, так і Кама, одним із імен якого є Камадева, теж може мати ім'я Камешвара. Ім'я Махадева означає «Великий бог», а Махешвара — «Великий владика», тож ім'я Камадева відповідно означає «Бог Кама» або «Бог кохання», а Камешвара — «Владика Кама» або «Владика кохання». Ім'я дружини Шіви-Махадеви та Шіви-Махешвари — Махадеві й Махешварі, тож якщо Кама має імена Камадева й Камешвара, то дружина його має називатися Камадеві й Камешварі. Імена Махадеві й Махешварі відповідно означають «Велика богиня» та «Велика владичиця», тож імена Камадеві й Камешварі означатимуть «Дружина Ками» або «Богиня кохання» та «Дружина владики Ками» або «Владичиця кохання».

Крім того, ім'я Камешвара має Кубера — бог-охоронець земних скарбів і північної сторони світу, покровителем якого і сусідою по горі Кайласі, де обидва проживають, є Шіва. Кубера вважається сином знаменитого мудреця-ріші Вішраваса й зведеним братом Равани-Ревуна, того самого, що викрав у царевича Рами його красуню-дружину Сіту з лісу Дандака, за що й довелося врешті-решт накласти головою, вірніше, головами, бо їх у нього було аж десять. Кубера спершу сам був володарем Ланки, держави-столиці посеред моря, але її у нього відібрав Раван, який і тримав тут полонянку Сіту.

Кілька слів варто сказати й про саме слово шара, яке, схоже, широко відбите в українських прізвищах та назвах. Маємо на увазі прізвища Шарко, Шарук, Шарій, Шаровський, Шарченко, Шаравара та інші. А також населені пункти Шаргород, Шарин, Шарівка (на Харківщині засноване, як свідчать джерела, осавулом Охтирського полку М. О. Шарієм), річки Шарка, Шарівка, Шаринка, Шарай, Шарапан, Шараварівка в різних регіонах України (СГУ, 618).

Первісне значення слова шара в санскриті — «очерет», «комиш», а оскільки саме з очерету робилися стріли, то з часом слово прибрало значення «стріла». У цьому значенні воно творить різні терміни, переважно військові: шарасана — «лук», шарадгі — «сагайдак», «колчан», <115> шаравара — «сагайдак», а також «щит», «панцир», бо, очевидно, й щити колись робилися з очерету.

Епітет Шарва — «Озброєний стрілами» має Шіва, сліди поклоніння якому бачимо по всій Україні, а його син Сканда, через якого Шіва спопелив Каму, має епітет Шараджанман — «Народжений в очереті». На березі ріки Шараю, назва якої означає «Очеретяна», «Комишова», стояла (і досі стоїть) Айодг’я, столиця Рами, уславленого героя «Рамаяни», яка виявляє багато спільного з українським фольклором, звичаями та уявленнями. Показово, що на Дніпропетровщині є дві річки Шарай, а неподалік — річка Стрільцева. А в Богодухівському районі на Харківщині — річка Шарівка і поруч — річка Стрілиця; у басейні Сіверського Дінця — болото Стрілецьке, а поруч — річка Комишна (СГУ, 266, 534, 618). Зрозуміло, що таке сусідування близьких за значенням назв не випадкове.

У місті Шараваті, досл. «Очеретовиця», «Комишовиця» або «Стріловиця», правив Лава, син Рами. Ім’я Шарабганга мав мудрець, якого відвідував Рама в священному лісі Дандака під час вимушеного 14-річного вигнання. Знаменно, що своя Дандака є і в Україні, на південному березі Криму, і що нині вона називається «Очеретяна/Комишова бухта».

Досить рідкісне в українців прізвище Шаравара вперше згадується в «Реєстрі Війська Запорозького 1649 року», де його має козак Варвинської сотні Прилуцього полку Петро Шаравара (РВЗ, 443). Воно може пояснюватись у світлі санскритського шаравара — «сагайдак» (СРС, 637), тим більше, що українцям знайоме прізвище Сагайдак, а особливо — Сагайдачний. Проте прізвище Шаравара може тлумачитися і як Стрілець, виходячи з того, що в тому ж санскриті вара виступає і в ролі суфікса, тотожного українським суфіксам на означення діяча. Наприклад, санскр. мінавара — «рибалка» (від міна — «риба»), бгілавара — «лчник» (від бгіла — «лук»), веллавара — «списник» (від велла — «спис»). Тож до цього ряду природно стає і шаравара — «стрілець» (від шара — «стріла»). І в такому разі прізвище Шаравара, з яким, певно, споріднені прізвища Шарварок, Шарварко тощо знаходить свого семантичного двійника — прізвище Шарій. Обидва прізвища, отже, означають Стрілець і є суто козацькими, хоча можуть означати й стрільник, тобто «виготовлювач стріл». До речі, в тому ж Прилуцькому полку, де засвідчене прізвище Шаравара, окрім прізвищ Шарко та Шарченко, наявні й прізвища Стрілець, Стрільник, Стріленко й Стрільниченко.

Вражає величезна кількість українських назв на означення річок, струмків, боліт, ярів і населених <116> пунктів, похідних від слів очерет і комиш. Серед них, як бачимо, збереглися й реліктові, похідні від шара — «очерет», «комиш». І як знати, чи не спрацювала в незабутнього Олеся Гончара, залюбленого в Індію, глибинна пам’ять коли він давав своїй відомій збірці таку поетичну і таку незвичну назву — «Чари-комиші». <117>

Топонімія

Чигирин — місто священної чакри

Чигирин — оспівана Тарасом Шевченком козацька столиця часів Богдана Хмельницького, нині районний центр Черкаської області на річці Тясьмин, вписав чимало славних сторінок в українську історію. Та як постала назва Чигирин і коли, що вона означає — і досі достеменно не з'ясовано. Одні вважають, що назва пов'язана зі словом чагарі, тобто Чигирин — місце, поросле чагарниками. Інші схильні гадати, що в назві відбилася чигир-трава, якась чудодійна, цілюща, але й отруйна рослина. Присвійний суфікс — ин у назві, кажуть треті, свідчить, що вона походить від особового імені. І як доказ вказують на Чигир-батира, татарина, згадуваного в деяких переказах. З чого й недвозначний висновок, що назва Чигирин — тюркського походження.

Проте існує і четверта версія, найбільш правдоподібна. Легенди мовлять, що на місці теперішнього Чигирина, на перехресті доріг колись стояв колодязь, а біля нього чигир, колесо з черпаками — найпростіший пристрій діставати воду для поливу полів та городів (Коваль, 17). Схоже, назву Чигирин до певної міри справді можна пов'язати з водочерпальним колесом, це підтверджує найдавніша писемна пам'ятка стародавніх індійців — «Рігведа», деякі міфи якої складалися й на землі Давньої України, з якої у ІІ тисячолітті до н.е. до Індії вирушила частина індоарійських племен. А ці племена, судячи з усього, добре знали водочерпальне колесо. У «Рігведі» досить часті згадки про найпростіші водопідйомні пристрої. У Пенджабі, де записувалася «Рігведа», землеробство було можливе лише при зрошенні полів; життя людей і худоби теж залежало від наявності води. З кількох місць у «Рігведі» ми дізнаємося про самі колодязі, про стан їх, що вони собою являють. Зокрема, в мандалі (книзі) Х /93.13/ описується цей водопідйомний пристрій. До мотузки прив'язувалося кілька глеків, з допомогою колеса вони опускалися в колодязь, а тоді, наповнені водою, підіймалися, випорожнювалися і спускалися знову. Весь цей пристрій називався гхатічакра, де гхаті — «глек», а <120> чакра — «колесо», «коло», «круг» /СРС, 200, 204/.

Цей спосіб діставання води без особливих змін дожив до нинішніх часів — саме так і тепер дістають воду в Північній Індії, особливо в Пенджабі. Збереглась і назва гхатічакра в значенні «колодязь», хоча дослівно вона означає «колесо з глеками». Тобто гхатічакра-колодязь — не що інше як сучасний чигир, а саме слово чигир — новітня трансформація санскритського чакра, яке в сучасних новоіндійських мовах, зокрема в хінді, прибрало форм чакр, чакар, чаккар, чахар /може вимовлятися і як чехер/, чахр, чарх тощо. Принагідно зазначимо, що на Дону словом чигир якраз і означається колодязь (Мурзаев, 615), а район Дону — один із найдавніших ареалів розселення індоарійських племен.

З іншого боку, санскритське гхатічакра дозволяє по-новому поглянути й на наше слово «колодязь», при тлумаченні якого слід насамперед виходити з наявності у ньому слова коло /те ж саме що й колесо/, спорідненого із санскритським чакра. Компонент — дязь тоді пов'язується з дієсловом «тягти», «витягати». Тобто первісно колодязь — це колотяг, витягання води з допомогою кола // колеса. Доказів цьому ми бачимо багато і в Україні, де існували в давнину й досі існують різноманітні за архітектурним оформленням типи колодязів, але принцип у них однаковий — вода витягається при допомозі колеса /див.: Катернога М.Т. Українська криниця. К., 1996/.

Проте слово чакра виявляє стосунок не лише до колодязя, воно має набагато глибинніший і важливіший зміст. Санскрит подає 16 значень його, серед яких «колесо», «диск», «округа», «військо», «панування», «царство», «гончарний круг», «вир», «цикл», «обрій» тощо /SЕD, 200/. В індуїзмі чакра — символ Сонця, влади, воїна, племінного ватажка, царя, захисту /пригадаймо, як у гоголівському «Вії» семінарист Хома Брут обводив себе магічним колом, аби вберегтися від нечистої сили/. Колесо з найдавніших часів було в Індії символом суверенної централізованої влади. Зображення колеса як символа такої незалежної влади знайшло вираження і в сучасній Індії, ставши емблемою на її державному прапорі.

Чакра також — метальна зброя, диск, неодмінний атрибут сонячного бога Вішну та його земного втілення — Крішни. Вішну — захисник світу, Всевишній, і чакра — емблема його. Вона має шість або вісім спиць, що символізує захист ним шести /чотири сторони світу, верх і низ/ або восьми сторін світу, бо окрім чотирьох основних сторін світу, індійці знають і чотири проміжних. Кола чи колеса з шістьома чи вісьмома спицями зустрічаються ще на печатках долини Інду /так звана хараппська культура/, а також на трипіль<121>ських і пізніших пам'ятках на території України. Через це Вішну, який входить до трійці /трімурті/ верховних богів індуїзму /інші двоє — Брахма й Шіва/, має численні імена, одним із компонентів у яких є Чакра: Чакраюдга — «Озброєний чакрою», Чакрешвара — «Бог/Владика чакри», Чакравата — «Наділений чакрою» /досл. «Чакровитий»/, Чакрін — «З чакрою» /досл. «Чакрун»/, Чакрадгара, Чакрапані, Чакрабгріт, Чакрахаста — всі чотири імені мають однакове значення — «Чакродержець» (СРС, 204; SED, 200).

Чакру, найдавнішу зброю Індії, тримають у руках кам'яні боги на храмових скульптурах. Та найцікавіше те, що вона збереглася досьогодні — у так званих ніхангів /досл. «крокодилів»/, яких можна назвати індійськими «запорожцями». Ніханги — одне з відгалужень сікхів, воїнського братства, вони провадять спартанське життя, ніколи не одружуються, знають лише воїнську справу й носять жовто-блакитне вбрання /таку ж кольорову символіку мають і Крішна та його старший брат Бальвір: перший має темносиню забарву шкіри й носить жовте вбрання, а другий має золотаву шкіру й носить синє вбрання/. Ніханги, яких сьогодні налічується до 20 тисяч, не тільки добре знають чакру, але й вправно користуються нею. Чакра в них — досить важке стальне кільце, схоже на диск із вирізаною серединою, з зазубринами по зовнішньому краю, відточеними до гостроти леза. Його розкручують двома пальцями й кидають — чакра летить у горизонтальній площині й при попаданні в шию може легко відтяти голову. Саме чакрою, розповідає «Махабгарата», Крішна зніс голову двоюрідному братові, цареві Шішупалі, своєму суперникові на руку й серце Рукміні, дочки царя Бгішмаки.

Компонент чакра відбився у військових термінах: чакра-гоптар — «воїн, який захищає одне з коліс бойової колісниці» /пор. укр. прізвище Гоптар; у санскриті гоптар — «воїн», «захисник», «охоронець»/; чакрі-гопта — «воєначальник», «полководець», досл. «захисник/охоронець царя», бо чакрі означає ще й «цар», «правитель» /пор. укр. прізвище Хопта; воно має те саме злачення, що й Гоптар/; чакра-в'юха — «кругова оборона», коли воїни для зручнішої оборони перед переважаючим ворогом розташовувалися колом /до такої тактики не раз вдавалися і запорозькі козаки, роблячи таке коло, наприклад, з возів/; чакрадгар — «правитель округи», досл. «тримач чакри»; «Чакра» — сучасний індійський орден за воїнську доблесть тощо (Там же).

Входить чакра і в багато інших термінів, зокрема, чакра-мандала — «хоровод», «коловий танок» /пор. болг. коло/, чакранкіт — «вішнуїт», «крішнаїт», досл. «прикрашений колами»; чакра-гуччха — «дерево ашока», священне в <122> індійців, вважається деревом бога кохання Ками; цвіте запашними оранжево—червоними маленькими квітами, зібраними в кетяги. За повір'ям, воно відразу розквітає, щойно його торкнеться ногою молода дівчина, яка невдовзі вийде заміж. Індійські жінки п'ють настояну на його листі воду, щоб запобігти зуроченню дітей; чакравака — так звана «брахманська качка». За повір'ям, самці й самки чакраваки не можуть залишатися на ніч разом, коли розкриваються сині лотоси /у «Махабгараті», до речі, часте порівняння очей Крішни з синіми лотосами, що вкрай показово й важливо/. Приречені на розлуку, самець і самка перед настанням ночі жалібно кричать. Слід зазначити також, що слово вака, яке входить у назву чакравака, із санскриту означає «чапля», «журавель» й широко відбите в українській гідронімії і топонімії. Різновид його — бака /пор. укр. прізвища Бак, Бакота/.

З чакрою пов'язано чимало важливих соціальних понять і уявлень: калачакра — досл. «колесо часу», алегоричне уявлення про час як колесо, що перебуває в постійному русі. Своїми обертами вони наближує для живих істот їхній час, визначений долею, поки життя не добіжить кінця; дгармачакра — досл. «колесо закону/дгарми», особливо в буддизмі й джайнізмі. Буддійська чакра-колесо має 8 спиць, що символізує восьмиступеневий /восьмеричний/ шлях до спасіння; Чакравала — подвійне кільце гір, які формують зовнішню периферію буддійського всесвіту, в центрі якої стоїть гора Меру /Сумеру, Шумеру/.

Особливо важливу роль відігравав термін чакравартін — досл. «той, що обертає колесо», «коловертун». Ним у Давній Індії означався могутній цар, імператор, колеса чиєї колісниці котяться від краю до краю землі й ніде не зустрічають опору. Чакравартін мусив мати 14 атрибутів, сім живих і сім неживих, які символізували його могутність. Сім живих атрибутів, це дружина, жрець, полководець, воїни на колісницях, воїни на слонах, кіннота й піхота. Неживі — колісниця, стяг, шабля, щит, парасоля, скарбниця і чакра.

Термін чакравартін став в Індії досить поширеним прізвищем — Чакраварті або Чокроборті /переважно в бенгальців/. Причому двоє з носіїв прізвища Чокроборті безпосередньо причетні до України, і обидва вони — бенгальці. Один із них, Ачіт Чокроборті, став автором першого в Індії підручника української мови для індійських бібліотек, виданого 1980 року. Другий, Джогоннатх Чокроборті, сучасний індійський поет і літературознавець, переклав бенгальською мовою давньоукраїнську епічну пам'ятку «Слово о полку Ігоревім». Більше того, вражений винятковою подібністю цієї пам'ятки з давніми і середньовічними епічними пам'ятками Індії, він напи<123>сав дослідження, де простежив і проаналізував ці паралелі. Після святкування 800-річчя «Слова», на якому побував і автор першого в Індії перекладу давньоукраїнської пам'ятки, Джогоннатх Чокроборті ще більше впевнився в невипадковій спорідненості індійського та українського народів: «У Чернігові я почув весільні обрядові пісні українців, такі далекі від сучасних мелодій, але такі близькі до пісень, що й досі лунають на індійських весіллях». Мовлячи ж про свою роботу над перекладом «Слова», він зізнається: «Я виявив у «Слові» стільки слів, так схожих на санскритські!.. Робота над «Словом» була для мене відкриттям нової країни, напрочуд схожої на мою батьківщину».

Обидва носії прізвища Чокроборті мають імена, що сходять до епітетів Вішну-Крішни: Ачіт, або Ач'ют, досл. «Непохитний», а Джогоннатх /хінді — Джаганнатх/ — «Цар/Владика світу»; територія сучасного штату Оріса /Одіса/ якраз і вважається «землею бога Джаганнатха», тобто Вішну /див. статтю про Одесу/.

Цікаве й те, що на слов'янському грунті термін чакраварті, тотожний чакравартін, відбився у формі коловрат. Як прізвище він вигулькує в страшному для слов'ян ХШ ст., коли на Київську Русь ринули татаро—монголи, під час оборони Рязані, яку очолив боярин Євпатій Коловрат. Це тим показовіше, що й сама назва міста, яке він захищав, пов'язується з воїнським станом — кшатріями, які на своє означення мають і другу назву — раджанья. Тобто в такому разі назва Рязань тлумачиться як Воїнь.

У водозборі Дніпра /Херсонська область/ маємо річку Коловорот, інакше — Колоброд, яка, очевидно, пов'язується з вирами або колодязями, а назв типу Колодязі, Колодяжне, Колодязний тощо дуже багато саме у водозборі Дніпра й Сіверського Дінця /СГУ, 263–264/.

Досить рясно компонент чакра відбився в індійських іменах і прізвищах. Чакрадвара — ім'я царя і назва гори; Чакрадгара — засновник однієї з релігійних течій у Махараштрі /ХШ ст./; Чакрапанідатта, досл. «Даний Чакрапані», тобто Вішну; він жив у XI ст. і є автором важливих праць з аюрведи — індійської народної медицини; Ашвачакра — ім'я демона, якого, за «Махабгаратою», вбив Самба, син Крішни. В «Океані сказань» кашмірського поета Сомадеви /XI ст./ персонажі мають імена Чакра /купець/ і Чакрасена /царівна/.

Та що вкрай важливо для нашої розмови, це те, що слово чакра входить і в цілу низку індійських назв, серед них і міст. Це, насамперед, Чакракотта, інші назви якої Чакракута, Чакракота — давня назва району Бастар у штаті Мадг'я Прадеш /котта означає «укріплення», «фортеця»/. Сюди ж лягає і сучасне місто Чакарнагар <124>/нагар — «місто»/, де Чакар- різновид слова чакра. Тобто вся назва означає «Місто чакри» або «Колове місто» /побудоване у формі кола, як це маємо й на трипільських поселеннях/. Чакарнагар ототожнюється з давнім містом Екачакра, де ека — «один». Це місто розташоване в штаті Уттар Прадеш. Цікаве те, що воно було на території племені кічаків, а прізвище Кічак сьогодні побутує в українців; зокрема, в Коломиї, назва якої теж може пов'язуватися з колом-чакрою, живе мій, хоч і заочний, знайомий, Ігор Кічак. Ім'я Кічак мав також полководець, згадуваний у «Махабгараті». Північніше нинішнього Делі, столиці Індії, є священна Курукшетра, поле, де й відбулася, вважає традиція, вісімнадцятиденна битва, описана в «Махабгараті». Тут є тіртха /місце прощі/ Чакратіртха, названа так нібито через те, що саме тут Крішна замахнувся своєю божественною чакрою на могутнього воїна Бгішму, полководця кауравів /нагадаємо, що Бальвір виступав на боці кауравів, а Крішна — на боці пандавів/.

Аль Біруні — знаменитий хорезмійський астроном, історик і вчений /973-1039/ у своїй розлогій енциклопедичній праці «Індія» пише, зокрема, що шановане в Індії місто Танешар /Стханешвар/ має свого ідола на ім'я Чакрасвамін, зробленого з бронзи у зріст людини. Автор додає, що зараз ця статуя валяється на площі в м. Газні, куди її, разом з іншими скульптурами індійських божеств, привіз мусульманський завойовник Махмуд Газневі після походу на Індію. Саме місто Танешар, про яке згадує Біруні, теж знаходиться в районі Курукшетри, де й місце прощі Чакратіртха.

Той же Біруні цитує рядки з «Бріхат-самхіти» індійця Варахаміхіри /VІ ст./ щодо того, які саме належить робити статуї різних богів, зокрема, й Вішну:

«Ідола Вішну роби з вісьмома, чотирма або двома руками… Якщо робиш його восьмируким, то в одній руці вмісти меч, у другій — золоту або залізну палицю, у третій — стрілу, а четверта рука нехай ніби зачерпує воду; ліві руки нехай тримають щит, лук, чакру й мушлю. Якщо робиш його чотирируким, то відкинь лук і стрілу, меч і щит. Якщо ж робиш його дворуким, то нехай права рука ніби зачерпує воду, а ліва тримає мушлю» /Бируни, 135/.

Проте, як засвідчують давні джерела, назву Чакра носила колись ціла країна. У так званій «Географічній поемі» «Авести» згадується країна Чахра, де чахра — іранський відповідник санскритському чакра. Ахурамазда — верховне божество давніх іранців, послідовно творить 16 найкращих країн і місць проживання, а на противагу йому злий демон Ахріман витворює всілякі гріхи, які поширює в цих країнах. Тринадцятою за ліком Ахурамазда створив країну <125> Чахру, про яку зазначається, що в «Чахрі сильній, причетній до Істини-Аші, Дух Зла сотворив неспокутний гріх спалювання померлих» (Авеста, 72). З чого напрошується кілька суттєвих висновків:

— що в Чахрі побутував поховальний обряд, пов'язаний із спалюванням небіжчиків; звичай цей давнім іранцям був мало властивий, зате поширений у індійців та слов'ян;

— що творці «Авести» несхвально ставилися до такого звичаю;

— що країні цій властива Істина-Аша; іранський термін аша тотожний санскритському арта, що спонукає звернути увагу на назву Аратта, а також пізнішу Артанію, пов'язані і з Україною, і з Пенджабом та Сіндом (давня назва Пенджабу також Аратта). Цілком можливо, що Артанія може тлумачитися як «Країна Арти», тобто «Країна праведності», а античні джерела неодноразово відзначають таку категорію щодо деяких племен Північного Причорномор'я. Місцерозташування Чахри достеменно не встановлене, припускається тільки, що це, можливо, місцевість у Хорасані /нинішній Іран/.

Серед 16 країн, створених Ахурамаздою, згадуються й такі, що тією чи іншою мірою виявляють стосунок і до України. Другою в списку значиться Ґава Согдійська, Согдіана, теж «Країна Бика», як і Таврика, і Волинь, і Русь, і Україна, а в Криму, зокрема, існувало місто Сугдея /нинішній Судак/, якому та її мешканцям сугдейцям чимало місця присвятила «Велесова книга».

Четвертою значиться Бахді — Бактрія, пізніший Балх. У зв'язку з чим згадується Болоховська земля в Україні, волохи/болохи та численні козацькі й сучасні українські прізвища Болох-Волох, Блох-Влох, Болоховець-Волоховець тощо.

Одинадцятою в списку йде країна «Хетумант променистий»; про неї мовиться, що тут Ахріман сотворив чаклунів-яту, яких не можна не співвіднести з племенем яду — одним із п'яти ведійських племен, згадуваних ще в «Рігведі»; вважається, що яду вирушили до Індії саме з Північного Причорномор'я. Пізніше, вже в «Махабгараті», фігурує Яду, родоначальник ядавів, що виявляють тотожність з літописними ятвягами. Яду, ім'я якого справді означає «провидець», «чаклун», «жрець», був сином брахманки Деваяні і царя—кшатрія Яяті, чиє ім'я співвідноситься з литовським яутіс — «бик». А якраз із ядавів походили, за епічною традицією, Крішна й Бальвір, поклоніння яким на різних рівнях рясно засвідчується в давній і сучасній Україні.

П'ятнадцятою названа Хапта-Хінду /інд. Сапта-Сіндгу або Сапта-Сіндгава, досл. «Семиріччя»/, яку дослідники пов'язують із Пенджабом, «П'ятиріччям»; Аратта індійських джерел охоплює Сінд і <126> Пенджаб, який «Велесова книга» знає під назвою Пандеб.

І останньою числиться країна біля витоків ріки Ранха, що правиться без правителів /ЗМ, 111–115/. Ранха «Авести» ототожнюється з річкою Раса «Рігведи». Відзначається, що ця країна без назви міститься «на краю світу», тобто, очевидно, далеко від місця, де записувалися «Рігведа» й «Авеста» — цілком може бути, що саме через це вона й названа останньою в списку. Є певні підстави пов'язувати авестійську Ранху та рігведійську Расу з українською Россю, яка концентрує довкола себе могутній індоарійський, ба навіть арійський пласт. В цьому плані показово, що і в «Рігведі» кілька разів згадуються «далекі краї». Зокрема, в цій пам'ятці мовиться, що Індра привів Яду і Турвашу до Індії з «далеких країв», а Яду, як ми вже знаємо, пов'язаний із ядавами та ятвягами. Ще в одному випадку «Рігведа» повідомляє, що демонічне плем'я пані викрало в Індри його корів — символи багатства й достатку, й сховало в «далеких краях» за річкою Раса /мовою хінді — Рас/. Остання згадка тим цікавіша, що в Черкаській області, коло Ржищева, є населений пункт Панікарча, а серед запорозьких козаків засвідчено ім'я та прізвище Панікар // Понікар, а в індійців також поширене прізвище Панікар, Паніккар.

Таким чином, наведені факти засвідчують, що від слова чакра творилися не тільки важливі соціальні терміни, але й імена і, що особливо важливо, назви. Що дає підстави пов'язувати з цим словом і назву Чигирин. Проте підстави для цього маємо й на українському грунті.

У самому Чигиринському полку є низка індоарійських прізвищ, пов'язаних як із Вішну-Крішною, Бальвіром/Бальдевом, ядавами, так і з іншими індійськими реаліями. Наведемо деякі з них.

Тиміш Білдей /РВЗ, 35; Бужинська сотня/. Старший брат Крішни Бальвір /Балвір, Балбір/ мав і ім'я Бальдев /санскр. Баладева, досл. «Могутній бог» або «Білий бог»/. Українським варіантом його є Білдей. Інший козак із подібним прізвищем — Федір Болудей — служив у Переяславському полку /343; Заворицька сотня/.

Сидір Баглай /54; сотня Потоцька/. Пор. прізвище Гопал Баглай — донедавна третього секретаря посольства Індії в Україні. Прізвище показове й тим, що поєднане з іменем Гопал /санскр. Гопала/, одним із імен Крішни, рясного серед запорозьких козаків уформі Гупал, Гупало, Гупалов, Гупаленко. І хоча в самому Чигиринському полку їх не засвідчено, вони є в сусідніх Полтавському, Миргородському та інших полках.

Маник Широніс /35; сотня Омельницька/. Санскр. манік — «коштовність», «перлина», «рубін» (СРС, 507). Пор. Манік Гангулі — бенгальський поет ХVІІ ст., Манік Бондопаддгай /1908-1956/ — <127> відомий бенгальський прозаїк, твори якого виходили й українською мовою.

Омелько Рева /59; Голтвинська сотня/, просто Рева — сотник Вереміївської сотні /46/, Микита Ревченко — козак тієї ж сотні /47/. Дружину Бальвіра // Бальдева звали Реваті, брата — Реват, батька — Райват, діда — Рева /усі імена пов'язані із значенням «багатство»/. Походила Реваті з Сураштри, де жили ядави і де виявляються гідронімно-топонімні паралелі з Україною.

Путренко Дмитро /58; сотня Голтвинська/. Санскр. путра /хінді — путр/ — «син» (СРС, 396). У Бужинській сотні служив козак Степан Синенко /35/, прізвище якого, очевидно, утворене не від «синій», а від «син». Пор. також прізвище юної художниці з Полтави — Путря, яка передчасно пішла з життя і основною тематикою картин якої була індійська.

Шуло Олекса /29; курінь Осавульський/, Шулик Іван — сотник Жаботинської сотні /39/. Санскр. шула «гостра або колюча зброя», «спис», «тризубець Шіви» (СРС, 652). Через шулу, свій атрибут і зброю Шіва мав епітет Шулін — «Тризубник», «Наділений тризубом». Син Шіви — бог війни Сканда-Картікея своїм атрибутом мав списа з тризубцем на вістрі. Санскр. шула споріднене з укр. шило.

Кудин Лазар /47; Вереміївська сотня/. Санскр. кунда тотожне яду // джаду — «чародій», «чаклун», «маг», «жрець». Епітети Вішну — Кунда, Кундера /пор. українські прізвища Кундера, Кундіренко/. Рукміні, дружина Крішни, народилася в Кундіні, столиці царства Відарбги. Місто Кудин наявне серед так званих Болоховських міст, які мають своїх індійських двійників. Різновид терміну кудин — чудин /пор. укр. чудо, чудеса, кудесник/.

Болоховець Радко /42; Смілянська сотня/. Той же корінь, тільки в слов'янській трансформації, що й у санскр. брах-, від якого утворений термін брахман — «жрець», «індуїстський священик» і який первісно означав «казати», «промовляти». Через що знаменита Болоховська земля означає Волхвовська, Жрецька земля. Терміни болох та волох тотожні, мають однакове походження і значення.

Перелік цей можна продовжити. Існування прізвища Кришненко у запорозьких козаків /наприклад, сотник Воронківської сотні Переяславського полку Богдан Кришненко /333/, два Івани Кришненки в різних сотнях Черкаського полку /64, 72/ передбачає існування й імені Кришн, від якого ці прізвища утворені. Наявність у тому ж Черкаському полку козака на ім'я Кришко Шамшур, де прізвище Шамшур має очевидну індійську паралель і означає Шабля, спонукає гадати, що ім'я Кришко і є тією ланкою, яка зв'язує його з Крішною. Козаки з іменами Кришко, Криско, Креско засвідчені й у <128> Чигиринському полку, скажімо, Криско Яненко /39; сотня Жаботинська/, Креско Напиводенко /57, сотня Голтвинська/. Фіксуються тут і прізвища Кришенко Грицько /29; курінь Осавулівський/, Крисенко Лесько /36; сотня Боровицька/, Крисенко Тимко /40; сотня Жаботинська/. Сюди ж лягає і прізвище Крищенко, похідне від Кришко.

Бальвір // Бальдев — Білобог, Крішна — Чорнобог, саме ім'я його означає «Чорний». Серед запорозьких козаків досить часті імена Білан, Білаш, Біляк, як і Черня, Чернега, Чорниш, Чорнята, сьогодні звичніші для українців як прізвища. У Жаботинській сотні Чигиринського полку служили козаки Онисько Білаш та Білаш Ничипоренко /40/. Іван Чернята — обозний Чигиринського полку /27/, Гнат Чорнята /35; Бужинська сотня/ та Панас Чорнишенко /45; Орлівська сотня/ — козаки. В Чигиринському полку засвідчено й прізвища Черниченко, Черненко, Білан, Білецький, Білушченко та інші.

Окремо слід сказати про прізвища Чорний та Білий. Прізвище Чорний особливо показове для Чигиринського полку — їх тут засвідчено 14, і за ними серед 16 полків «Реєстру» він посідає друге місце, поступившися лише Миргородському полку, де таких прізвищ 17. Третім і четвертим ідуть Полтавський полк — 12 і Канівський — 10. В той же час прізвище «Білий» зовсім відсутнє в Миргородському і Канівському полках, а в Полтавському та Чигиринському полках їх відповідно 2 і 5. Тобто прізвищ «Чорний» у цих чотирьох полках — 52 з усіх 98, засвідчених у 16 полках; на решту 12 полків їх припадає 46, менше половини. Що ж до прізвища «Білий», то їх у цих чотирьох полках — лише 7 з усіх 34 в шістнадцяти полках, тобто 1/5. З чого й висновок, що чигирино-полтавсько-миргородський регіон — ареал найбільшого поширення прізвища «Чорний», отже, й найбільшого поклоніння Чорнобогові // Вішну-Крішні. Поклоніння Білобогові-Бальдеву, чиїм атрибутом є плуг — землеробський символ, судячи з прізвища «Білий», тут було поширене мало, більше — трохи північніше від цього ареалу. Це й зрозуміло, бо Чорнобог — пастушницьке й воїнське божество, що й символізують лук і стріли, щит і шабля, данда й чакра — атрибути Вішну-Крішни.

У світлі цих фактів особливу увагу привертає епітет Вішну-Крішни — Чакрін із тим самим суфіксом — ін, що й у назві Чигирин /-ин/. Суфікс цей неабияк поширений у санскриті, особливо коли йдеться про богів та зброю, властиву їм. Про Шіву, чия зброя і атрибут тризубець-шула, вже мовилося — він має епітет Шулін, «Тризубник», «Наділений тризубом». Індра, чия зброя і атрибут громова стріла-ваджра, має епітет «Ваджрін», «Ваджрівник» «Наділений вадж<129>рою». Яма, чий атрибут і зброя кий-данда — Дандін, «Наділений києм-дандою» тощо. І саме епітет Вішну-Крішни — Чакрін, «Чакрівник», «Чакрун», «Наділений чакрою» виявляє найбільшу фонетичну і смислову відповідність назві Чигирин, хоча чакрін у санскриті має ще значення «самодержець, імператор, монарх», «правитель округи», «гончар», «олійник», «змія»(SED, 200)тощо.

Ця подібність епітета й назви буде ще більшою, коли зважити, що первісно назва козацької отолиці звучала не Чигирин, а Чигрин. Що засвідчує і відома поезія Тараса Шевченка «Чигрине, Чигрине…»

І якщо й сьогодні в українській міфології, фольклорі, пам'ятках, назвах, іменах та прізвищах простежується стільки слідів, пов'язаних із Вішну-Крішною, то наші предки, поза сумнівом, добре знали ці божества й поклонялися їм, яскравим свідченням чого є згадка про них у «Велесовій книзі» та існування і нині в Черкаській області міста Вишнопіль. Отже, наші предки знали й основний їхній символ — коло, колесо, диск, чакру, яка символізувала Сонце, захист, незалежну централізовану владу. Тому цілком природно, що в назві козацької столиці Чигирина могло відбитися слово чакра, сучасні різновиди якого в мові хінді /чакар, чаккар, чахар, чахр, чарх/ напрочуд близькі до чигир. Це не тюркське, а індоєвропейське слово, найдавніші писемні свідчення про яке маємо ще в «Рігведі» /чакра/, «Авесті» /чахра/, давньогрецькій /киклос/ та латинській /циклус/ мовах. <130>

Ексампай: дві загадки скіфської святині

Геродот у V ст. до н.е. в своїй знаменитій «Історії» пише:

«Третя ріка — Гіпаніс, її джерело в Скіфії і починається вона з великого озера, навколо якого пасуться дикі білі коні. І правильно називають це озеро матір'ю Гіпаніса. Отже, з нього витікає Гіпаніс і на відстані п'яти днів шляху в ньому ще небагато води і його вода солодка, але після того на відстані чотирьох днів шляху від моря його вода стає дуже гіркою. Це тому, що в нього вливається одне гірке джерело, яке хоч і зовсім мале, але дуже гірке і його вода змішується з водою Гіпаніса, що є великою рікою серед малих, і це джерело надає його воді такий смак. Це джерело лежить на межі країн скіфів-землеробів і алізонів. Назва цього джерела і місцевості, звідки витікає його вода, по-скіфському Ексампай, а по-еллінському — Священні Шляхи» (Геродот, 192). Трохи далі «батько» історії додає: «Отже, проміж рік Борисфен і Гіпаніс є місцевість Ексампай … В тому місці стоїть казан, ушестеро більший від кратера, що його присвятив Павсаній, син Клеомброта в гирлі Понту Евксіну… Цей казан у Скіфії вільно вміщує шістсот амфор і завтовшки цей скіфський казан має шість стіп. Як кажуть тубільці, його було зроблено з наконечників стріл» (Там же, 199).

Дослідники небезпідставно вважають, що Ексампай був загальноскіфською релігійною святинею, хоча Геродот і не дає прямої вказівки щодо цього. Проте переклад назви Ексампай грецькою як «Священні Шляхи» красномовно свідчить на користь такого припущенння. Відомий дослідник С.О.Жебелєв відзначає, що місцезнаходження тут величезного казана вказує на існування в Ексампаї скіфських святилищ (Жебелев, 339). Б.М.Граков вбачає у розповіді античного автора вказівку на загальноскіфський характер цієї святині й погоджується, що саме тут могли відбуватися різноманітні скіфські торжества й урочистості; небачені ж розміри мідного казана не викликають сумніву в його ритуальному призначенні (Граков, 112). Ще один дослідник, Д.С.Раєв<131>ський, також вважає: Ексампай був центром скіфського організованого світу; такий центр характерний тим, що через нього, за первісними уявленнями, пролягає найкоротший шлях, який зв'язує Землю і Небо. Тому є всі підстави гадати, що скіфські свята відбувалися саме в урочищі Ексампай — та й недарма, на думку дослідника, Геродот тлумачить назву його як Священні Шляхи (Раевский, 114).

Існує думка, досить поширена й авторитетна, ніби значення не всіх слів та назв, що їх подає Геродот як скіфські, знаходять пояснення в іранських мовах, а скіфів відносять до іранських племен. Хоча з такою думкою важко погодитися, бо вона, як на нас, суперечлива в самій своїй основі. Якщо скіфи справді іраномовні, то суто скіфські слова мають пояснюватися з іранських мов. Якщо ж вони не пояснюються, то цьому можуть бути дві причини: або скіфи не іраномовні, або тлумачення йде хибним шляхом. Підтвердженням цього є випадок із самоназвою скіфів — сколоти та іменем першого скіфського царя — Колаксай, що їх теж відносили до «непояснюваних» на іранському грунті слів. Проте, як показало дослідження, і етнонім сколоти, і ім'я Колаксай цілком піддаються тлумаченню і на індійському, і на іранському грунті (Наливайко, 57–60).

Отож однією з таких непояснюваних назв вважається і назва Ексампай. Дехто схильний гадати, що початкове Е- в ній — заперечна частка, тому Ексам- може означати «неушкоджений», «цілий»; компонент — пай зводиться до іранського слова із значенням «стежка», «шлях», «путь». Проте М.Фасмер вважає ці етимології незадовільними саме з мовного боку (Куклина, 7).

Останнім часом, завдяки виявленню в Північному Причорномор'ї індоарійського мовного пласта, є спроби витлумачити назву Ексампай на індійському грунті. Так, зокрема, О.Трубачов розкладає цю назву на три компоненти: а — кшама — пая, де перший елемент, за ним, заперечна частка, другий — означає «придатний», а третій — «вода». Тобто вся назва тлумачиться як «Непридатна вода /для пиття/». Це, на думку дослідника, цілком відповідає повідомленню Геродота й даним фізичної географії про непридатні для пиття, сильно мінералізовані води цієї частини південнобузького басейну (ЛП, 18).

Отож одностайності серед дослідників щодо походження і значення назви Ексампай немає. Немає одностайності і щодо локалізації скіфської святині, вона й досі лишається дискусійною, хоча Геродот нібито цілком конкретно прив'язує її, зазначаючи, що Ексампай — притока Гіпанісу і водночас — назва місцевості. Одні дослідники ототожнюють річку Ексампай із Синюхою, невеличкою сьогодні річкою, яка впадає в Південний <132> Буг, колись Гіпаніс, у районі Первомайська. Інші вважають, що Ексампай — річка Гнилий Єланець, який і собі впадає в Південний Буг нижче Мертвовода. Треті схильні гадати, що Ексампаєм колись називали сучасну річку Чорний Ташлик (Агбунов, 141–156).

У «Словнику гідронімів України» дається помітка, що в давніх актах річка Синюха називалася Синя Вода, Синьовода і що «на речке на Синеи Воде… город Синяя Вода» (СГУ, 501). Чи не тут приховується розгадка назви Ексампай, адже Ексампай — також і назва річки і назва місцевості, як є річка Синя Вода і місто Синя Вода. А особливо коли зважити, що — пай у назві скіфської святині справді може означати «вода». Це підтверджує санскрит, у якому слова пая, пайо означають «вода», «питво», «сік», «молоко»: пайода — «хмара» /досл. «даюча воду»/, пайоваха — «хмара» /досл. «везуча воду»/, пайодгара — «хмара» /досл. «тримаюча/держача воду»/, пайодгі — «море» /досл. «вмістилище води»/ тощо (СРС, 367).

Якщо зважити, що скіфів відносять до іраномовних племен, то ймовірно припустити: назва Синьовода — слов'янський переклад давнішої, скіфської назви. І якщо компонент — вода в ній тотожний компонентові —пай у скіфській назві Ексампай (а це підтверджують санскритські факти), то, виходить, компонент Ексам- може бути значеннєво тотожним компонентові Синьо- у назві Синьовода. І навіть більше: компонент Ексам- у такому разі може пов'язуватися із значенням «синій».

Близькі фонетично до Ексам- слова із значенням «синій» іранські мови справді знають. Поняттю «синій» тут відповідають, зокрема, авестійське ахшаена, давньоперське ахшайна, осетинське ехсін, у памірських мовах — шін.

Назва Ексампай відома нам через давньогрецьку мову, яка майже традиційно передає іранське звукосполучення — хш- як — кс-. У такому разі іранське ахшайна прибирає грецькою форми аксайна. Приєднавши до неї — компонент — пай, матимемо Аксайнпай, яке має незаперечну фонетичну подібність із назвою Ексампай. Особливо якщо взяти до уваги нечіткість н/м перед приголосним (пор. санскритські приклади, де слова мають однакове значення, але можуть дещо різнитися фонетично: санскрит і самскрит, сансара і самсара, Канта і Камта тощо). Крім того, дещо видозмінитися міг і початковий голосний.

Таким чином, стає очевидним, що назва Ексампай цілком може тлумачитися як Синьовода, що Синьовода — семантичний відповідник скіфському (у грецькій передачі) Ексампай, що обидві назви, слов'янська і скіфська — значеннєві двійники. Але чому ж тоді Геродот перекладає назву Ексампай як «Священні Шляхи»? Або він припустився неточності, що малоймо<133>вірно, або ж назва Ексампай первісно означала не «Синьовода», а щось інше.

Оскільки компонент — пай у назві Ексампай має аналогії в санскриті, то навряд чи є підстави вважати, що неправильно витлумачений саме цей компонент. Тим більше, що основне навантаження, смислове, як правило, падає саме на перший компонент складного імені чи складної назви. Тож, очевидно, хибно витлумачитися міг якраз перший компонент, Ексам-. Саме під цією словесною оболонкою має приховуватися слово, напрочуд схоже фонетично на Ексам-, але відмінне за значенням. То що ж це за слово може бути?

Як вказує Геродот, Ексампай міститься між Гіпанісом і Борисфеном, тобто між Південним Бугом і Дніпром, якщо оперувати сучасними річковими назвами, на території скіфів-орачів та алізонів. Як слушно зауважує відомий скіфолог та іраніст В.І.Абаєв, у читачів завжди викликав подив факт існування двох племен — скіфів-орачів і скіфів-землеробів, назви яких, по суті, відбивають однаковий господарський уклад, хоча насправді вони протиставляються одне одному. Але ж відповідні їм назви аротерой та георгой у грецькій мові — синоніми! Інша справа, якщо допустити, що скіфи-землероби в Геродота не господарська характеристика скіфського племені, а адаптація місцевого, скіфського етноніма гауварга, який знаходить аналогію в назві іншого скіфського племені — хаумаварга, засвідченого ще в давньоперських клинописних текстах. Якщо етнонім хаумаварга означає «ті, що поклоняються хаомі», де хаома те саме що й індійська сома — священний напій давніх іранців та індійців, то етнонім гауварга або говарга має означати «ті, що поклоняються бикові /або корові/». А це свідчить за те, що між Дніпром і Південним Бугом колись жило плем'я /чи племена/, якому був властивий культ Священного Бика (Абаев, 74–76).

У такому разі компонент Ексам- не що інше як санскритське укшан, авестійське ухшан — «бик», які мають свої відповідники і в інших мовах (гот. auhsa, дсакс. ohso «бик», «віл», англ. ox та ін.) і походять від іє. uksin із цим самим значенням (ОD, 638).

Як видно, слово укшан — «бик» дуже близьке фонетично до іранського ахшайна, а особливо до осетинського ехсін із значенням «синій». Тому й не дивно, що первісно гідронім і топонім мусив мати форму Ухшанпай/Укшанпай із значенням «Бик-вода», «Бик-ріка» або «Вода/Ріка Бика». З часом, очевидно, справжнє значення слів ухшан/укшан призабулося, що й призвело до переосмислення назви: вона стала асоціюватися зі словом синій. Хоча, судячи з усього, між значеннями «бик» і «синій» існує все ж якийсь зв'язок, який поки що не вдається переконливо пояснити. Тут варто тільки нагадати, що такі індійські божества як <134> Вішну, Крішна й Рама тісно пов'язані з поняттям «бик» і зображаються синюватими.

Тож є підстави тлумачити геродотівський Ексампай як «Вода Бика», «Бичача Вода», «Бичача Ріка», «Бик-ріка». А це підтверджує і здогад скіфолога Д.С.Раєвського, що саме з розміщенням на Гіпанісі скіфського культового центру пов'язане походження назви Гіпаніс (Раевский, 115).

Справді, в назві Гіпаніс перший компонент Гі- споріднений із компонентом гау-/го- в етнонімі гауварга/говарга й означає «бик», «самець» (СРС, 196). А варга із санскриту пояснюється як «варна», «стан», «клас» (Там же, 566). Тут доречно нагадати, що давньоіндійське суспільство ділилося на варни, інакше — стани, які займали суворо визначене місце в суспільстві. Основних варн або станів було чотири — жерці-брахмани, воїни-кшатрії, вайш'ї-землероби та шудри, залежні від перших трьох станів. Причому характерно, що саме індійські назви цих станів широко відбиті в українських прізвищах та назвах. З чого, очевидно, й висновок, що й предки сучасних українців знали чотиристановий суспільний поділ.

Другий компонент у назві Гіпаніс, тобто — пані, якщо відкинути грецьке закінчення, має те саме походження і значення, що й компонент — пай у назві Ексампай. І — пай, і —пані походять від спільного кореня па- «пити» (СРС, 386, 389). Сюди ж лягають санскритське пан та хінді пані — «вода» (ХРС, ІІ 64–66). Цей компонент і досі виразний у назві іншої ріки — Кубань, яка, до речі, в давнину також називалася Гіпаніс, як і Південний Буг. Чисто індійською була б назва Гопані, але й так помітна очевидна подібність її з назвами Кубань та Гіпаніс. Таким чином, назва Ексампай є семантичним двійником назви Гіпаніс, тоді як назви Гіпаніс та Кубань є двійниками етимологічними, тобто вони мають спільне походження і однакове значення. Показове й те, що саме на Кубані й Південному Бузі античні джерела упродовж майже тисячоліття, починаючи з УІ ст. до н.е., фіксують індоарійське плем'я дандаріїв (див. статтю «Українські дандарії, індійські кияни»). Ще один цікавий момент: на означення Південного Бугу засвідчено й назву Ак-су (СГУ, 423), досл. «Біла вода» (тюркське); це може цілком бути впливом первісного Ексампай (пор. назву Окс — «Бик» у античних авторів на означення середньоазіатської Амудар'ї, а також назву Вахш у Таджикистані із цим самим значенням).

Слід зазначити, що санскрит знає і компонент — паї, який вживається лише в складних словах, де має значення «той, що п'є», «п'ючий». Наприклад, станапаї — «немовля», досл. «ссучий грудь» (санскр. стана — «жіночі груди», «перса» споріднене з нашим стан — пор. означення щодо жінки: з високим ста<135>ном). Санскритський компонент — паї цілком збігається з компонентом — пій в таких українських словах як напій, водопій і теж вживається тільки в складних словах. Українська гідронімія знає і назву Супій (СГУ, 540), де — пій може означати «вода», а весь гідронім — «Добра /Смачна вода», оскільки суфікс су- в санскриті надає основному слову вищого ступеня якості (СРС, 732).

Ці дані наштовхують на думку, що елемент — пай у назві Ексампай може означати й «брід», тим більше що в деяких слов'янських мовах, зокрема, в чеській, брід — це не тільки місце, де переходять річку, але й місце, де напувають або купають худобу (ЭССЯ, 36–37). Принагідно нагадаємо, що деякі дослідники вбачали в компоненті — пай значення «шлях», «дорога», «путь», а ці значення не такі й далекі від значення «брід». А коли так, то назва Ексампай може трактуватися і як «Водопій Бика», «Брід Бика», «Шлях Бика» тощо. У такому разі назва Ексампай отримує відразу кілька семантичних і навіть етимологічних відповідників не тільки в Північному Причорномор'ї, але й за його межами, зокрема, й на Британських островах. Маємо на увазі кілька Боспорів, особливо Боспор Кімерійський (сучасна Керченська протока) та Боспор Фракійський, які тлумачаться як «Брід Бика», «Переправа Бика» (ЕС, 35). Щодо другого Боспору, Фракійського, то саме його стосуються дещо несподівані рядки в поемі Тараса Шевченка «Гамалія», які спонукають по-новому сприйняти їх і повністю підтверджують сказане:

Боспор аж затрясся, бо зроду не чув

Козацького плачу; застогнав широкий,

І шкурою, сірий бугай, стрепенув.

Що засвідчує: Тарас Шевченко знав значення назви і використав поетичний образ сірого бугая як синонім Боспору. А «сірий бугай» тут може бути слов'янським еквівалентом іранському сіявахш та індійському сіяваршан, які означають «темний бик» і які відбилися в іранському імені Сіявуш, індійському Сіяваршан, в українській назві Сиваш та українському прізвищі Сиваш і похідних від нього. Не виключено, що санскритське ш'ява та іранське сьява тотожні українському слову сивий, яке означає «не зовсім білий», «темнуватий». Підтвердженням чого може бути й вираз в українській мові — сива давнина, який і досі має відчутний нюанс «темна давнина», «давнина, повита мороком/пітьмою часу». Подібне переосмислення спостерігається і з санскритським крішна, яке означає «чорний». Фонетично воно надзвичайно близьке до нашого красний, яке може означати не лише колір — червоний, але й «гарний», «вродливий», «чарівний». Так само і в індійських мовах слово крішна означає не лише <136> колір — чорний, але й має смисловий обертон «гарний», «вродливий», «чарівний». Недарма серед індійців слова-синоніми крішна та ш'яма надзвичайно поширені як чоловічі й жіночі імена — Крішна і Ш'яма. Щоправда, в сучасному хінді Ш'яма — це жіноче ім'я, а чоловіче буде — Ш'ям. Тоді як у санскриті чоловіче ім'я теж буде Ш'яма — тут чоловіче й жіноче ім'я різниться тільки довготою кінцевого а.

Цікавим підтвердженням сказаному на терені України є те, що річка Чорний Жеребець, притока Сіверського Дінця, має і назву Красний Жеребець (СГУ, 612). З іншого боку, санскрит знає словосполучення крішнакандам, де компоненти крішна та кандам означають відповідно «чорний» і «лотос». Виходячи із значення цих компонентів словосполучення крішнакандам мусило б означати «чорний лотос», а насправді воно означає «червоний лотос» (SED, 162).

Синонімом до обох Боспорів виступає англійська назва Оксфорд, причому компонент Окс- тут, що має і різновид Оксен-, виявляє етимологічну тотожність з індоіранським укшан/ухшан — «бик».

Як відомо, бик у багатьох міфологіях уособлює небо, дощову або снігову вологу, воду, здатну запліднити землю, тобто пов'язується з родючістю, плодовитістю, чоловічою снагою. Він — невід'ємний атрибут весільного ритуалу: як свідчать індійські джерела, бика заколювали на честь приїзду жениха до нареченої. Сидіння на бичачій шкурі було неодмінною частиною весільного ритуалу: наречений брав наречену на руки й садовив її на руду бичачу шкуру на схід або північ від весільного багаття — ця шкура символізувала родючість і процвітання. У давніх індійців в ритуальному приготуванні соми — священного напою, брали участь семеро жінок, як і в нашому приготуванні весільного короваю. Ці жінки мусили в індійців належати до того самого роду, що й молода, і їм давали епітет корів, тоді як сому називали їхнім биком (Сома також — інша назва Місяця). Місяць-Сома вважався женихом, зірки — його нареченими, а в нашому весільному обряді мати молодої робить ліктем у короваї заглибини, що символізують місяць і зірки, тобто бика й корів. Сім жінок-коровайниць, очевидно, уособлюють сім зірок Великої Ведмедиці. Сама ж назва коровай і собі пов'язується з коровами і биком.

Словом, бик і корова відігравали неабияку роль в уявленнях стародавніх народів. Тому так часто бачимо зображення биків і корів у печерах, на скелях, культовому начинні й стародавньому посуді, стягах, що їх жерці проносили під час урочистих церемоній і свят. Епітет «бик» мали найзначніші божества індійського пантеону — Індра, Рудра-Шіва, Вішну, Крішна, Варуна тощо. Епітети Крішни — Гопа, Гопала, досл. «Захисник худоби», «Пастух», містить <137> той самий компонент го- «бик», що й гі-, ку-, го- в словах Гіпаніс, Кубань та говарга. В стародавніх іранців легендарний пастух Гопатшах — напівлюдина-напівбик — пов'язувався з культом води; компонент Гопат- тут тотожний санскритському Гопаті, досл. «Батько-бик», «Бик-захисник», «Владика-бик».

Ще на початку ХХ століття, як свідчить відомий етнограф Г.П.Снєсарєв, у Середній Азії, на берегах Амудар'ї, Окса античних авторів, можна було спостерігати старовинний звичай жертвоприношення річці ритуального бика — річка після цього мала напоїти землю цілющою вологою, забезпечити багатий врожай. На середину річки вивозили в човні стриноженого бика, де йому перерізали горло й кидали в річкові води. А люди на березі в цей час вигукували: «Нехай буде вода! Нехай буде врожай! Нехай буде достаток!» (Снесарев, 115–116).

Цей факт до певної міри стосується й суперечки щодо того, чи міг полянський князь Кий бути перевізником, тобто човнярем, чи ні. Звичайно, не тільки міг, але й мусив мати справу з човном, бо обряд, подібний до щойно згаданого, не міг обійтися без човна, а таке ритуальне принесення в пожертву бика річці міг здійснювати лише племінний ватажок, котрий у прадавні часи був не тільки князем, а й жерцем. До речі, в чеській мові слово knez якраз і означає «жрець», «священик».

Цікаве й те, що порівняно недавно та ж Амудар'я, священна ріка для кожного хорезмійця, вважалася помічною від безпліддя. Як би далеко не жила жінка, що прагнула дитини, вона будь-що намагалася потрапити до Амудар'ї і здійснити особливий ритуал: на човні переплисти ріку, кидаючи в воду жертовні перепічки й сіль. Причому вважалося, що чим менший човен і чим дужче він розхитується на хвилях, тим більша ймовірність того, що жінка завагітніє.

Знову-таки привертає до себе роль човняра, перевізника через ріку в цьому давньому ритуалі: жінка неодмінно мусить взяти його благословення, інакше здійснюваний ритуал вважається неповним і незавершеним, отже, й недійовим. Відлуння цього надзвичайно давнього звичаю докотилося і до наших днів — старі хорезмійці ще пам'ятають, як жінки норовили отримати благословення в капітанів суден, що плавали по Амудар'ї. У курйозній формі ця традиція трапляється і нині: самому етнографові доводилося на власні очі бачити, як на переправах, тобто бродах, жінки за мізерну плату брали благословення навіть у поромних білетерів. Що сронукає думати: і капітан судна, і поромний білетер асоціюється в народній пам'яті з жерцем-князем, котрий у давні часи здійснював ритуальні дійства не лише на землі, а й на воді, особливо пов'язані з родючістю, врожаєм, <138> достатком.

Зрозумілі мета й значення такого дійства — то були всенародні пожертвини річці жертовної тварини — бика, втілення родючості й снаги. А річка й собі називалася іменем цієї священної тварини — Окс, Вахш, Гіпаніс, Кубань, Бик тощо. Річка мала напоїти землю цілющою вологою, забезпечити щедрий врожай, принести людям достаток. Бо води, за первісними уявленнями, поділяються на чоловічі й жіночі. Чоловічі — це дощові й снігові, «небесні» води, а жіночі — «земні», води криниць, колодязів, джерел. Дощ, який з неба проливається на землю, це те сім'я, що запліднює землю і вона породжує все живе. Бо саме дощові чи снігові води здатні запліднити землю, поєднавшися з земними водами. Небо тому уособлює чоловіче начало, а земля — жіноче, Небо — Бик, а Земля — Корова, Небо — Батько, а Земля — Мати. Недарма вже відоме нам го — «бик», «корова» має ще значення «земля», оскільки і корова і земля — обидві матері, обидві — годувальниці. І терміни гопа, гопала, гопака, гопалака — «пастух», дослівно означають «захисник/охоронець корів, биків, худоби», а з часом прибрали значення «воїн», «правитель», «цар», досл. «захисник землі». З ними споріднений інший санскритський термін — купала «цар», «правитель», де ку- «земля», — пала «захисник», «охоронець».

Сліди таких уявлень збереглися в багатьох народів, серед них і в українського. А коли так, то вода могла уособлювати чоловіче начало й означатися словами із значенням «самець», «бик», «жеребець», «вепр», «кабан» тощо. Недарма тільки у водозборі Дніпра стільки річкових назв типу Самець, Веприк, Жеребець, Кабан та інших. Проте це, так би мовити, лише ті назви, які лежать на поверхні, зрозумілі нам. А скільки ще назв, незрозумілих до пори до часу для нас, які несуть у собі такі ж самі значення. Вони зараз не сприймаються за такі, бо їхній справжній зміст затьмарився, зітерся, побляк, а давні назви сьогодні можуть пояснюватися за першою-ліпшою асоціацією. Греки уявляли річкові божества з головами бика, в індійських джерелах, особливо в «Рігведі», небо постає як бик-плідник, жеребець або вепр. Тому й зрозуміло, чому давні й сучасні хорезмійці приносили в пожертву річці тварину, якій поклонялися і назву якої носила ріка.

Тож цілком можливо, що й на Південному Бузі, колишньому Гіпанісі, який теж містить у своїй назві компонент із значенням «бик», а також на Дніпрі — здійснювалися обряди й ритуали, подібні до здійснюваних на Амудар'ї. Це підтверджує Ібн Фадлан, коли каже, що руси своїм богам жертвували биків. Це також засвідчує і культ Влеса, «скотьєго» бога, тотожного ведійському Рудрі та індуїстському Шіві; саме ім'я Влес <139> споріднене із санскритським вріш — «бик». Саме таке ім'я — Вріш — і мав Шіва. Тобто й ім'я Влес також означає «Бик», а воно, як ніяке інше, пасує для «скотьєго» бога. Показово, що ідол Влеса стояв на березі Почайни в Києві, що знову засвідчує: Влес пов'язувався з багатством, родючістю та добробутом. А чи не найбільшим багатством для давнього слов'янина була худоба, покровителем і захисником якої був Влес і якого згодом запозичило християнство й зробило святим Власом, Власієм — покровителем худоби. Та й у назві Борисфен на означення Дніпра міститься, як на нас, цей самий компонент вріш, який у грецькій передачі прибрав форми Борис-. Тобто в такому разі й у назві Борисфен/Бористен також міститься компонент із значенням «бик». Принагідно додамо, що назву Борисфен мали не тільки річки, але й міста, наприклад, давня Ольвія, мешканців якої ще називали борисфенітами. На означення Дніпра давні джерела подають також назви Вар, Варом та Варух, де компонент Вар- може бути спорідненим із санскритським вар — «чоловік», «жених», «мужчина» (СРС, 565). Цю назву готський історик УІ століття Йордан подає як гуннську.

Отож саме з того місця на Подолі, з берега Почайни, де стояв Влес і могли починатися ритуальні дійства, пов'язані з биком, човном, водою та родючістю. Тут могла бути й переправа, перевіз на протилежний берег, бо факти свідчать, що племінний ватажок мав символічно поєднувати два береги через спеціальний ритуал, що переправа, перевіз, брід у давні часи мали магічний зміст і вважалися священними, а такі уявлення мусили мати під собою глибокий грунт. Саме звідси полянський князь Кий міг вирушати на середину Дніпра, аби принести в пожертву великій і славній ріці священного бика, тварину, ім'ям якої називалося його плем'я, ім'я якої носила його ріка і ім'ям якої називалося його божество — Влес. І з якою уособлювався він сам — племінний ватажок, жрець і полководець водночас, воїнські й князівські якості якого визначалися короткими, але ємкими характеристиками — буй-тур, яр-тур.

Таким чином, більш-менш зрозуміло, чому Геродот переклав назву Ексампай як «Священні Шляхи». Це було викликано поклонінням скіфів тварині, яка для них була священною, яка повсюдно оточувала їх у назвах річок, гір, узвиш, поселень, урочищ, племен — бикові. Священний Шлях, отже, це священна переправа, священний брід, де здійснювалися найважливіші ритуали, відзначалися найважливіші свята й урочистості. А що найголовніше, саме звідси починався шлях жертовного бика до середини річки, де його дарували дніпровським хвилям, щоб ті й собі обдарували людей своєю ласкою і послали в оселі добробут і статки. І <140> саме у величезному казані, як ото в Ексампаї, могли варити тушу жертовного бика. Саме сюди могли сходитися з усіх усюд скіфи на річне кількаденне свято весни, яке символізувало воскресіння природи після холодів і застою, іншими словами, свято Нового року, свято перемоги тепла над холодом, світла над темрявою, добра над злом, Індри над Врітрою, Рами над Раваною, девів-богів над асурами-демонами.

Щодо локалізації Ексампая як річки. то ми схильні пов'язувати її з теперішньою Синюхою у Первомайському районі Миколаївської області, де зафіксовано й Синюхин Брід, тобто Бичачий Брід. Слід зазначити, що в Україні надзвичайно багато гідронімів на Син-. Навіть сама Синюха має притоки з назвами Синець, Синиця, Синичка, Синька, які, звичайно ж, не стосуються такої пташки як синиця. Подібних назв багато в басейнах Дніпра, Дністра, Дунаю, Сіверського Дінця й Південного Бугу. І якщо не всі вони, то принаймні більшість із них, очевидно, мають таке саме походження і значення, що й Синюха, тобто пов'язуються з биком.

Понад два з половиною тисячоліття тому вперше згадав Геродот у своїй славнозвісній «Історії» про Ексампай, загальноскіфську релігійну святиню. І два з половиною століття дослідників хвилювали дві не розгадані досі загадки скіфської святині: що означає її назва і де ця святиня розташовується. Тепер на ці дві загадки пролито деяке світло. <141>

Українська Одеса, індійська Одіса та грецький Одісей

Назва Одеси, славного міста на Чорному морі, яке нещодавно відзначило свій 200-річний ювілей, давно привертає увагу дослідників. Прийнято вважати, що воно постало наприкінці XVIII століття на місці старовинного слов'янського поселення Коцюбієво, що його згодом турки й татари укріпили й назвали Хаджибей. 1795 року Хаджибей перейменували в Одесу на честь давньої грецької колонії Одес, Одесос, яка розташовувалася неподалік, на березі Тилігульського лиману. Щоправда, потім нібито з'ясувалося, що ця колонія містилася в Болгарії, біля теперішньої Варни. Про походження назви Одеса існує переказ, пов'язаний з адміралом Й.М.Дерибасом. Коли йому сказали, що тут мало питної води, він начебто відповів по-французькому: «Ассе до», тобто «Води досить». Якщо читати цю відповідь з кінця, то якраз і виходить «одесса»(Янко, 106–107;Коваль, 33–34). Проте, звичайно, це тільки зразок народної етимології, дослідники вважають, що в основі назви лежить грецьке слово. А тим часом накопичилося чимало даних, які дозволяють по-новому поглянути на назву Одеса й на ареал довкола неї, а також вдатися до деяких фактів поза межами України.

Зазначимо відразу: назва Одеса виявляє спорідненість із назвою сучасного індійського штату на сході Індії — Оріса. Назва Оріса вимовляється і як Одіса. Це викликано тим, що в мові хінді, державній мові Індії,церебральне р вимовляється і як церебральне д. Скажімо, слово бара — «великий» вимовляється і як бада, ларка — «хлопець» — як ладка, параті — «падає», як падаті. Через це назва штату має подвійну вимову — Оріса й Одіса. А цей штат, як і сусідній Біхар — хіндімовний. Тому й все<142>світньо відомий стиль індійського класичного танцю, який тут виник і первісно був танком храмових танцівниць-девадасі, більше відомих у Європі як баядерки, також має подвійну назву — орісі та одісі.

Оріса здавна славиться як «земля богів». І досьогодні тут збереглися численні й широковідомі храми й пам'ятки, до яких звідусіль сходяться мільйони прочан і туристів. Серед них 10 ступ, встановлених на місцях, де Будда виголошував свої проповіді, печери в горах Удайгірі та Кхандагірі, знаменитий храм Сонця в Конараку, величезний вішнуїстський храм Джаганнатха, шіваїстський храм Лінгараджа. Цей храм присвячено Шіві, верховному індуїстському божеству, що зображається з тризубом. А саме на Молдаванці в Одесі, на вапняковій стелі знайдено напис з іменем Бутанат, яке тотожне індійському Бгутанатх — «Владика бгутів», де бгути — добрі й злі духи, які складають почет грізного й водночас милосердного Шіви. По сусідству, у давньому місті Тіра в гирлі Дністра(зараз Білгород-Дністровський) знайдено інший напис з іменем Шіви — Махадава, в якому неважко розпізнати індійське Махадева — «Великий бог», ще одне з багатьох імен цього божества. Обидва написи датуються II ст., тобто набагато раніше за храм Лінгараджа в Орісі, зведений у VIII столітті.

Дружина Шіви, його жіноча іпостась, звалася Деві — «Богиня» або Махадеві — «Велика богиня», а ще Геродот у V ст. до н. е. мовить, що таври, давні насельники Криму, поклоняються Діві (Геродот, 204). Діва ж виявляє не тільки етимологічну, але й функціональну спорідненість з індійською Деві. Поклоніння Діві рясно відбилося у назвах як у Криму, так і по всій Україні, а також у Болгарії, Польщі, Чехії, Румунії. Назви Парфеніт, Парфенон, Німфей, Діа, Киз-Таш, Киз-Аул, Киз-Кермен, Киз-Куле в Криму, назви річок Дівка, Дівиця, Дівуха, Дівоча, Дівочин, Дівошин, Дівчий в різних регіонах України пов'язані саме з нею. Святилища таврської Діви, як і індійської Деві, знаходились на узвишшях і стрімких урвищах, а на Україні, як і в іншому слов'янському світі, маємо численні Дівочі та Дівич-гори, наприклад, у Києві, Каневі, Трипіллі, Сахнівці.

Шіва мав ім'я Махеш — «Великий бог», його дружина — Махеші — «Велика богиня». Саме Махеші під іменем Мокоша входила до язичницького пантеону київського князя Володимира, причому вона тут була єдиним жіночим божеством, що засвідчує її виняткову важливість. Діва-Махеші була покровителькою і захисницею Херсонеса Таврійського, Корсуня літописних джерел, теперішнього Севастополя, а саме з Корсуня-Херсонеса Володимир приніс до Києва християнство, привів християнських священиків і привіз християнські регалії. Тож Хреститель Русі добре знав і херсонеську Діву-<143>Деві і її божественного чоловіка, котрий під іменем Влес стояв на Подолі в Києві, на березі Почайни. Ім'я Влес — слов'янський відповідник імені Вріш, із санскриту «Бик», що його мав Шіва-Рудра, тотожний слов'янському Родові. І Влес, і Вріш — «скотії» боги в своїх міфологіях.

Південь України, особливо ареал від Керченської протоки до Дністра, здавна вважається індоарійським, тобто пов'язаним з індійськими племенами. Кримських таврів від сіндів на Таманському півострові відділяла лише вузька Керченська протока, колись Боспор Кімерійський, назва якого пов'язується з кімерами-сувірами-сіверами (див. статтю «Індійські сувіри, українські сівери й кімерійці»). А таври й сінди — споріднені племена, як і меоти, дандарії, керкети, агри та інші, що теж входили до колись могутньої Боспорської держави, що існувала тут починаючи з VI ст. до н. е. Це знайшло відбиття і в боспорських написах. Так, лише в написі № 1137, знайденому в Анапі, засвідчено 11 імен Сінд, Сіндок, пов'язаних із сіндами (КБН, 673–676).

У «Махабгараті» — велетенському індійському епосі — згадується країна Дандадгара. Вона і давня Оріса, яка в епосі має назву Одра, згадуються поряд, що підтверджує їхнє сусідування і в географічному плані. А античні автори на території України знають плем'я дандарії, яке залишило по собі назви в Криму, на Таманському півострові й Південному Бузі.

З IV ст. до н. е. дандарії входять до Боспорської держави і включаються до титулатури її царів. Так, написи № 1037 і № 1038 титулують Левкона І і його сина Перісада «архонт Боспору й Феодосії, цар сіндів, торетів, дандаріїв і псесів» (КБН, 599–600). Така сама титулатура і в посвячувальних написах № 6 та № 6а з околиць Керчі, колишнього Пантикапея, столиці Боспору (КБН, 18–20). Відомий скіфолог В.І.Абаєв вважає, що дандарії на Південному Бузі й Кубані — одне плем'я, хоч і вважає його іранським. Інший дослідник, О.М.Трубачов, вважає, що дандарії — індоарійське плем'я, споріднене з таврами й сіндо-меотами. І індійський матеріал свідчить якраз на користь такої думки. Мешканці країни Дандадгари в «Махабгараті» — дандадгарії та дандарії в Україні виявляють спільне походження своїх назв — «жезлодержці», «скипетродержці», бо етнонім дандадгара розкладається на данда «жезл», «скипетр» + дгара «тримати», «держати» (СРС, 257). Слово данда нерозривно пов'язане з поняттям влади, воно входить в імена богів, царів і героїв, у важливі соціальні терміни й поняття, багато з яких стали в індійців іменами й прізвищами. Таке ім'я, зокрема, має сучасний індійський письменник, що пише тамільською мовою, Дандапані <144> Джеякантан, котрий, побувавши в Україні й під враженням Шевченкової «Катерини», написав роман «Сундаракандам» («Прекрасна квітка»), присвячений життю сучасної індійської жінки. Переклав цей твір українською Віталій Фурніка, одесит, відомий індолог, який жив і працював у Москві і який, на жаль, передчасно пішов з життя. Причому Дандапані означає те саме, що й ім'я Дандадгара — «Жезлодержець», «Цар», «Правитель» (див. статтю «Українські дандарії, індійські кияни»).

«Махабгарата» розповідає, що коли вісімнадцятиденна битва між двоюрідними братами пандавами й кауравами завершилася перемогою п'яти братів-пандавів, то старший із них, Юдгіштхіра, здійснив ашвамедгу — жертвоприносини коня. Обряд цей іще ведійський: цар, аби досягти найвищого царського статусу і незаперечної покори довколишніх правителів, випускав на волю коня і з військом вирушав за ним, підкорюючи землі, на які ступав кінь. Похід тривав рік, після чого кінь приносився в пожертву. Престиж ашвамедги був таким високим, що вважалося: цар, який здійснить сто ашвамедг, здатен потіснити з престолу самого Індру, царя богів і ватажка небесного воїнства. Обряд ашвамедга простежується в доскіфських курганах півдня України, а на срібній вазі зі скіфського кургану Чортомлик зображено сцени ашвамедги. Так що землі України добре відомий цей царський обряд. І давні насельники Оріси — одри // удри, як мовить «Махабгарата», допомагали Юдгіштхірі здійснювати ашвамедгу (DI, 168(L-R). До речі, у тих самих причорноморських курганах археологи знаходять індійські гральні кості, складені ніби з двох пірамідок — їх тут виявлено навіть більше, аніж у самій Індії. Гральні кості згадуються у наших веснянках, а саме в кості Юдгіштхіра програв своє царство, яке потім довелося повертати силою.

«Махабгарата» розповідає також, що саме через Рукміні між Крішною і його двоюрідним братом на ім'я Шішупал спалахнула смертельна ворожнеча, яка скінчилася для Шішупала трагічно — Крішна зніс йому голову своїм бойовим диском-чакрою. А в Орісі колись існувало місто Шішупалгарх, «Фортеця Шішупала», руїни якого збереглися досьогодні і є об'єктом ретельного вивчення археологами та істориками. Особливість цього міста та, що формою воно являє квадрат, тоді як міста північно-західної Індії — прямокутної форми. Що несамохіть викликає на думку «скіфський квадрат», яким Геродот означував територію причорноморських скіфів.

Цікаве те, що фонетично близьке до імені Шішупал ім'я Сосіпол знали етруски. Йому, укупі з богинею Ейліфією, присвячувалися навіть храми (Этруски, 193). Сосіпол, як свідчать джерела, був божеством-дитиною, а ім'я Шішупал <145> із санскриту означає «дитина-захисник». Дослідники ім'я Сосіпол тлумачать як «Захисник міста», трактуючи — пол від грецького поліс «місто», а Сосі — як «Захисник». Проте насправді все навпаки: Сосі — означає «дитина», воно споріднене із санскритським шішу «дитина», «немовля» (СРС, 647), а — пол, тотожне санскритському — пал — «захисник», «охоронець» (СРС, 392) і сходить до основи па- «захищати», «охороняти», «берегти» (СРС, 386). Саме ця основа міститься в таких зараз актуальних термінах, як пан, пані, панна, а також у російському папа, батя, українському батько тощо. Санскритське пал має синонім палак, яке ще має значення «воїн» і «цар». Палак у формі полк досі збереглося в слов'янських іменах (колись лише князівських) — Ярополк і Святополк. Діва-Артеміда мала епітет Тавропола; ім'я Аполлон, споріднене з ім'ям Крішни Гопалан, інакше Гопала, теж містить компонент — пол, як і ім'я слов'янського божества Купала; ці три божества з різних міфологій виявляють функціональну тотожність і етимологічну тотожність своїх імен.

Термін пал відбився також у назві скіфського племені пали, а палак — у назві пізньоскіфської столиці Палакій біля теперішнього Сімферополя, яку пов'язують зі скіфським царем Палаком. Саме про Палака повідомляє Страбон, що 110 р. до н. е. йому завдав поразки цар Мітрідат VI Євпатор, імені якого завдячує теперішня Євпаторія. Саме ім'я Мітрідат має індійський відповідник — Мітрадатта, тобто «Даний Мітрою», а Мітра — давнє індоіранське божество Сонця і Мирного Договору; ім'я його на слов'янському грунті прибрало форми — мир (в іменах Яромир, Славомир, Володимир, Драгомир, Будимир, Чудомир, Мирослав тощо).

Таким чином, ім'я Сосіпол виявляється тотожним імені Шішупал; обидва імені, попри приналежність до різних етнічних сфер, мають спільне походження і однакове значення — «Дитина-захисник». На індійському грунті таке значення імені підходить якраз для Крішни, бо саме він ще в юному віці здійснив безліч подвигів, воюючи з усілякими демонами, що завдавали людям різних капостей. Очевидно, етруський Сосіпол більше зберіг свої давні функції, аніж Шішупал, який, певно, теж мав свого часу такі ж самі функції. З цього випливає висновок, що і етруски, і давні індійці, і давні українці поклонялися дитині-божеству; в українців це — Йван Купала, де Йван — споріднене з санскритським юван «юний», «молодий» (пор. епітет «Юний Бог» щодо Аполлона).

Що подібне божество було популярне колись на території України, засвідчують боспорські написи, які подають чимало імен із компонентом Сосі-: Сосій, Coсіон, Сосібій, Сосіпатр, Сосіген <146> (КБН, 900-покажчик імен). Останнє ім'я, утворене за зразком Афіноген — «Народжений Афіною», Діоген — «Народжений Зевсом», ще більше підтверджує, що Сосі— назва божества.

У зв'язку з Шішупалом цікаве ще одне. «Махабгарата» каже, що спільником його був цар Вакра, царство якого було по сусідству з царством Шішупала. Вакра славився тим, що вмів чаклувати, тобто був кудесником, волхвом, жерцем.

Ім'я Вакра із санскриту означає «кривий»(СРС, 560), що відразу навіює згадку, що в деяких балтійських племен, скажімо, у давніх прусів, жрець називався кріве, а неодмінним атрибутом його був викривлений дубовий посох; крім того, Кріве — міфологізований пращур племені кривичів (МНМ, ІІ 15).

Якщо поглянути на гідронімію України, то вражає величезна кількість назв на Крив — або зі словом Кривий: Крива Вода, Крива Почайна, Кривий Ташлик, Кривий Торець, Крива Вершадь, Кривий Потік тощо (СГУ, 283–288). Це пов'язано із сакральністю кривого, вигнутого. Криве, як і ліве, характеризує саме земні явища або земні персонажі на противагу небесним, які пов'язуються з прямим і правим («правда на небі, кривда на землі»). Сюди ж лягають українські прізвища на Крив-, де поєднання значення «кривий» і певної частини тіла належить до поширеного типу описів в індійських, балтійських та слов'янських мовах. Укр. Кривонос відповідає санскр. Вакранас, Кривоп'ят — Вакрапад, Кривозуб — Вакрадант тощо. З чого видно, що укр. Крив- відповідає санскр. Вакр-.

Цікаве й те, що ріка Вакра (Вкра, Вікра, Укра) є в басейні Західного Бугу і в басейні Вісли. Територія зі східного боку ріки Одри в Польщі, де тече ріка Вакра // Укра населяло плем'я укрів, укранів; тобто якраз там, де дехто вбачає прабатьківщину індоєвропейців (ГУ, 96).

У Біхарі й сьогодні сильна община ядавів, а саме з ядавів походять Крішна та його старший брат Бальвір (або Бальрам), слідів поклоніння яким багато на терені України. Ядави виявляють спорідненість із літописними ятвягами, бо як індійські ядави мають іще дві назви — сатвати й данави, так і ятвяги, що їх відносять до балтійських племен, теж мають дві інші назви — судовити й дайнови. Зрозуміло, що така потрійна відповідність не випадкова, вона є ще одним свідченням на користь того, що індоарійські племена пішли з України не всі.

Показова в цьому плані назва данави на означення ядавів та дайнова на означення ятвягів. Життя данавам, як розповідають індійські міфи, дала Дану, дружина божественного мудреця на ім'я Каш'япа (Касапа, Кассапа) — вона пов'язана з водною стихією. Дану була матір'ю Врітри, з яким бився Індра — ця битва і складає основ<147>ний міф «Рігведи», сюжет його складає основу «Махабгарати» й «Рамаяни». Врітра виступає в українських веснянках як злий цар Ворот або Воротар, в українська Дана, теж пов'язана з водною стихією, тотожна індійській Дану; імена обох богинь і досі зберігають назви річок Північного Причорномор'я — Дон, Донець, Дунай, Дністер і Дніпро.

У південній частині сучасного штату Біхар за часів Будди й Махавіри — засновників буддизму та джайнізму, тобто з VI ст. до н. е., існувала могутня держава Маґадга. Вона була центральною державою імперії Маур'їв (IV-ІІ ст. до н.е.), Гуптів (IV–VI) та Палів (VІІІ—ХІІ). На південний схід від Магадги була Відеха, та сама, якою правив цар Джанака, батько Сіти, героїні «Рамаяни» — її зі священного лісу Дандаки викрав злий Раван, «Ревун» і заточив у в'язницю на своєму острові-столиці, що звалася Ланка; цю Ланку, до речі, дослідники шукають не тільки в Індії й на теперішній Шрі Ланці, але і в Україні, пов'язуючи Ланку з відомим Лукомор'ям біля Чорного моря. Маґадга й Відеха по обидва боки священної Ганги були свого часу найвпливовішими державами Північної Індії.

Сучасну Орісу населяє народ орія або о д і я; так само називається і їхня мова, що відноситься до східної гілки індоарійських мов, — вона близька до бенгальської. Давні джерела називають цей народ одра, удра, одриси, удриси, від чого і їхня країна теж виступає під цими назвами, тобто Одра, Удра, Одріса, Удріса; останні дві назви прибрали остаточного вигляду Оріса, Одіса, хоча мовою хінді пишеться Уріса, Удіса.

Давніх насельників Оріси індійська традиція зараховує до так званих млечхів, тобто «варварів»; «варварство» їх полягало в тому, що вони не дотримувалися брахманських обрядів та звичаїв, а головне — споживали коров'яче мясо. «Махабгарата» до млечхів відносить парфян, скіфів, яванів (греків), дравидів, а також сіндів і сувірів, які теж колись проживали в Укрїні.Як бачимо, до млечхів відносяться і скіфи, котрі свого часу відігравали величезну роль в історії Північного Причорномор'я. Тому цілком зрозуміло, що територія на північ від Чорного моря теж відносилася до населеної млечхами.

Досить відома ще одна назва одрів // удрів — уткала, через що давня Оріса/Одіса іноді називається Уткаладеша, Уткаладеса; — деша/-деса тут означає «країна» (мовою хінді деш-/дес>. Цей компонент наявний у назві країни Бангладеш. Столичний університет в Орісі називається Уткальським. У зв'язку з уткала привертає увагу дещо загадкове українське прізвище Откаленко, яке може бути причетним до цього етноніма.

Вже згадувалося, що з Орісою сусідує штат Біхар, назва якого перегукується з назвами Біхар в <148> Угорщині та Біхарія в Румунії, де, як і в Україні та Польщі, засвідчено ще назви Крішна, побутують прізвища Мітру, Деметр та Касап/Кассап, яке перегукується з іменем легендарного мудреця — Каш'япа(хінді — Каш'яп).

Ріка Одра є в басейні Балтійського моря, є на Чернігівщині; Одринська Річка тече на Волині, Одринка — в басейні Сіверського Дінця. Існує збірний етнонім ободричі, що його умовно тлумачать як «жителі обох річок Одра». На схід від ріки Одри в Польщі жили укри // украни. У дельті Дунаю жили одриси, давнє слов'янське плем'я.

Мовлячи про Одесу та Одісу-Орісу, не можна не звернути уваги, що ці назви напрочуд близькі фонетично до імені Одісей, що його мав персонаж грецької міфології та епічних поем Гомера. Поза сумнівом, під час своїх численних мандрів та пригод Одісей побував і в Північному Причорномор'ї, знав скіфів, а скіфи — його. У тому ж скіфському кургані Чортомлик, де знайдено срібну вазу зі сценами авшвамедги, знайдено і горит зі сценою про Ахілла серед дочок Лікомеда, царя долопів (дулібів?) на острові Скірос. Саме там заховався юний Ахілл, не бажаючи брати участі в Троянській війні, й саме там знайшов його Одісей.

Дотичність Одісея до Криму певною мірою засвідчує і Гомер у своїх безсмертних поемах. Коли флот мікенського царя Агамемнона, котрий очолював греків у поході на Трою, не міг вирушити до неї, бо не було попутного вітру, жерці прорекли цареві: боги змилуються і пошлють попутний вітер, якщо принести в пожертву юну Іфігенію, доньку царя. І доставити царівну в Авліду, де нібито мали відбутися її заручини з Ахіллом, насправді ж — криваве жертвоприношення, мав сам Одісей. Проте останньої миті дівчину з жертовника підхоплює Артеміда й переносить у далеку Таврику, де та стає жрицею у таврському храмі Діви-Артеміди. Згодом зі своїм братом Орестом, якого вона, не впізнавши, мало не принесла в пожертву богині, Іфігенія переносить статую Артеміди до Греції (МНМ, І 592–593). З чого дослідники роблять цілком слушний висновок, що культ Діви-Артеміди був занесений до Греції саме з Північного Причорномор'я, як, до речі, й Аполлона, котрий для олімпійських богів завжди вважався приблудою. Бо й справді, навіщо було б Іфігенії та її братові переносити Артеміду до Греції, якби доти богині там поклонялися і були її храми.

Друга назва Трої — Іліон, від імені легендарного засновника міста, Іла. В індійській міфології є персонаж із таким іменем, навіть кілька. Це, зокрема, Іла — дружина уславленого мудреця Вішраваса й мати Кубери — бога багатства і охоронця півночі, приятеля Шіви. За «Рамаяною», саме Кубера звів Ланку, з якої його прогнав брат Раван, ворог царевича Рами. Саме ім'я Вішравас тотожне слов'янському <149> імені Віслав/Веслав, яке побутує і досі; в жіночій формі його має, наприклад, відома польська поетеса, лауреатка Нобелівської премії Віслава Шимборська. Ще одна Іла в індійській міфології — дочка першопредка людей Ману та його дружини Шраддги. У них довго не було сина, і вони благали богів послати їм його. Проте народилася дочка, Іла. Мудрець Васіштха силою своїх чарів перетворив її на хлопця, але Шіва знову перетворив його на дівчину. Тож Іла на певний час стає то хлопцем, то дівчиною. Цікаво, що і сам Шіва іноді зображається у подобі напівчоловіка-напівжінки: одна половина його — чоловіча, друга — жіноча. У цій іпостасі він називається Джаганпітрі-Джаганматрі, тобто Батько світу — Мати світу.

Що ж до мудреця Васіштхи, то джерела мовлять, що його нащадки носили пасмо волосся на виголеній голові, тобто «оселедець». Васіштха постійно суперничав з іншим уславленим мудрецем — Вішвамітрою. Показово, що в боспорських написах, знайдених у Керчі, двічі зафіксовано ім'я Вішвамітра, щоправда, в іранській передачі — Аспамітхар (КБН, № 211 і № 242). Обидва написи датуються IV— ПІ ст. до н. е. Слов'янський відповідник імені Вішвамітра — Всемир, Весьмир.

Ім'я Одісей має і форму Олісей, від якої утворене ім'я Уліс — латинська форма імені Одісей. Це засвідчує, що з іменем Уліс сталася та сама трансформація, що і з назвою Одіса—Оріса. Тобто ім'я Уліс мусило пройти стадію Одісей—Орісей, перш ніж прибрати остаточного вигляду.

Одісей та Уліс — різні видозміни одного й того самого імені, між якими існувала ще проміжна форма Оpiсей. А санскритське р часто-густо на грецькому та слов'янському грунті має л: санскр. шравас — гр. клеос — укр. слава, санскр. пур «місто» — гр. поліс — укр. піль (у назвах міст). Давні граматисти відзначають кілька особливостей мови, що нею розмовляли мешканці давньої Магадги, по сусідству з давньою Орісою. Від санскриту її відрізняє те, що на початку чи всередині слова вона вживала л замість р. Так, санскритське раджа — «цар» у магадгі звучить як ладжа, нара — «чоловік», як нале (DI, 29(L-R). Ці факти засвідчують спільні мовні переживання у грецькій, латинській, слов'янських та індійських мовах у якомусь віддаленому минулому. Слід також відзначити, що магадгі відноситься до так званих пракритів, мов простонародних, на відміну від санскриту, мови літературної. А саме в Північному Причорномор'ї відомий дослідник індоаріки О.Трубачов відзначає рясні сліди пракритизмів.

Характерно, що індійська Іла має різновид Іда, що засвідчує те саме мовне явище. Іншим синонімом індійської Іли є ім'я Ілавіла, яке й собі має форму Ідавіда. <150>

Про невипадковість усіх цих фактів свідчить і те, що між індійським та грецьким епосом простежуються деякі спільні особливості, відсутні в інших епосах. Тільки індійці та греки розвивали еротичну космологію (Кама та Ерос), причому ці божества нерозривно пов'язані з Шівою та Діонісом, а Шіву античні автори ототожнюють з Діонісом. Лише греки та індійці культивували тотожні епічні цикли з темами облоги міста, сховку викрадачів чужої дружини (Троя — Ланка), вимушеність багаторічних блукань (аргонавти, Одісей — пандави, Рама), повернення несправедливо одібраних групових династичних прав (пандави — нащадки Геракла). І Крішна, якого античні автори ототожнюють із Гераклом, і Одісей пов'язуються з мотивом посередництва між воюючими сторонами. Як перед початком війни в «Махабгараті» Крішна намагається примирити пандавів і кауравів, так і Одісей, разом із Менелаєм вирушає до Трої, аби залагодити суперечку миром і запобігти війні.

В «Іліаді» ахейці майже виключно русяві — Ахілл, Менелай, як і ахеянки, навіть Гера, дружина Зевса. Герої ж «Махабгарати» майже всі наділені очима кольору «синього лотоса», а очі Крішни порівнюються ще з квітками льону. Щодо цього відомий перекладач «Махабгарати» Борис Смирнов, сам вихідець із Чернігівщини, пише в одному з коментарів: «…очі Крішни порівнюються з квітками льону. Сьогодні в індійців переважає темна забарва райдужки, як і серед українців, проте й блакитні очі зустрічаються не так уже й рідко, наприклад, у Рабіндраната Тагора. Підкреслення кольору очей у національного героя, яким є Крішна, годі обминути увагою, воно не випадкове, а виражає певний ідеал національного типу. З історичної точки зору ця риса важлива для визначення національного походження культу Крішни, a отже, для питання про зв'язок прибульців до Індії, носіїв ведійської релігії, з блакитноокими народами. Про очі Шіви згадується рідше, але зображається він чорнооким, що є зайвим доказом його неарійського походження» (Смирнов, 566). Цікаве у зв'язку з цим і зауваження Патанджалі, знаменитого мовознавця II ст. до н. е., що істинному жерцеві-брахману личить мати каштанове волосся і сірі очі.

До цього слід додати, що в Індії льон не росте, а сині лотоси, як відзначають ботаніки, колись росли й на Дніпрі. Рабіндранат Тагор — бенгалець і з брахманської родини, а Оріса, Біхар до 1912 року входили до величезної британської провінції Бенгалія.

Таким чином, наведені факти спонукають до цікавих висновків: один із них той, що деякі події «Махабгарати» могли відбувалися на терені сучасної України, а участь у цих подіях могли брати предки сучасних українців. <151>

Ці дані засвідчують також топонімні, гідронімні й етнонімні паралелі України не лише з Північно-Західною Індією, що сьогодні поза сумнівом, а й із Східною Індією, тобто сучасними штатами Біхар, Оріса й Західна Бенгалія. Територію між Дніпром і Південним Бугом, прилеглу до Чорного моря, античні автори називають Сіндською Скіфією або Сіндикою. Одеса розташовується саме в цьому ареалі. Тому не дивина, якщо виявляється спорідненість назв Одеса й Одіса/Оріса, яку населяли одри-удри-одриси-удриси і які виявляють виняткову подібність з назвами слов'янських племен у цьому регіоні. Можливо навіть, що тут ми маємо й етногенетичну тотожність.

З іншого боку, поширений в індійців компонент — деша // — деса на означення місцевості чи певної території, може бути й у назві Одеса. Тоді, найімовірніше, сучасне Одеса — первісне Годеша // Годеса— «Край/Країна Бика». Що така трасформація можлива, засвідчує індійське ім'я Гопалан на означення Крішни й грецьке Аполлон, яке, на нас, лише грецька видозміна індійського імені. Таке тлумачення назви Одеса підтримує численна «бичача» топонімія в цьому регіоні. Сусідній Крим, давня Таврида, Таврика — це «Країна Бика». Скіфська святиня Ексампей, досл. «Водопій/Брід Бика», містить значення «бик» (санскр. укшан, іран. ухшан). Таке саме значення і назви Боспор. Русь теж «Країна Бика» (санскр. вріш «бик»), причому найдавніші писемні фіксації назви Русь сходять саме до Криму. Назва Україна й собі — «Країна Бика». І, до всього, територія сучасної України на давніх астрологічних картах розміщується під знаком Тельця, тобто Бика. Ця традиція, пов'язана зі Священним Биком, сходить до надзвичайно давніх, іще трипільських часів. <152>

Панікар і Панікарча: відлуння ріґведійського міфу

Уперше я почув українське прізвище Панікар років зо п’ять-сім тому за цілком буденних обставин, коли обідньої пори на кухні увімкнув радіо, а одна слухачка саме просила виконати пісню на її замовлення. Ні назви пісні, ні імені слухачки я не запам’ятав, запам’ятав тільки, що вона з Хоролу, і що прізвище її — Панікар. Воно вразило мене своїм індійським звучанням і відразу нагадало студентські роки у Ташкентському університеті, де я, студент індійського відділення, серед інших предметів вивчав і історію Індії, а одним із навчальних посібників були «Нариси з історії Індії», видані 1961 р. російською мовою. Автором нарисів був індійський історик К.М.Панікар, який у своєму доробку мав і інші книжки, зокрема, «Географічний фактор в історії Індії» (1959) та «Історія Керали» (1960). Знав я ще одного історика з таким прізвищем — Г.Т.К.Панікара, що написав працю «Малабар та його народ» (1961). Таке ж прізвище мав відомий в Індії поет XV ст. Рама Панікар, котрий писав мовою малаялам, державною в нинішньому штаті Керала. Є ще й сучасний індійський художник — К.С.Панікар.

Слід зазначити, що майже всі носії прізвища Панікар — вихідці з Південної Індії, де поширені не індоєвропейські, а дравідійські мови, які складають осібну мовну сім’ю. А якщо точніше — з найпівденнішого індійського штату Керала, того самого, де знаходиться і найпівденніша точка Індії — мис Каньякумарі (Коморин), а на ньому — славнозвісне святилище Деві, дружини бога Шіви. І сьогодні Деві шанується в Індії як цнотлива, непорочна дівчина — канья, що й відбилося у назві Каньякумарі.

Неймовірно, але цей факт має українську паралель. Найпівденнішою точкою України можна вважати теперішній Севастополь, колись Херсонес Таврійський, Корсунь літописних джерел, покровителькою і захисницею якого була Діва, функціонально і походженням імені тотожна індійській Деві; її ім’я означає «богиня» й спорідне<153>не з українськими діва, дівчина, дівка тощо. Про Діву пише ще Геродот (V ст. до н.е.), а поклоніння їй рясно відбилося в гідронімії і топонімії України як назви річок Дівка, Дівиця, Дівуха, Дівичка, Дівоча, Дівошин та інших, а також як назви пагорбів та узвиш, де зводилися її святилища — Дівоча гора в Трипіллі й Сахнівці, Дівич-гора в Каневі та Києві тощо. Особливо багато «дівиних» назв у Криму — Парфеніт, Парфеній, Німфей, Діа, Киз-Аул, Киз-Куле, Киз-Таш, Киз-Кермен. Саме в Крим, колишню Таврику, як мовить грецький міф, перенесла Артеміда юну Іфігенію, доньку мікенського царя Агамемнона, де та стала жрицею у таврійському храмі Діви-Артеміди. А за сто стадій від Херсонеса (близько 18 км) і теж на мисі, що звався Парфенон, містилося святилище Діви; назва Парфенон означає Дівин, від грецького парфенос/партенос — «діва», «дівчина», й семантично тотожна індійській назві Каньякумарі. Хоча Парфенон — лише грецька передача, точніше, грецький переклад первісної назви, яка мовою корінного населення — таврів — звучала вочевидь по-іншому.

Ще раніше мені доводилося чувати прізвище Панікарський, досить відоме в Києві 70-х років, та моєї уваги тоді воно особливо не привернуло. І тільки після почутого по радіо прізвища Панікар я згадав його й почав шукати й призбирувати інші факти, пов’язані з ним. Тут на мене чекало кілька приємних несподіванок. З’ясувалося, що прізвище Панікар побутує не лише в Хоролі, а й у Сумах, де живе й працює український учений, доктор ветеринарних наук Ігор Панікар. Що в Кагарлицькому районі на Київщині, біля Ржищева, є населений пункт Панікарча. А нещодавно, гортаючи «Реєстр Війська Запорозького 1649 року», перевиданого 1995 року в Києві, я виявив іще два цікаві факти — у Канівському полку служив козак Панікар Шемитенко (118; сотня Андрієва), а в Ніжинському — Степан Понікар (465; сотня Ніжинська). З чого випливала та суттєва деталь, що запорозькі козаки знали не тільки прізвище, але й ім’я Панікар, чого, до речі, на індійському ґрунті не спостерігається.

Як бачимо, для запорозьких козаків це не тільки рідкісне ім’я, а й рідкісне прізвище: на 16 полків «Реєстру» їх засвідчено лише два — одне ім’я і одне прізвище, прізвище — в Ніжинському, а ім’я — в Канівському полку. Цікаве оточення, в якому перебуває ім’я Панікар. Його супроводжує досить незвичне й малопрозоре для українця прізвище Шемитенко. Перед ними трохи попереду в реєстровому списку стоїть Грицько Шемитенко, а після нього — Дмитро Шемет. Попри деяку фонетичну відмінність (Шемитенко й Шеметенко), вони, певно, одного походження, а основою для них послужи<154>ли форми Шемит/Шемет. Причому форма Шеметенко видається правильнішою, бо апробується прізвищем Шемет. Можливо, Панікар Шемитенко й Грицько Шеметенко — брати, а Дмитро Шемет — їхній батько. Не виключено також, що це якісь інші родичі — в усякому разі, перебування всіх трьох носіїв прізвищ на Шемит- / Шемет- не тільки в одному полку, але і в одній сотні навряд чи випадкове.

Наявність на Київщині населеного пункту Панікарча й відсутність подібних назв в інших місцях дозволяє зробити обережне припущення: саме тут своєрідний осередок, від якого розходяться до Канівщини, Чернігівщини, Полтавщини й Сумщини давніші й сучасні прізвища Панікар. Хоча цікаво простежити, звідки саме походять давні й сучасні носії цього прізвища — не виключено, що дехто якраз і походить звідси. Принаймні прізвище Панікарський цілком може означати вихідця з Панікарчі. Тоді як ім’я та прізвище Панікар навряд чи може походити від назви Панікарча. Скоріш за все, саме від імені або прізвища Панікар утворена назва Панікарча.

Побутування прізвища Панікар в українців та індійців дозволяє припустити виняткову давність його, що може сходити до часів, коли в Україні жили індоарійські племена, тобто до ІІ-І тис. до н.е. Що дає повне право для дослідження його залучати індійський матеріал, мовний та історичний, оскільки переконливо витлумачити його з української та слов’янських мов поки що не вдається. Істотне, на нашу думку, й те, що біля Панікарчі виявлено залишки поселення трипільської культури, а в ній дослідники знаходять чимало спільного з культурою стародавніх індійців, особливо з хараппською культурою, інакше — цивілізацією долини Інду. В усякому разі, коли в квітні 1997 року співробітники Археологічної служби Індії, тієї самої, першим директором якої був Джон Маршалл — відкривач Індської цивілізації, переглянули деякі опубліковані в періодиці матеріали з трипільської культури, то відразу й без будь-який коментарів з українського боку заявили, що це пам’ятки хараппського типу. Що й собі якоюсь мірою підтверджує необхідність залучення індійського матеріалу для з’ясування походження і значення прізвища Панікар, причому матеріалу найдавнішого, ще часів «Ріґведи».

Що ж може означати прізвище Панікар у індійців? У них це двокомпонентне прізвище, складається з пані+кар, де — кар суфікс діяча, семантично тотожний українським суфіксам —ій, — ач/-яч, — тель, — роб тощо. Утворений цей санскритський суфікс від дієслівної основи кар-/крі- «робити», «чинити», «творити» (СРС, 150). Прізвища з цим суфіксом неабияк поширені в індійців. Скажімо, прізвище Дінкар дослівно означає «Робитель дня», «Днетворець», а переносно — Сонце. <155> Так само прізвище Нішакар дослівно означає «Робитель ночі», «Ночетворець», а переносно — Місяць.

Прізвища з цим суфіксом поширені в усій Індії, та особливо — в північно-західному її регіоні: Амбедкар, Вареркар, Дандекар, Прабгакар, Тендулькар тощо. А Північно-Західна Індія виявляє давні топонімічні й гідронімні паралелі з Північним Причорномор’ям, отже, і з Україною. Та й топонімія і гідронімія довкола Панікарчі має часто-густо виразне індоарійське забарвлення: Шандра — річка й село в Миронівському районі Київської області (інд. Чандра — «місяць»), Тараща (інд. Тара, Тарака — «Зірка»), Родень (інд. Рудрапур — «місто Рудри», а ведійський Рудра тотожний слов’янському Родові), Вишгород (інд. Вішапур — «місто Роду/племені», «Родове/Племінне місто»), Вишнопіль (інд. Вішнупур — «місто Вішну»), Трипілля (інд. Тріпура — «Тримісто», міфічне місто асурів у «Ріґведі» й штат у сучасній Індії), Халеп’я (інд. Хараппа, Халіюппа — село, що, як і Трипілля, дало свою назву не менш знаменитій, аніж трипільська, хараппській культурі) тощо. В усіх цих назвах — відлуння ще ведійських часів. Тож цілком природно буде вдатися до «Ріґведи»: чи немає в ній якихось реалій або фактів, які б могли пролити світло на компонент пані в індійському та українському прізвищі Панікар.

У цій пам’ятці привертає увагу міф, пов’язуваний з Індрою. Одним із великих подвигів Індри було повернення божественних корів, що їх викрало в богів демонічне плем’я пані, інакше — панії. Індра послав на пошуки їх пса Сараму, котрий виявив корів у далеких краях за річкою Раса, на берегах якої і жили панії. Коли ті відмовилися добром повернути Індрин скарб, сам Індра на колісниці, запряженій гнідими кіньми, вирушив у похід зі своїм військом. Громовою стрілою-ваджрою він розколов скелю і визволив корів із полону. Відразу розсіялася недобра пітьма, бо знову на небі зійшла Ушас — Вранішня зоря і сонце знову явилося людям. Пригнічений демон Вала, що охороняв корів, здійняв у гірських надрах страхітливе ревисько, але був насмерть уражений доблесним Індрою, котрий, захопивши незліченні скарби паніїв, з перемогою і славою повернувся до своєї небесної обителі (МДИ, 21–22).

Цей міф — не що інше, як дублювання іншого міфу, про здолання Індрою злого демона Врітри. Тваштар (згадується у «Влесовій книзі»), творець усіх істот і форм, створює з вогню і божественного напою соми страхітливе чудовисько — велетенського змія Врітру. Безногий і безрукий, він розлігся на горах, згорнувшись у 99 кілець, перегородив течії сімох потоків і поглинув їхні води. Що не день він більшав в усі боки на довжину польоту стріли й невдовзі загрожував поглинути увесь світ з богами, <156> людьми й живими істотами.

Боги мусили звернутися за допомогою до Індри. Та вирішальної миті, коли Врітра люто засичав і дихнув спопеляючим полум’ям із моторошної пащі, військо Індри кинулося врозтіч, лише хоробрі Марути (у «Велесовій книзі» — мариці), сини Рудри, зосталися при ньому, та ще й відданий Вішну. Індра завдав Врітрі смертельного удару ваджрою. Води заполонені в череві змія, нестримно ринули до моря, все довкола забуяло. З черепа Врітри Індра змайстрував собі чашу, а тіло його розітнув навпіл: одна частина його, створена з соми піднеслася на небеса й стала Місяцем, через що Місяць має і другу назву — Сома. А друга, демонська, нечиста, стала невід’ємною часткою всіх живих істот — їхнім животом, шлунком. Тому й кажуть відтоді про кожного, хто полюбляє добряче попоїсти, що він підносить пожертву Врітрі, своєму шлункові. А з крові демона народилися півні, через що й донині не споживають півнячого м’яса брахмани й святі відлюдники (МДИ, 36–39).

Міф цей має виразне космогонічне, світотворче значення. Індра долає Врітру й цим розділяє доти єдиний світ на дві сфери — небо й землю, богів та асурів, наймогутнішими представниками яких і є Індра та Врітра. Саме на їхньому двобої базуються ритуали, пов’язані з Новим роком, бо перемога Індри означає і перемогу світла над темрявою, добра над злом. Битва між богами-девами та їхніми старшими братами-асурами відновлюється на початку кожного Нового року. Ця битва вважається запорукою суспільної і світової гармонії. Деви й асури — дві половинки Всесвіту, своєрідна єдність протилежностей. Усесвіт повний, довершений, коли ці дві половинки вкупі. Асури пов’язуються з первісними водами і хаосом, з яких через космогонічний акт, яким є подолання Врітри, твориться впорядкований, налагоджений світ.

Асури протиставляються девам, молодшим братам, як темне — світлому, ніч — дневі, Місяць — Сонцеві, жінка — чоловікові, ліве — правому, криве — прямому, вода — вогневі тощо. Саме ця ідея закладена у нашому синьо-жовтому прапорі. Асури розміщуються по ліву руку від Праджапаті — творця всього сущого, а деви — по праву. Місяць має асурську приналежність і пов’язується з поняттям «лівий», водою, росою, тоді як Сонце — девівську, божественну і пов’язується з поняттям «правий». Ця така звичайна для «Ріґведи» особливість збереглася в українському фольклорі, зокрема, в колядках: «То праве личко — світле сонечко, а ліве личко — ясний місяцю». Як зберігся в українському фольклорі й сам основний міф «Ріґведи» — битва Індри з Врітрою — у веснянках і колядках та деяких народних танцях весняного циклу. Де Індра виступає як Громовик-воїн, Громо<157>вик-пастух чи Громовик-хлібороб, що вирушає визволяти з полону красну дівчину (Сонце, Весну), а Врітра, який тримає в полоні її — як злий цар Ворот або Воротар. Про це переконливо писав Іван Нечуй-Левицький ще в минулому столітті, в праці «Світогляд українського народу» (1876). Характерно, що матір’ю Врітри є асурка Дану, тотожна нашій фольклорній Дані; обидві ці богині пов’язані із водною стихією, а їхні імена і досі зберігають річки північного Причорномор’я — Дон, Донець, Дунай, Дністер і Дніпро. У «Ріґведі», зазначає індолог Наталя Гусєва, слово дану позначає ріку взагалі, проте в пізніших санскритських джерелах, які розвинулися вже на території Індії, воно в такому значенні більше не зустрічається. З чого дослідниця робить цілком слушний висновок, що вже у ведійський племен це слово мало реліктовий характер. А з цього інший логічний висновок: слово дану найбільше поширення мало на прабатьківщині індоаріїв, тобто і на території України. Що красномовно засвідчують річкові назви Північного Причорномор’я, які зберегли в собі слово дану — «ріка», «потік».

Основний міф «Ріґведи» безліч разів і в різних варіаціях повторюється і в самій «Ріґведі», і в пізніших пам’ятках, насамперед епічних поемах «Махабгараті» й «Рамаяні». Так що існувала певна «прамодель»: бог розбиває чи долає перепону, яка заважає нормальному функціонуванню елеменітв усесвіту, й здобуває необхідні блага. Ця прамодель реалізувалася чи то через битву Індри з Врітрою, чи то Рами з Раваном («Рамаяна»), чи то пандавів з кауравами («Махабгарата»), чи того ж таки Індри з демонічним племенем паніїв, де Врітру замінює демон Вала, котрий у скелі або печері тримає викрадений божественних корів — уособлення багатства і достатку. Імена Вала та Врітра, як вважають дослідники, утворені від однієї дієслівної основи — вар/врі — «перегороджувати», «закривати» (СРС, 565, 616). Ця ідея збереглася в українському слові ворота, і недарма, очевидно, український фольклор називає Врітру Ворот або Воротар, досл. Перегороджувач, Загороджувач.

Панії у «Ріґведі» згадуються зо два десятки разів і зображаються як дуже багаті, але вкрай скупі на пожертву богам і брахманам істоти. Слід сказати, що подібна характеристика порівняно донедавна стосувалася ще одного етнічного масиву — так званих болоховців. На стикові історичних Галицької, Волинської та Київської земель колись існувало Болоховське князівство, до якого входила й Дулібська земля. Болоховська земля містить чимало «індійських» паралелей — особливо це стосується болоховських міст, що мають своїх двійників у Індії. Тож про болоховців подейкували, нібито вони вкрай скупі, хоч і дуже багаті, і ця їхня риса озхначалася словом дуліб. Так що маємо, по суті, однакові <158> характеристики ріґведійських паніїв та літописних дулібів-болоховців, хоча хронологічно обидва етноніми відділяє принаймні два тисячоліття.

Якщо вірити описам, то панії позбавлені віри й культу, тому ворожі аріям і їх не особливо шанують творці ведійських гімнів. Можливе пояснення тут може бути таке, що панії на якомусь етапі відірвалися від брахманської традиції і продовжували сповідувати первісну, асурську релігію, характерну для матріархату, сліди якого й досі виразні в українських звичаях та обрядах, особливо весільних. Тому для жерців-брахманів, які творили гімни «Ріґведи», вони стали «варварами», до яких брахманська традиція, між іншим, відносить і греків, і скіфів, і парфян, і навіть сіндів та сувірів, оскільки вони, первісно арійці-кшатрії, одійшли від їхніх приписів і вірувань. А скіфи, сінди-сувіри незаперечно засвідчені в давні часи на території України.

У зображенні паніїв міфологічні риси перемішуються з рисами якогось конкретного народу. Н.Гусєва вважає, що панії — цілком реальний народ, який із часом був міфологізований. А корови у міфі про паніїв — уособлення дощових хмар, вони ототожнюються з водами, і хто володіє цими хмарами-коровами-водами, у того багатство і добробут. Вони — найбільший скарб, і недарма задля нього Індра вирушає в далекі краї до річки Раса. А в зв’язку з водами слід зазначити, що санскрит знає слово пані — «вода», «ріка» (СРС, 389). Воно, судячи з усього, збереглося у назвах на означення Південного Бугу, а також Кубані, бо обидві ці ріки в давні часи називалися Гіпаніс. Де Гі- виявляє спорідненість із санскристьким го, гу — «бик», «самець» (пор. ще етруське та албанське ке — «бики»), а пані — «вода». Тобто Гіпаніс цілком може означати «Бик-вода», «Бик-ріка», зважаючи на рясну «бичачу» топонімію, гідронімію та етнонімію в цьому ареалі. Обидва компоненти добре збереглися у назві Кубань.

Що ж до Південного Бугу, то з ним пов’язаний ще один цікавий факт. На річці Синюха, притоці Південного Бугу, стояла загальноскіфська святиня Ексампай, яку згадує Геродот. Мовний аналіз дозволив з’ясувати, що й ця назва надається витлумаченню з санскриту, і що вона має таке саме значення, як і назва Гіпаніс, тобто Бик-вода» (санскр. укшан «бик» + пай «вода»; пор. санскр. пайо-да «давач води», пайо-раші «море» (досл. «вмістилище води»), пайо-ваха «хмара» (досл. «везуча, несуча воду») (СРС, 367).

Але є можливість витлумачити етнонім панії, виходячи з того, що в «Ріґведі» він пов’язується зі скарбами, багатством, а самі панії скупі на пожертву богам і брахманам. У цьому разі етнонім може сходити до санскритської дієслівної основи пан- «обмінювати», «продавати», «купувати», «торгувати» (СРС, 363). Іменник пані цієї основи озна<159>чає «скнара», «скупий жертвувач», «демон, що приховує багатства». Такі значення, очевидно, якраз і сходять до «Ріґведи» та її уявлень про паніїв і про їхнє суперництво з Індрою. Від основи пан- утворено термін панітар — «купець», «торговець». Ця суспільна верства належала до третього стану давньоіндійського суспільства, так званих вайш’їв, а до них іще входили землероби та ремісники. Термін вайш’я сходить до санскритського віша (хінді — віш) — «плем’я», «люди», «всі», яке на слов’янському ґрунті збереглося як весь — «село». У «Ріґведі» слово віша зустрічається саме в значення «народ», «плем’я», «поселення», а утворене від нього вайш’я стало в цій пам’ятці, як і в усій санскритській літературі, назвою третього стану, який у широкому розумінні тлумачиться як «усі», «народ узагалі», «весь народ», а також «селяни» (пор. чеське весняк — «селянин»); покровителем цього стану вважався якраз Вішну. Цей компонент наявний у назві Вишгород, яка означає не «Високе / Вишнє місто» в географічному плані, а «Родове/Племінне місто», тобто воно «високе» в соціальному плані. Чим підтверджується й те, що перші міста (у справжньому розумінні) постали саме з племінних центрів. Вишгород має в Україні свого семантичного двійника — Родень біля сучасного Канева, літописне місто в гирлі Росі, назва якої так перегукується з ріґведійською Расою у міфі про паніїв та Індру. Втім, Родень може означати і «Місто рода», на честь слов’янського божества, тотожного ведійському Рудрі, проте і термін «рід» і назва божества «Род» сходять до одного кореня.

Санскритське віша входить у важливі соціальні терміни, наприклад, вішапаті (хінді — вішпаті) — «старійшина», «ватажок роду/племені», досл. «захисник/батько всіх», «захисник/батько племені/села», бо — паті означає «захисник», «охоронець». На слов’янському ґрунті санскр. паті відповідає рос. батя та укр. батько. Термін вішапаті тотожний походженням і значенням литовському вієспатіс — «пан», «хазяїн». Певно, під іранським впливом на слов’янському ґрунті санскритське вішапаті дещо видозмінилося через чергування початкових в/г (пор. Віштасп — Гуштасп, Вараз — Гураз, Врікан — Гурган тощо) й прибрало форми гушпаті. А це не що інше як наш Господь, що дослівно означає Захисник усіх, Батько всіх. Українське господиня (санскр. вішапатні), російські господин, госпожа також належать до цього ряду й споріднені з санскритським вішапаті та іранським гушпаті. Втім, чергування в/г властиве й слов’янським мовам, зокрема, російській і українській: рос. воробей — укр. горобець, рос. діал. вострый — укр. гострий; сюди ж і російське кінцеве — го, що вимовляється як — во.

Отже, в такому разі термін панітар виявляється тотожним термі<160>ну панікар, оскільки періш компоненти в них тотожні етимологічно (мають спільне походження й однакове значення), а другі — тотожні семантично, значеннєво: і — тар і —кар суфікси діяча. Панітар і панікар — синоніми і мають значення «купець», «торговець». І саме таке, виходить, значення українських імені та прізвища Панікар та його індійського двійника. Украй важливо, що в українців побутує і прізвище Панітар: воно сьогодні засвідчене в околицях міста Кросна на землях колишньої польської Лемківщини (щиро вдячний Василеві Кобилюху зі Львова, що люб’язно звернув мою увагу на цей значущий факт). Таким чином, ім’я і прізвище Панікар постало первісно з терміну панікар — «купець», «торговець»; цей термін пов’язаний із важливим різновидом людської діяльності — купівлею-продажем, товарообміном, торгівлею. Прізвища, пов’язані з різними аспектами торгової і лихварської діяльності й сьогодні неабияк поширені в Індії. А ті, хто займався такою діяльністю, виступав у давні часи як діяльна і впливова суспільна сила. Їхній фах вимагав знання письма й лічби, кмітливості й заповзятливості, а коло діяльності було надзвичайно різноманітне — купівля і продаж, накопичення грошей і майна, лихварство, оптова торгівля, фінансування військових походів, меценатство тощо. Як на стародавніх індійців, однією з цілей життя мусила бути артха — накопичення багатства і матеріальних цінностей (інші дві цілі — дгарма і кама, тобто праведність і кохання). Особливо це стосувалося представників третього стану — вайш’їв. Проте це прагнення не мусило доходити до крайніх меж — жадібності, зажерливості, скнарості. Існували різні категорії купців, щось на зразок пізніших гільдій, але найбільш шанованими вважалися ті, хто займався караванною або морською торгівлею. Ця особливість навіть відбивалася в їхніх іменах. Героїчний бік, скажімо, морської торгівлі, як найбільш небезпечної, підкреслювали такі купецькі імена, як Самудрашура — «Морський герой», Самудрадатта — «Подарований морем», Самудрасена — «Морськосилий» тощо. Соціальний статус купців у давнину був настільки високий, що незрідка й царі брали купецьких дочок собі в дружини.

Тлумачення українського імені й прізвища Панікар як «Купець», «Торговець» тим імовірніше, що українські прізвища відбіли й інші терміни на означення чотирьох станів давньоіндійського суспільства. З чого й висновок, що предки сучасних українців теж знали поділ суспільства на жерців-брахманів, воїнів-кшатріїв, вайш’їв-землеробів, ремісників, торговців та шудрів, залежних від перших трьох станів, але серед яких індійська історія знає і великих мудреців, і полковників, і царів.

У Білоцерківському полку, як свідчить «Реєстр», служив козак із показовим в цьому плані прізвищем <161> — Харко Рохманенко (РВЗ, 170); у ньому відбита найвища верства давньоіндійського суспільства — жерці-брахмани, пам’ять про яких іще з язичницьких часів зберігається в українському фольклорі, фразеологізмах, назвах, святах і особливо прізвищах — Рахманин, Рахманюк, Рахманець, Рахманний, Рахманенко, Рахманченко тощо.

Другий стан давньоіндійського суспільства, з яких мусили походити воєначальники й царі, також рясно відбитий в українських прізвищах. Саме з санскритським кшатр — «сила», «влада» споріднене наше цар, наявне в численних давніх та сучасних українських прізвищах — Цар, Царко, Царук, Царик, Царевич, Царенко, Царевський, Царченко, Цариченко та інших. Воно — і в іменах родоначальників скіфських племен, про яких мовить Геродот — Арпо-ксай, Ліпо-ксай і Кола-ксай. Козаки з прізвищами на Цар- засвідчені в багатьох козацьких полках, особливо в переяславському, Канівському та Київському. Що засвідчує незаперечну приналежність носіїв таких прізвищ та їхніх предків до воїнського стану. А українці в усі часи славилися як вправні й доблесні воїни. Про приналежність до воїнського стану свідчить і козацьке прізвище Мазепа (див. окрему статтю).

Так само в українських прізвищах відбито й четверту верству давньоіндійського суспільства — шудрів. Козак Василь Шудренко був у Кальницькому полку (РВЗ, 271; сотня Борщагівська), у Кропивнянському — Іван Шудриченко /368; сотня Журавська/, у Полтавському — Децько Шудриченко /427; сотня Веприцька/. Отже, існували й прізвища Шудра, Шудрик, від яких ці прізвища утворені. Це підтверджують прізвища Шудра, Шудря, Шудрак, Шудрик і, звичайно, Шудренко й Шудриченко, які побутують у сучасних українців.

Близькі до шудрів за соціальним статусом чамари — «чинбарі», «шкірники», велика етно-кастова спільнота в давній, середньовічній і теперішній Індії. Чамари-чинбарі історично жили по селах, іноді займалися землеробством або працювали на сезонних роботах, шили й лагодили взуття та різні шкіряні вироби. Сьогодні великі групи чамарів живуть також у містах. В індійському місті Бгопал, відомому аварією на хімічному заводі, один із районів, де живуть чамари, має назву Чамарпур, тобто «Місто чамарів», «Чамаропіль». У Полтавському полку, де служив козак Децько Шудриченко, служив і Дахно Чамаренко (407).

Показово, що термін чамар — «чинбар», «шкірник» у мові хінді має різовиди чамвар та чанвар, а також — через звичне чергування в/б — чамбар, чанбар. Що напрочуд близьке до українського чинбар «шкірник», «швець». Більше того, й українська мова знає дві форми цього слова — чинбар та чимбар, як і два дієслова — чинбарити й чимбарити. Тобто є вагомі підстави вважати, що індійське чамбар/чанбар і українське чимбар/чинбар споріднені, сходять до спільного <162> джерела й мають однакове значення. Цікаво, що у водозборі Дніпра засвідчено назву Чинбарка на означення болота (СГУ, 608).

Хінді чам — «шкіра», «шкура» сходить до санскр. чарма, чарман (СРС, 208) із тим самим значенням. Що, як гадають, відбилося в назві індійської ріки Чарманваті (сучасний Чамбал) у Північно-Західній Індії. Якщо перекласти цю назву українською, то вона звучатиме як «Шкуровиця». Легенда розповідає: річка отримала таку назву через те, що її води почервоніли від «соку шкіри» (санскр. чарман), тобто крові, коли цар Рантідева приносив у пожертву корів. Тому ця ріка постійно асоціюється в індійській літературі з цим царем.

Слід зазначити, що і в Україні є гідроніми й топоніми, похідні від шкура. Шкурати — притока Десни (м. Мена Чернігівської області), Шкурине — на лівому березі Дніпра, гідрографічна система в Запорізькій області, а також хутір Шкурине, могила Шкурина неподалік, а ще — болото Шкурине (СГУ, 625). Сюди ж, певно, відноситься і Шкорушник — потік у районі Чорного Черемошу. Характерно, що тут же фіксуються й потоки Чемірний, Чемеруватий, Чемеристий — теж притоки Чорного Черемошу. Що несамохіть навіює думку: а чи немає тут якогось зв’язку з санскритським чарма, чарман, хідні чарам, чамра, чам — «шкіра», «шкура»?

Таким чином, назва Панікарча може тлумачитися як «Село купців/торговців», «Купецьке село», або, якщо трохи абстрагуватися, «Торговиця», «Торжище», «Торжок». Ще одне можливе значення — «Село Панікара», «Панікарове село», «Село Панікарів», назване так за кимось, хто мав ім’я, прізвище чи й прізвисько Панікар. Є підстави вважати, що прізвище Панікар і назва Панікарча сходять до надзвичайно давніх, іще ріґведійських часів, що вони — сучасні тому трипільському поселенню, залишки якого виявлено біля Панікарчі. <163>

Антропонімія

Славне прізвище Мазепа і його індійський двійник

Прізвище Мазепа, що його мав гетьман Іван Мазепа, видатна постать в історії України, давно привертає увагу своєю незвичністю і загадковістю. Пов'язування його з діалектним мазепа — «грубувата й проста людина», «замазура»(РВЗ,550), аж ніяк не може вважатися задовільним. І насамперед з огляду на соціальний статус предків українського гетьмана, які походили з родовитої і старовинної української шляхти, професійним та спадкоємним заняттям якої була військова справа.

Сам Іван Мазепа володів польською, італійською, німецькою, французькою та «досить міцно», за Пилипом Орликом, татарською мовами. За тим же Орликом, Іван Мазепа, відвідуючи київську Академію, любив промовляти «мовою Тита Лівія і Цицерона», себто латиною. Він чудово володів пером, мав неабиякий ораторський хист і був завзятим книголюбом, зібрав рідкісну бібліотеку. Йому присвятили свої твори Байрон і Гюго, Словацький, Рилєєв і Пушкін, Шевченко, Руданський, Лепкий і Сосюра, що засвідчує непересічність постаті Івана Мазепи як історичного діяча й українського гетьмана, єдиного з усіх гетьманів після Богдана Хмельницького, котрий найдовше тримав гетьманську булаву (цілих 20 років!) і позбувся її сам, а не через старшинську змову чи московську волю. Він був, як свідчать вітчизняні й зарубіжні його сучасники, аристократом із голови до ніг. Тим важливіше дошукатися справжнього походження і значення прізвища Мазепа.

Ось що пише про нього Осип Бодянський у передмові до свого «Реєстру Війська Запорозького», вперше виданого 1875 року:

«Що Мазепа прізвище козацьке на правому Задніпров'ї, доказом тому, по-перше: декілька козаків Мазеп, внесених уже в «Реєстри» Хмельницького, які:

1). Черкаського полку сотні Лазара Петровича Васько Мазепа, і тут же сотні Домонтовської Сергій Мазепенко;

2). Полку й сотні Білоцерківських Мирон Мазепа;

3). Уманського полку сотні Романівської Максим Мазепа;<166>

4). Кальницького полку сотні Оментовськоі просто Мазепа; а за Дніпром у Полтавському полку і сотні Василь Мазепа; Миргородського полку сотні Краснопільської теж просто Мазепа; по-друге, є село там же, Мазепинці, звичайно ж, по родоначальникові Мазепі так назване… Село Мазепинці Київської губернії коло Білої Церкви. Один з українських літописів (Самовидця) прямо каже, що Мазепа родом з околиць Білоцерківських, де село Мазепинці і по «Реєстрах» козак Мирон Мазепа: «Того ж року (1687) в липні місяці військо постановило Гетьманом Осавула Військового Івана Мазепу, роду шляхетського, повіту Білоцерківського старожитньої шляхти Української і у війську значного»(Реєстр, 27).

Тож виходячи з усього цього, слід шукати нового тлумачення прізвища Мазепа, яке, судячи з усього, найімовірніше мусить пов'язуватися з військовою справою чи з військовими реаліями. І погляд насамперед слід звернути на індійські факти, оскільки в індійській історії виняткову роль відігравали так звані кшатрії, воїни, які складали окремий стан давньоіндійського суспільства. І саме від слова кшатр (іран. хшатр) утворилося наше цар, а прізвищ на Цар- маємо чимало серед запорозьких козаків та сучасних українців. Що має засвідчувати приналежність їх носіїв не до царського роду, а до воїнського стану. Бо цар, правитель, за давньоіндійськими уявленнями, мав походити якраз із воїнського стану. І, до всього, усі чотири стани давньоіндійського суспільства відображені в давніх і сучасних українських прізвищах.

І тут привертає увагу індійське ім'я Махіпа, фонетично напрочуд близьке до прізвища Мазепа. З українським прізвищем індійське ім'я зближує те, що це суто кшатрійське, воїнське ім'я, воно дається тільки представникам воїнського стану, а брахманам, вайш'ям та шудрам не дається. Ім'я Махіпа (мовою хінді — Махіп) і сьогодні поширене чоловіче ім'я, його, наприклад, має відомий індійський прозаїк Махіп Сінх, виходець, як про це свідчить прізвище Сінх — «Лев», з войовничих пенджабців.

Ім'я Махіпа складається з Махі+па, де Махі — «земля», «країна», а па — «захисник», «охоронець»(СРС, 359, 506). Тобто махіпа дослівно означає «захисник, охоронець землі/країни», іншими словами, «правитель», «володар», «князь», «цар», отже, й «гетьман». Що передає основну функцію воїнського стану — захищати свою країну, народ, землю. Компонент — па сходить до індоєвропейського па — «охороняти», «захищати», «берегти», яке наявне в українських пан, пані, панна та інших словах. Па має синоніми — пала, — палак, — паті, які зі словом махі творять важливі соціальні терміни й поширені імена. Ці синоніми мають <167> паралелі й на українському ґрунті. Санскритське палак, що має і значення — «воїн», «цар»(СРС, 392), у формі — полк бачимо в князівських іменах Святополк та Ярополк; перше ім'я означає «Захисник світу», а друге — «Бик-захисник», де Яр — споріднене із санскритським вар «муж», «самець», «бик»(СРС, 565). А бик — суто воїнська категорія; боги, царі та могутні воїни найчастіше порівнюються саме з биком, як, скажімо, в «Слові о полку Ігоревім» князі означаються яр-туром чи буй-туром. Історія знає скіфського царя Палака і його столицю Палакій біля теперішнього Сімферополя на городищі Керменчик. Античні історики знають і скіфське плем'я пали, а на південному березі Чорного моря, навпроти Криму, давню державу Пала. Що спонукає уважніше придивитися й до етнонімів поляни й поляки.

Індійська історія знає цілу царську династію — Пала, яка у VIII–XII ст. правила на сході Індії — в Бенгалії та Біхарі. Кожен з її 18 царів мав у своєму імені компонент — пала, тотожний — па. Засновником династії був Гопала, дослівно «Захисник землі». Найвидатнішим представником династії був Дгармапала — «Захисник віри/дгарми», що уславився заснуванням знаменитого буддійського монастиря й університету у Вікрамашілі, сьогодні визначного наукового центру. Ще одним представником цієї царської династії був Махіпала, ім'я якого тотожне імені Махіпа.

Компонент Махі- є в багатьох термінах на означення царя: махіша, махішвара, махінатха, махібгуджа, махікшіт, махібгріт тощо (СРС, 506); чимало з них сьогодні — популярні чоловічі імена. Він входить також в імена й епітети божеств та міфологічних персонажів, які виявляють стосунок до України, найперше Вішну та його земних іпостасей — Рами й Крішни. Вішну входить до трійці верховних індуїстських божеств — трімурті, чиїм символом є тризуб. Вішну усоблює в ньому ліве вістря, бо ліве стосується саме землі та людей, а Вішну — захисник, охоронець світу, Всевишній; він час від часу спускається на землю в подобі тварини чи людини, щоб очистити її від зла й відновити лад і справедливість. Праве вістря в тризубі уособлює бог-творець Брахма, а середнє — бог-руйнівник Шіва; він же іконографічно й зображається з тризубом. Поклоніння всім трьом божествам на різних рівнях простежується в Україні. Божества Вишень і Кришень згадуються у «Велесовій книзі», писаній волхвами у ІХ ст., за понад сто років до прийняття Володимиром християнства. Прізвища Вишень і Кришень досі побутують серед українців, а на Черкащині навіть є місто Вишнопіль.

Тож Вішну має епітет Махідгара — «Земледержець», який сходить до давньоіндійського міфу про третю аватару (втілення) <168> Вішну. Коли під час потопу землю вкрила вода, Вішну прибрав подоби велетенського вепра, пірнув на дно океану, могутніми іклами підійняв землю й укріпив її так, щоб вона ніколи не занурилася знову. За цей подвиг Вішну отримав епітет Вараха, тобто «Вепр». Що відбилося згодом у назвах (Варахамула, Варахакшетра), іменах (Варахаміхіра, Варахасвамін, Варахагірі); останнє ім'я, зокрема, мав президент Індії в 70-ті роки — Варахагірі Венката Гірі; це ім'я дослівно означає «Вепр-гора» і сходить якраз до цього міфу про велетенського, як гора, Вішну-Вепра.

Доречно згадати, що вепр, поряд із биком, — символ чоловічої снаги і бойової могутності та відваги. Вепра глибоко шанували давні кияни, він був улюбленим об'єктом князівського полювання, веприну врочисто споживали на бучних князівських бенкетах. У похованнях Подніпров'я часті кабанячі ікла-амулети та щелепи з іклами. Поширений і зараз звичай колоти свиней на Різдво має цілком певне обрядове значення. Про поклоніння вепрові свідчить рясна «вепряча» гідронімія у водозборі Дніпра (СГУ, 97, 225, 441, 489 тощо).

Вепр надзвичайно поширений символ в іранців. У їхній міфології бог перемоги Веретрагна постає в подобі вепра — могутнього, гостроіклого і нестримного в бою. Іранське Веретрагна та індійське Врітрахан (досл. «Убивця Врітри») означають спільне індоіранське божество — Індру, котрий на іранському терені зберіг лише його епітет Веретрагна; цей епітет відбиває ще рігведійський міф про битву Індри зі злим демоном Врітрою, збережений в українських веснянках. На це понад сто років тому звернув увагу ще Іван Нечуй-Левицький у праці «Світогляд українського народу» (1876).

Індра в українському фольклорі виступає як Громовик-воїн (Іван Княжевич, Йван Громовик), Громовик-пастух, а Врітра — як злий цар Ворот або Воротар. Матір'ю Врітри була водна богиня Дану, тотожна українській Дані. Причому гімни «Рігведи» свідчать, що Індрі в його перемозі над Врітрою допомагав Вішну, а перемога Індри над Врітрою символізує настання Нового року, перемогу добра над злом, світла над темрявою, пробудження природи до життя після зими.

Вепр, поряд із биком та жеребцем, — символ родючості й снаги. У міфології балтійських слов'ян велетенський вепр із білими іклами з'являється з морських вод щоразу, коли їхньому священному місту Ретра загрожує якась небезпека. Цілком можливо, що назва слов'янського міста пов'язується з Врітрою або Рудрою, який тотожний слов'янському Родові і який дав назву літописному місту Родень у гирлі Росі біля Канева.

Епітети Махісута, досл. «Народжена землею», та Махіпутрі, досл. «Дочка землі», має Сіта, кохана дружина царевича Рами, кот<169>рий теж є втіленням Вішну, сьомим за ліком. І Сіта, і Рама — герої «Рамаяни», давньоіндійської епічної поеми, яка цікава для українця не тільки як високохудожній витвір індійського генія, але й як унікальна історична пам'ятка, ті чи інші реалії якої мають численні аналогії в українському фольклорі, звичаях, обрядах, уявленнях. Ці епітети Сіти й собі сходять іще до ведійських часів, коли вона шанувалася як богиня ріллі й дружина Індри, що означається «господарем поля». Міф розповідає, що коли Джанака, цар держави Відеха в Північному Біхарі, провадив ритуальну оранку землі, то в борозні зненацька з'явилося немовля. Бездітний цар удочерив дівчинку й назвав її Сіта, тобто Борозна. А Сіта в індійській міфології розглядається як утілення Лакшмі, дружини Вішну, яка уособлює щастя, багатство й сімейне благополуччя. На балтійському ґрунті індійській Лакшмі тотожна Лайме, так само як братові Рамі — Лакшману тотожне латиське ім'я Лайман.

Сюжет «Рамаяни» про битву царевича Рами зі злим демоном Раваном («Ревуном»), котрий викрав Сіту й ув'язнив її на своєму острові-столиці Ланка, — це своєрідний різновид міфу про битву Індри та Врітри, а ширше — відбиття календарної, тобто землеробської міфології. У «Рамаяні» функції Індри перейшли на Раму, і це суміщення на міфологічному рівні образів Рами й Індри полегшилося тим, що обоє вславилися успішною боротьбою проти всіляких демонів.

В українському фольклорі, як зазначає І.Нечуй-Левицький, найдавнішим втіленням темних зимових сил, що їх уособлює Врітра (український Ворот або Воротар), є дивної краси олень, якого побачила у вікно Господиня-Сонце й звеліла спіймати для неї. У «Рамаяні» злий Раван, перш ніж викрасти Сіту, підсилає до її лісової хижки, де та жила з Рамою у вигнанні, невимовної краси оленя, якого Сіта велить спіймати для себе і через якого, коли Рама кидається на лови, потрапляє в полон до Равана. У «Рамаяні» Раван викрадає Сіту зі священного лісу Дандака, а в Криму Птолемей і Амміан Марцеллін (II та IV ст.) фіксують Дандаку в землі загадкових таврів. Сіта одружується з Рамою за давнім кшатрійським (воїнським) обрядом сваямвара, дослівно «самобір», «самовибір», коли дівчина через певне випробування, переважно пов'язане з воїнським мистецтвом, сама вибирає собі чоловіка. Подібний звичай існував в Україні ще в XVII ст., про що, зокрема, пише француз Боплан у своєму «Описі України», в розділку «Як дівчата залицяються до парубків».

Семантика землеробського міфу помітна в «Рамаяні» в численних згадках про те, як в'яне й завмирає природа, коли Раван підступно викрадає Сіту. І навпаки, з визволенням Сіти все довкола оживає і розквітає.

Композиція «Рамаяни» повторює композицію рігведійського міфу: божество родючості полонять темні (підземні) сили, на його пошуки вирушає бог-чоловік, долає демонів-крадіїв чужої дружини й повертає на землю (воскрешає) божество. Це тема багатьох українських казок і веснянок, звучить вона і в «Іліаді», де через викрадення прекрасної Гелени, ім'я якої й означає «Сонце», і почалася Троянська війна. <170>

У сьогоднішній Індії з цією перемогою Рами над Раваном, що символізує перемогу добра над злом, світла над темрявою і настання Нового року, та з визволенням Сіти-Сонця пов'язані кілька свят. Одне з них — дивалі, дослівно «ланцюжок вогнів» — уже кілька років відзначається й у Києві, а участь у святкових урочистостях брали Лариса Хоролець, Дмитро Павличко, Іван Дзюба, Микола Жулинський.

На це свято індійські жінки малюють перед порогами своїх осель орнаменти, в яких переважають жовті й сині кольори, кольори нашого державного прапора, що символізують сонце (вогонь, тепло) та воду, без яких неможливе життя. А ввечері дівчата й жінки йдуть на берег річки й пускають за течією човники-каганці, що навдивовижу нагадує подібне дійство і в Україні, на свято Йвана Купала.

Повертаючися до компонента Махі-, слід зазначити, що епітетами Махіджа — «Народжений землею», Махіпутра — «Син землі», Махісута — «Породжений землею», Махісуну — «Син землі» означається планета Марс, по-санскритському — Мангала.

Таким чином, українське прізвище Мазепа співвідноситься з індійським іменем Махіпа, яке означає «Захисник землі/країни», тобто «правитель», «князь», «цар». Постало воно з давнього терміну на означення племінного ватажка, вождя, який первісно поєднував військові й магічні (жрецькі) функції. Невеличка розбіжність між прізвищем та іменем пояснюється тим, що на українському й іранському ґрунті санскритське х, що в певних позиціях звучить як наше г, відповідає іранському та українському з. Наприклад, санскр. хіма «зима» — іран. зіма, Вараха «Вепр» — Вараза; санскр. вахаті — укр. везти, кахаті — казати, ліхаті — лизати. До речі, санскр. махі «земля» — жіноча форма від маха «великий», яке по-іранському й буде маза. Тобто первісне значення слова махі на означення землі — «велика». Санскр. Махадева «Великий бог» (епітет Шіви) тотожне іран. Мазабага. Тому українське Мазепа — закономірний відповідник санскритському Махіпа.

Прізвище Мазепа, як і його індійський двійник, постало з дуже давнього й украй важливого соціального терміну на означення правителя, царя. Прізвище залишалось, але первісне значення терміну втрачалося, затемнювався зміст і прізвище починали пояснювати за першою-ліпшою асоціацією, найчастіше хибною. Іноді термін міг із різних причин прибирати певного негативного відтінку, напочатку зовсім не властивого йому. Таке сталося, зокрема, із синонімами до махіпа — словами кшатрапаті, кшатрапа і дешапаті. Колись повнокровне слово кшатрапа прибрало форми сатрап і стало означати залежного від когось правителя або свавільного <171> адміністратора. Термін дешапаті (іран. дехпат), досл. «володар країни», прибрав форми деспот і значення «правитель із тиранічною владою», «гнобитель», «свавільна людина», «самодур».

Наше тлумачення прізвища Мазепа підтримують й інші факти.

У Білоцерківському полку «Реєстр» 1649 року не засвідчує жодного прізвища на Цар-, зате подає кілька прізвищ, значеннєво тотожних прізвищу Мазепа. Це важливо з огляду на те, що в цьому полку (Білоцерківська сотня) служив козак Мирон Мазепа, а сам Іван Мазепа походив якраз із Білоцерківщини. Тож одним із таких прізвищ є Гопя — його мав козак Ольховецької сотні Василь Гопя (РВЗ, 189). У санскриті гопа — «пастух», «сільський староста», «цар» і «воїн» (СРС, 197). В епосі та інших пам'ятках Крішна має імена Гопа, Гопала (мовою хінді — Гопал), а в цьому ж «Реєстрі» засвідчено десять носіїв прізвищ Гупал, Гупало та Гупаленко. Слово гопа складається з го+па, де — па той самий компонент, що і в махіпа, тобто має значення «захисник», «охоронець», а го — «бик», «корова», а також «земля», оскільки, за давніми уявленнями, корова і земля — обидві годувальниці. Тобто гопа означає дослівно «захисник корів/худоби», «пастух», а водночас — «захисник землі», тобто «правитель», «цар». Епітет Гопа мав і Шіва, оскільки він, як і наш Влес, «скотій» бог в індійській міфології. Терміном Гопа ще означалася верства пастухів, скотарів, належних до третього стану давньоіндійського суспільства, так званих вайш'їв, тобто селян (від санскр. віш, яке тотожне нашому весь «село» і первісно означало «плем'я», «народ», «люди», «всі» — СРС, 606); до вайш'їв іще входили землероби, ремісники й торговці. Крішна та його старший брат Балвір виросли серед пастухів. Дочки й дружини пастухів — гопі були закохані в Крішну і під його чарівну сопілку водили радісні хороводи. Через це Крішна мав епітет Гопінатх, тобто «Цар пастушок»; інші його епітети, що містять компонент Гопа-: Гопеша- «Пастух/Цар-бог», Гопендра — «Індра пастухів», тобто «Владика пастухів», Гопаті — «Господар/Батько худоби» тощо. В Індії і сьогодні є свято гопаштамі, яке відзначається того дня, коли Крішна, за переказами, став пастухом. Сучасне індійське місто Гваліор раніше називалося Гопагірі, тобто «Пастух/Цар-гора».

Компонент Гопа як перший або другий компонент входить у двоосновні імена, давні й сучасні. Ім'я Гопачандра мав цар, що правив у VI ст.: — чандра тут означає «місяць», а все ім'я тлумачиться як «Цар/Пастух-місяць». Це ім'я тотожне імені Крішначандра; видозмінену дещо форму його має відомий індійський письменник Крішан Чандар, твори якого не раз перекладалися українською <172> мовою і автором цих рядків. У середньовічній пам'ятці «Океан сказань» кашмірського поета Сомадеви (Сома теж означає «Місяць») згадується цар Дгармагопа — «Захисник дхарми/віри», яке тотожне іменам Дгармапа, Дгармапала, Дгармапаті.

Синонімами імені Гопа є Гопака (мовою хінді — Гопак), Гопала (Гопал), Гопалака (Гопалак), Гопаті. Наш знаменитий гопак має прямий стосунок до цих імен. Крішна — пастуше і воїнське божество, і гопак, дослівно «пастушок» був їхнім ритуальним танком. Показово, що гопак був і найулюбленішим танком запорозьких козаків.

Таким чином, імена Гопа й Махіпа виявляються семантично тотожними. Первісно походячи з термінів на означення правителя, царя, вони з часом стали популярними чоловічими іменами, причому переважно для вихідців із воїнського стану.

Ще одне прізвище, цікаве в цьому плані, теж засвічено в Білоцерківському полку — Рай та похідне від нього — Райко. Козак Юрко Рай служив у Антонівській сотні, а Дмитро Райко — в Коростишівській (РВЗ, 190, 199). Рай у мові хінді означає «князь», «цар», «поміщик». Сюди ж лягає і циганське рай — «ватажок», «начальник», «циганський барон». Як відзначає академік Олексій Баранников, індолог і уродженець Золотоноші, рай — сучасна вимова давньоіндійського радж, раджа — «цар». Після імені слово рай має значення «пан», «добродій» (Лаллу, 178). Рай, як і його різновид рой, часто вживане як окреме прізвище і як компонент у двоосновних іменах: Крішнадева Рай та Рагхунатх Рай — індійські правителі XVI ст.; Райдас — середньовічний релігійний діяч; Раммохан Рой (1772–1833) — відомий реформатор індуїзму; Монмотхо Рой — бенгальський письменник, автор першої в Індії п'єси про Тараса Шевченка; Амрітрай — сучасний індійський письменник, син Премчанда, класика індійської літератури (1880–1936). Справжнє імя Премчанда — Дганпатрай Шрівастав; перше оповідання його з'явилося українською мовою ще 1926 року саме в перекладі О.Баранникова, чия індологічна діяльність починалась у Києві.

В Індії існують назви Райгарх, Райчур, Райпур; остання назва тотожна назві Райгородок на Черкащині. Від чоловічого імені Рай жіноча форма — Рая або Раїса, дослівно «Правителька», «Цариця», що їх мають наші відомі сучасниці, зокрема, Раїса Іванченко й Раїса Кириченко. Раджпути, дослівно «царські сини», що населяють теперішній штат Раджастхан («Країна царів»), мали в середні віки розгалужену родовідну структуру, яка відбилася в їхніх титулах і прізвищах. Групи чи роди раджпутів очолювалися ватажками або вождями, що називалися рао, рай, рават, раут (пор. українське прізвище Реут та похідні від нього). Згодом вони склали поміщицький прошарок, тобто місцеву шляхту. <173>

Таким чином, лише в Білоцерківському полку «Реєстр» засвідчує три типи козацьких прізвищ із однаковою семантикою: Мазепа, Гопя, Рай. Що підтримує тлумачення прізвища Мазепа як «правитель», «володар», «цар».

Проте цими важливими для нашої розмови прізвищами Білоцерківський полк не обмежується — у ньому є ще кілька цікавих козацьких прізвищ, одне з них — Балвір; таке ім'я, як ми вже знаємо, мав старший брат Крішни. У Білоцерківській сотні служили Андрушко й Васько Балвіри (РВЗ, 170, 171) й Сахно Балбиренко (175), в Антонівській — Гнат Балвір (190). Ім'я Балавіра (мовою хінді — Балвір) із санскриту означає «Могутній воїн/герой»; якщо Крішна був воїнським і пастушим божеством, то Балвір — землеробським, атрибут і зброя його — плуг, через що він має епітети «Плугодержець» і «Озброєний плугом». Перекази мовлять, що Крішна й Балвір народилися відповідно з чорної та білої волосини бога Вішну, тому вони — Чорнобог і Білобог. Обоє братів мовби антиподи: якщо Крішна синюватошкірий і має жовте вбрання, то Балвір — золотавошкірий і має синє вбрання. Ця протилежність підкреслюється і в «Махабгараті»: Крішна виступає на боці пандавів, а Балвір — на боці кауравів, Крішна хотів віддати сестру Субгадру за пандава Арджуна, а Балвір волів видати її за каурава; врешті-решт Арджун викрав Субгадру собі в дружини при активному сприянні Крішни.

Дружиною Балвіра, що полюбляв спиртне й мав запальну вдачу, була царівна Реваті; вона походила з країни Сураштри («Прекрасної країни») в Північно-Західній Індії — ця частина Індії виявляє топонімно-гідронімні паралелі з Україною. Тут колись жили ядави, тотожні літописним ятвягам, а з ядавів і походили Балвір та Крішна. Братом Реваті був Реват, батьком — цар Райват, а дідом — цар Рева; всі імена пов'язані із санскритським раї «багатство», «скарб»(СРС, 539), як і рай — «правитель», «цар». А прізвищ Рева та похідних від нього чимало в «Реєстрі» — тільки в Канівському, Корсунському та Черкаському полках їх зафіксовано 9.

Раму з «Рамаяни» й Балвіра ріднить те, що Балвіра також називають Рамою або Баларамою (мовою хінді — Бальрам), тобто «Могутнім Рамою». Об'єднує їх і число «сім»: Рама — сьоме втілення Вішну, а Балвір — сьома дитина Васудеви, батька обох братів. Відповідно, Крішна — восьма дитина і восьме втілення Вішну, якого «Велесова книга» називає Вишень або Вишній.

Ще одне ім'я Балвіра — Баладева (мовою хінді — Бальдев) і собі відбилося в козацьких прізвищах — Болудей і Білдей. Перше мав козак Переяславського полку (Заворицька сотня) Федір Болудей (343; до <174> речі, у Воронківській сотні цього ж полку сотником був Богдан Кришненко); друге прізвище мав козак Чигиринського полку (Бужинська сотня) Тиміш Білдей (35). У тій же Заворицькій сотні був і Максим Бамбиренко (345); прізвище це, очевидно, з первісного Балбиренко, бо як індійці (точніше, пенджабці), мають дві форми імені — Балвір і Балбір, так і українці мають дві форми прізвища — Балвір (Бальвір) і Балбир.

Прізвища Балвір, Балбир, Балбиренко, Білдей, Болудей — усього 15, засвідчено в 9 з 16 полків «Реєстру». Найбільше їх у Білоцерківському полку — 4, по 2 — в Канівському, Корсунському й Переяславському полках. Більшість прізвищ зосереджено в ареалі Біла Церква-Переяслав-Канів-Корсунь, усього 10. На Лівобережжі їх — 3, на Правобережжі -12, тобто вчетверо більше.

Ім'я Крішна означає «Чорний», ім'я Бальдев іноді тлумачать як Білобог, тому з ними співвідносяться й козацькі прізвища на Чорн- /Черн- та Біл-. Особливо це стосується прізвищ Чорний та Білий, які засвідчують деякі цікаві закономірності. Основна маса прізвищ Чорний припадає на полтавсько-миргородський регіон, тобто на Лівобережжя, де тільки в чотирьох полках зосередилася половина всіх прізвищ Чорний — 49, тоді як стільки ж припадає на решту 12 полків «Реєстру». Козацьких прізвищ на Біл- найбільше саме в Білоцерківському полку — 20, а на Чорн-/Черн- цей полк посідає друге місце, пропустивши вперед Миргородський полк, у якому лише прізвищ Чорний — аж 17, а Білий — жодного! Цікаве й те, що в Білоцерківському, як і в деяких інших полках, подибуються імена Білаш і Чорниш, для нас звичніші як прізвища: це, зокрема, козаки Білаш Панченко й Чорниш Берестенко. Що ж до прізвища Чорний, то Білоцерківський полк займає тут шосте місце (7 прізвищ) після Миргородського, Чигиринського, Полтавського, Канівського й Кропивнянського полків.

У Білоцерківському полку засвідчено ще одне показове прізвище — Рохманенко: його має козак Білоцерківської сотні Харко Рохманенко (170). У цьому козацькому прізвищі відбито найвищу соціальну верству давньоіндійського суспільства — жерців-брахманів, пам'ять про яких широко збереглася в українському фольклорі, фразеологізмах, назвах (Рахмани, Рахманів, Рохманів, Рахманівка), прізвищах (Рахманин, Рахманюк, Рахманець, Рахманний, Рахманенко) та святах (Рахманський Великдень). Так само козацькі прізвища відбили й четверту верству давньоіндійського суспільства — шудрів, про що свідчать прізвища Шудренко в козака Кальницького полку (271), Шудриченко — у козаків Полтавського й Кропивнянського полків (368, 427), а також прізвища Шудря, Шудра, Шудрак, Шудрик у сучасних українців.<175>

Ім'я козака Рохманенка — Харко — цікаве в тому плані, що в індійській міфології ім'я Харі має Вішну, а ім'я Хара — Шіва, а слідів поклоніння цим обом божествам в Україні багато. Тож ім'я, пов'язане з Вішну чи Шівою, напрочуд пасує носієві «жрецького» прізвища.

Прізвище Мазепа засвідчене в 6 з 16 полків «Реєстру», включаючи Білоцерківський: Кальницькому, Миргородському, Полтавському, Черкаському й Уманському. І скрізь воно виступає в оточенні українських прізвищ з індоарійським забарвленням.

У Кальницькому полку, де служив козак Мазепа, це прізвища Гупал, Гупало, Мандзуленко, Рой, Роєнко, Рудрименко, Царенко, Шудренко.

У Миргородському полку, де теж просто козак Мазепа, це Кудик, Кудинович, Гупаленко.

У Полтавському, де козак Василь Мазепа, це Балвір, Гупаленко, Цар, Царенко, Чамаренко, Шудриченко.

У Черкаському, де служили козаки Васько Мазепа й Сергій Мазепенко, це Балбир, Гупаленко, Динда, Динденко, Кришненко (2), Кудин (ім'я і прізвище), Лопашенко, Царик, Царенко, Шамшур, Шіваненко (2).

В Уманському полку, де козаком Максим Мазепа, — Баглай, Гупалов, Манджеленко, Онупко.

Отже, українське прізвище Мазепа має свого індійського двійника — Махіпа. Прізвище Мазепа — воїнське, аристократичне; як і ім'я його найближчого індійського родича, воно сходить до сивої давнини й означає «захисник землі/країни», тобто «правитель», «володар», «князь», «цар», «гетьман». І в такому разі маємо виняткову відповідність носія прізвища Мазепа його високому статусу українського гетьмана і внутрішньому змістові, спрадавна закладеному в прізвищі — захищати, охороняти, берегти свою землю, свою країну, свій народ. <176>

Це українське, це індійське прізвище — Баглай

Написати цю статтю мене надихнуло знайомство з молодим індійським дипломатом на ім'я Гопал, але з суто українським прізвищем — Баглай /у візитці Gopal Baglay/. Донедавна третій секретар посольства Індії в Україні, а нині — другий секретар посольства Індії в Росії, він виявився ще й моїм «земляком». Бо народився в найлюднішому штаті Індії — Уттар Прадеш, за населенням утричі більшим за Україну, а навчався в Лакнауському університеті, столичному навчальному закладі цього штату, де років зо тридцять тому, коли ще Гопала не було на світі, навчався десять місяців і я, тоді п'ятикурсник індійського відділення факультету східних мов при Ташкентському університеті.

Енергійний і приязний, напрочуд простий у спілкуванні, завжди готовий допомогти він, до всього, виявив неабияку вдатність до мов — через якихось півроку після приїзду до Києва Гопал уже вільно читав, писав і розмовляв українською, чим викликав незмінний захват і зрозумілу повагу кожного, хто з ним спілкувався — як українців, так і індійців. Не раз його затишна квартира в київському «Царському селі» на Старонаводницькій ставала місцем задушевних, завжди очікуваних і незабутніх зустрічей, де гостинні господарі — Гопал та його чарівна дружина Біна — частували гостей екзотичними індійськими ласощами й стравами. І де лунали індійські й українські пісні, а надто — «Несе Галя воду», яка особливо припала до душі молодому подружжю і яку виконували українською та хінді мовами голосисті студентки групи хінді відділення Сходознавства з університету імені Тараса Шевченка.

Молодий дипломат жваво цікавився і моїми розвідками про давні й сучасні зв'язки українського та індійського народів, відчутно допоміг мені з деякою довідковою літературою, особливо санскритськими та хінді словниками. Я і собі, бачачи його непідробний інтерес до нашої країни, час від часу постачав його книжками з української міфології, етнографії, фольклору й історії; серед них була й «Історія <177> Слобідської України» Дмитра Багалія, у прізвищі автора якої Гопал Баглай убачав спорідненість і зі своїм прізвищем.

Але це, як кажуть, приповість, а сама повість попереду.

Прізвище Баглай та похідне від нього — Баглаєнко досить рясно представлені в «Реєстрі Війська Запорозького 1649 року», який охоплює загалом 16 полків. Баглай Сидір /54; Чигиринський полк, сотня Потоцька/; Баглай Іван /220; Уманський полк, сотня Цибулівська/; Баглай Процик /445; Прилуцький полк, сотня Срібрянська/; Баглай Мисько /446; Прилуцький полк, сотня Дівицька/; Баглаєнко Андрій /156; Корсунський полк, сотня Ясутина/; Баглаєнко Максим /139; Корсунський полк, сотня Демківська/; Баглаєнко Федір /440; Прилуцький полк/.

Як бачимо, прізвища Баглай та Баглаєнко наявні лише в чотирьох полках. Із 7 прізвищ 3 припадають на Прилуцький полк, 2 — на Корсунський і по одному — на Чигиринський та Уманський полки. До цих сімох прізвищ слід, очевидно, віднести прізвище козака Миргородського полку — Балгаєнко Степан /392; сотня Лубенська-сільська/, у якому, певно, сталася перестановка — гл- на — лг- /явище, відоме як індійським, так і слов'янським мовам — пор. цікавий приклад: хінді тобра — укр. торба/. З чого випливає, що на українському грунті можлива й форма прізвища Баглай — Балгай.

Таким чином, носії прізвищ Баглай, Баглаєнко фіксуються на Правобережжі й Лівобережжі, причому порівну — по 4. На Правобережжі ці прізвища зосереджуються у трикутнику Корсунь — Чигирин — Умань, а на Лівобережжі — по лінії Миргород — Прилуки; основна маса прізвищ тут припадає на прилуцький ареал, де засвідчено три з чотирьох прізвищ. У Корсунському ж полку наявні тільки прізвища Баглаєнко, а Баглай, від якого вони утворені, відсутнє. Усі прізвища концентруються на південь, південний схід і схід від Києва; цей ареал можна вважати ареалом найбільшого поширення розглядуваних прізвищ.

Прикметно, що слово баглай відбилося і в українській топонімії та гідронімії. У Волочиському й Старокостянтинівському районах Хмельницької області є населені пункти Баглаї; річка Баглаї тече у водозборі Південного Бугу (СГУ, 28), що важливо й показово, оскільки саме на Південному Бузі жили дандарії, індійські «кияни», засвідчені античними авторами. Вже саме існування цих назв заперечує тлумачення прізвища Баглай від укр. баглай «ледар», «незграба», «тюхтій» /РВЗ, 527/, бо річка або населений пункт так називатися не може.

Зважаючи на вкрай прискіпливе ставлення індійців до своїх імен і прізвищ, до їх ретельної прив'язки одне до одного, природно припустити, що прізвище Баглай у <178> його індійського носія не випадково поєднане з іменем Гопал. Гопал /санскр. Гопала/ — одне з імен Крішни, восьмого втілення сонячного бога Вішну. Це ім'я Крішни теж досить рясно відбите в запорозьких козаків, зокрема, і в полках з прізвищами Баглай і Баглаєнко. Яків Гупал /286; Кальницький полк, сотня Немирівська/; Петро, Андрус, Гарасим Гупало /278; Кальницький полк, сотня Терлицька/; Олекса Гупало /240;. Брацлавський полк, сотня Клебанська/; Омелян Гупалов /227; Уманський полк, сотня Романівська/; Семен Гупаленко /84; Черкаський полк, сотня Савина/; Фесько Гупаленко /388; Миргородський полк, сотня Хорольська/; Грунь Гупаленко /417; Полтавський полк, сотня 0пушлівська/. Сюди ж, очевидно, й прізвище Степан Гупаненко /350; Кропивнянський полк/, тим більше що в сусідніх Миргородському й Полтавському полках засвідчені прізвища Гупаленко.

Із топонімів до цього ряду відносяться с. Гупали на Волині, урочище Гупалівщина на Звенигородщині, озеро Гопло в Польщі. Як бачимо, прізвище Гупал і похідні від нього засвідчені в 7 з 16 полків, усього 10. Найбільше їх у трикутнику Брацлав—Кальник—Умань, разом 6, причому на Кальницький полк їх припадає 4. У цьому трикутнику немає жодного прізвища Гупаленко, з чого можна зробити обережне припущення, що центром поширення прізвищ на Гупал- є ареал Кальника.

Оскільки індійське прізвище Баглай поєднане з іменем Гопал, отже, з Крішною, то можна припустити, що й прізвище Баглай пов'язується з якимись реаліями, стосовними Вішну-Крішни. У цьому плані привертає увагу слово хінді багла — «журавель», «чапля», утворене від санскр. бака з тим самим значенням при допомозі суфікса — ла / СРС, 460; ХРС ІІ, 196/. В такому разі, прізвище Баглай похідне від багла й пов'язується з журавлем або чаплею. У ряді мов назви для журавля і чаплі співпадають, змішуються, і давні індоєвропейці, на думку вчених, навряд чи особливо розрізняли цих птахів. Назва чапля значно пізніша від назви журавель, і в різних мовах назва її походить або від означення різкого крику, або від своєрідної манери пересуватися на своїх високих лапах.

Таке припущення підтримує те, що в племені Крішни, судячи з фактів, тотемним птахом якраз і був журавель. Канса, дядько Крішни, котрий увесь час намагався звести небожа зі світу, бо йому провістили, що той скине його з трону, мав прізвисько Каланкура — «Журавель». Той же Канса, аби розправитися з Крішною, підіслав до нього асура в подобі журавля на ім'я Бака, але юний пастушок Крішна легко здолав його, через що й отримав епітет Бакаджіт — «Переможець Баки». Епітет Бакаджіт мав і Бгіма, один із героїв «Махабгарати», що вбив злого <179> ракшаса Баку /«Журавля»/, який заважав жерцям-брахманам здійснювати жертвоприносини. Бгіма доводився Крішні двоюрідним братом, оскільки мати Бгіми й батько Крішни — рідні сестра й брат. Ім'я Бака, «Журавель» мав Кубера — бог багатства, хранитель Індриних небесних скарбів, приятель і сусіда Шіви по горі Кайласа в Гімалаях, де обидва мешкали. Кубера, охоронець північної сторони світу, виявляє певну причетність і до слов'ян — батьком його був мудрець Вішравас. А це ім'я споріднене з Веслав, Віслав, і досі поширеним у деяких слов'янських народів. Жіночу форму його, наприклад, має відома польська поетеса, лауреатка Нобелівської премії Віслава Шимборська.

У «Махабгараті» мудрий брахман Бака Далбг'я славить Юдгіштхіру, старшого брата Бгіми й двоюрідного — Крішни. Далбг'я тут — прикметник від дарбга // далбга, слова на означення священної трави з гострими стеблами, різновид нашої осоки, неодмінної при різноманітних жертвоприносинах. Елемент дарбга входить у назву країни — Відарбга, царем якої був Бгішмака, батько Рукміні, дружини Крішни. Її він відбив у свого двоюрідного брата Шішупали, царя країни Чеді, якому в сутичці за Рукміні відтяв голову своєю божественною чакрою. Ім'я Бгішмака, тотожне українському прізвищу Бушмака, означає «Грізний» і сходить до санскритської основи із значенням «боятися». Таке ж значення й імені Бгіма /хінді — Бгім/, яке дещо несподівано виринає в наші дні як ім'я головного персонажу у фільмі «Білий Бім Чорне вухо». З цією ж основою споріднене ім'я ще одного героя «Махабгарати» — Бгішма, тотожне українському прізвищу Бушма. Індійський Бгішма був могутнім воїном і полководцем кауравів у їхній війні з пандавами, а пандави і каурави й собі двоюрідні брати.

В індійців є свято й спеціальний термін на означення його, пов'язане з журавлем і з богом Вішну. Існує уявлення, що одинадцятого дня світлої половини місяця картік /відповідає жовтню-листопаду/, бог Вішну прокидається від сну. П'ять наступних після цього днів, тобто до повня місяця, мають назву бака-панчака, досл. «журавлина п'ятірка». Вважається, що навіть журавель упродовж цих п'яти днів не споживає риби, а тим більше набожна людина мусить ревно дотримуватися посту. Зрозуміло, що за цим стоїть цілий комплекс уявлень і вірувань, пов'язаних із Вішну-Крішною та журавлем.

Буддійська література знає кілька притч, пов'язаних із журавлем. Дві з них так і називаються — «Бака-джатака» й «Бакабрахма-джатака», тобто «Притча про журавля» і «Притча про Журавля-Брахму». Брахма в індійській міфології — творець світу, разом із Вішну й Шівою він складає так звану трійцю /трімурті/ верховних богів індуїз<180>му. Від неї невіддільний тризуб, у якому Брахма уособлює праве вістря, Вішну — ліве, а Шіва — середнє, що, в свою чергу, символізує творення, збереження і нищення світу.

Брахма зображається верхи на журавлі або лебеді, вони — його їздові птахи, як їздовим птахом Вішну є міфічний Гаруда, цар птахів, а Шіви — бичок Нандін. Ці ж птахи пов'язуються і з дружиною Брахми — Сарасваті, причому характерно, що санскрит знає слово сарас — «журавель», «лебідь». Зважаючи, що компонент — ваті в її імені — суфікс, тотожний укр. — виця /наприклад, у річкових назвах/, то саме її ім'я може означати «Журавлина/Лебедина». У «Рігведі» Сарасваті — найшанованіша ріка, їй там присвячено три гімни. Матір'ю її вважається ріка Сіндгу /Сінд, Інд/. У неї сім сестер, цебто інших річок, вона — мати потоків, найкраща з матерів, річок та богинь, називається асурською і божественною. У неї золота колісниця, вона багата кіньми, покровителька співців і поетів, богиня священної мови. У післяведійський період стає богинею красномовства й мудрості, дружиною Брахми, винахідницею санскриту, покровителькою наук і мистецтва. У Києві існує український ансамбль індійського танцю, названий на її честь — «Сарасваті». Первісно Сарасваті — річкова богиня. Вважається, що в основі цього образу — ріка Сарасваті в північно-західній Індії, якої тепер немає і яка, за уявленнями, зараз тече під землею. Існує думка, що ця назва — результат перенесення на індійський грунт іранського гідроніма, авестійська назва якого — Харахвайті. Ця ріка нібито була важливим рубежем у міграції аріїв, тобто індійців та іранців, зі своєї прабатьківщини, яку багато хто вбачає в ареалі на північ від Чорного моря. А коли так, то ця ріка первісно могла існувати ще на цій прабатьківщині, тобто вона мусила відбитися і в гідронімії України. «Махабгарата» знає плем'я сарасвати; назва ця, на думку деяких учених, дана через те, що плем'я жило на берегах Сарасваті. Інші вважають, що воно поклонялося богині Сарасваті, через що й саме плем'я називалося її іменем. У штаті Уттар Прадеш і сьогодні існує брахманська каста сарасватів, у назві яких могли відбитися згадані щойно версії, але міг відбитися і зв'язок із журавлем чи лебедем як тотемним птахом. До речі, сам Гопал Баглай брахман і уродженець Уттар Прадешу; тут же знаходиться і Матхура, місто основних подій між Крішною і Кансою-Журавлем, описаних, зокрема, в «Премсагарі» /«Океані любові»/ Лаллу джі Лала /ХІХ ст./; цей твір іще 1937 року переклав наш земляк із Золотоноші, відомий індолог академік Олексій Баранников /1890-1952/.

Як мовилося, слово хінді багла походить від санскр. бака — «жура<181>вель», «чапля», розширеного суфксом — ла, який, до речі, наявний у словах «чапля» й «журавель» як — ля та — ль. У санскриті та хінді суфікс — ла утворює прикметники від іменників. Наприклад, мадгу «мед» — мадгула «медовий/медв'яний», «солодкий»; манджу «краса», «врода», «чарівність» — манджула «гарний», «вродливий», «чарівний». Це слово відбилося в прізвищі козака Кальницького полку — Грицько Мандзуленко /277; сотня Дашовська/; у цій же сотні служив і Федір Рудрименко /одне з імен Шіви — Рудра/. Козак Радко Манджеленко /205/ був в Уманському полку. В Індії Манджула — чоловіче й жіноче ім'я. Героїня «Океану сказань» кашмірського поета Сомадеви /ХІ ст./ і цариця має ім'я Манджуліка, тобто «Красуня», «Вродливиця». У Полтавській області є річка Манжейліка /варіанти — Манжелія, Манжалія/, права притока Псла (СГУ, 351). Неподалік — село Манжелія /в Глобинському районі/, назва якого вважається тюркською. Слід відзначити, що хінді — дж- переходить у — дз- в маратхській мові, поширеній у штаті Махараштра /Західна Індія/, а цей ареал виявляє паралелі з українською топонімією та гідронімією.

Українці знають прізвлще Бака; Бака — річка в Криму, притока Качі. Там же річка Баклаїр /СГУ, 30/. В Україні є річки Бакова, Баковецька /сюди ж, очевидно, Бокова й Боковенька, притока Бокової /СГУ, 62/. Санскр. бака має і форму вака, тому сюди долучається річкова назва Вака /СГУ, 80/. Річки Бакай, Бакайка, Бакайчиха фіксуються в басейнах Дніпра, Сіверського Дінця, Південного Бугу й Азовського моря. Інше санскритське слово на означення журавля або чаплі — бакота /SED, 384/. У сучасних українців побутує прізвище Бакота. Село Бакота, відоме з 1240 року, є в Кам'янець-Подільському районі Хмельницької області. Таку ж назву має і річка, притока Дністра, у тій же Хмельницькій області, де засвідчено річку й населені пункти Баглаї /СГУ, 31/. Село Бакота є також у Волинській області.

Синонімом до багла є діалектне хінді бакула /ХРС ІІ, 197/. У Сумській області, у водозборі Псла, маємо ручай Бакулин /СГУ, 31/. Козак Полтавського полку /414; Зінківська сотня/ мав прізвище /чи прізвисько/ Бакуль. У цій же Зінківській сотні служив козак Федір Журавка. У цьому ж полку, але в іншій сотні був Захарка Журавний /394/, у Миргородському — Пилип Журавко /322/, в Прилуцькому — Іван Жоравський /454/, у Ніжинськоглу — Юхим Журавель і Терешко Журавленко /464, 466/, у Чернігівському — Лашко Журавель та Овдій Журавленко /477/ тощо. Що стосується козацьких прізвищ Чапля, Чапленко, Чаплинський, то вони в «Реєстрі» засвідчені виключно в Кропивнянському полку — всього 6. Із них прізвищ Чапленко — 4 в одній сотні, Оркліївській, можли<182>во, братів чи близьких родичів /355/. Гнатко Чапля — з Демської сотні, Іван Чаплинський — з Пирятинської /351, 361/.

Різновидом багла — «журавель», «чапля» є і бугла, а в Тернопільській області маємо річку Буглівку й село Буглів /СГУ, 73/. Слово багаль — теж різновид багла, звідки, очевидно, й українське прізвище Багаленко /Богаленко/. Грицько Богаленко служив у Корсунському полку і в тій самій сотні Ясутина, де й козак Андрій Баглаєнко /156/; тут, до речі, були й інші козаки з виразними індоарійськими прізвищами — Бальвір, Білденко, Курупа, 0нупко.

Принагідно зазначимо, що одним з імен дружини Шіви є Багала. Дружина Шіви — уособлення жіночої енергії свого чоловіка, а ця енергія має милостиве й грізне начала. Грізне уособлюють 10 іпостасей богині. За популярною версією, вона прибрала цих страхітливих подоб, аби налякати Шіву, коли той не дозволив їй бути присутньою на жертвоприносинах, які здійснював її батько Дакша. Ці втілення мають кожна свою назву, і дев'яте з них Багала — «Журавель» або Багаламукхі — «Журавлелика», бо має подобу жінки з журавлиною головою. Цей факт і собі показовий, бо поклоніння Шіві та його дружині рясно засвідчене на терені України. Дружина Шіви найчастіше зветься Махадеві — «Велика богиня» або Деві — «Богиня», вона тотожна слов'янській Діві. Це відбилося в численних назвах типу Дівка, Дівиця, Дівуха, Дівичка щодо річок, це також Дівочі та Дівич-гори по всій Україні (СГУ, 171). До речі, козак Мисько Баглай із Прилуцького полку якраз і служив у Дівицькій сотні.

Зважаючи, що санскр. бака має і форму вака, до «журавлиних» прізвищ, певно, слід віднести й прізвище Вакало — козак Андрій Вакало був у Миргородському полку /398; Лохвицька сотня/. У Коростишівському районі на Житомирщині є річка Вака, на Кіровоградщині — річка Вакурин (СГУ, 80).

Особливо показовою є річка Журавський Бак у водозборі Дніпра (СГУ, 200), яка засвідчує слушність пов'язування назв на Бак- в Україні з санскритським бака та хінді багла // бакла — «журавель», «чапля».

Аналіз показує, що похідні від бака назви найпоширеніші у водозборі Дніпра — їх тут 13. У басейні Дніпра найбільше назв і на Журав-, близько трьох десятків, із них більшість — на означення боліт /СГУ, 199–200,601/. У басейні Сіверського Дінця таких назв менше — 20 /3 річки й 17 боліт/. У басейні Азовського моря їх — 7 і всі вони — болота, у басейні Південного Бугу — 4 і всі вони — річки.

Показово, що часто—густо назви на Бак— сусідять із назвами, пов'язаними зі словами «журавель» або «чапля». Це видно хоча б на прикладах із назвою Бакай /те ж, що і баглай, тільки без суфікса — ла/: <183> р. Чапля і р. Бакай у басейні Південного Бугу; р. Бакай і болото Журавка, р. Бакайка і болото Чаплинка, яр Бакай і болото Чаплинка — у басейні Сіверського Дінця; р. Бакай і болото Чаплинка, р. Бака і болото Чаплина — у басейні Дніпра тощо. Тобто «журавлині» назви різноманітного типу, починаючи з найдавніших, охоплюють усю територію України. Це, окрім усього іншого, підтверджує слушність думки, що батьківщиною Аполлона є країна гіперборейська, тобто ареал на північ від Чорного моря, отже, і територія України. Саме звідси кожної весни, закликуваний величальними співами, повертався він на Парнас у колісниці, запряженій журавлями чи білосніжними лебедями. А самі античні джерела вважають, що Аполлон прибув до Греції з півночі, що він — прийшле божество в грецькому пантеоні. Біля Полтави, під культовим зольником виявлено зображення журавлиної чи лебединої зграї. У Давній Греції відомі так звані «журавлині» танці, є вони і в українців, причому це відбивають самі назви їх — «Журавель»,» Журавлиний ключ» тощо. І що, мабуть, найважливіше, грецький Аполлон виявляє функціональну й етимологічну тотожність зі слов'янським Купалою та індійським Крішною-Гопалою, котрий має і південноіндійський різновид свого імені — Гопалан. А воно винятково близьке фонетично до грецького Аполлон. Що дозволяє зробити висновок: імена Гопалан та Аполлон — одне й те саме ім'я, існуюче в різних мовних стихіях, похідне зі спільного джерела.

Існують деякі цікаві давні факти, пов'язані з журавлями. У так званому ольвійському декреті на честь Протогена /ІІІ-ІІ ст. до н.е./ згадується місцевість Канкит. Дехто розташовує її на лівому березі Південного Бугу, а відомий дослідник індоаріки в Північному Причорномор'ї О.Трубачов — у районі нижньодніпровських плавнів і річки Конки. І назву Конка і назву Канкит він пов'язує з давньоіндійським канка — «журавель», «чапля». Таке значення канка справді подає санскрит /SED, 127/. Більше того, ім'я Канка, тобто «Журавель», мав бог Яма, тісно пов'язаний із Шівою, а Яма — божество, причетне до світу померлих /цікава в цьому плані тема журавлів і загиблих воїнів у відомій пісні на слова Расула Гамзатова «Журавлі»/.

Ім'я Канка мав і Юдгіштхіра — найстарший із п'яти братів-пандавів, суперників кауравів. Коли пандави перебували у вимушеному вигнанні, то останній, тринадцятий рік його вони, за умовою, мусили прожити невпізнаними, інакше б не отримали назад свого царства. Саме тоді їм усім довелося поміняти свої імена, а Юдгіштхіра прибрав ім'я Канка. Це й симптоматично, бо на боці пандавів виступав Крішна — їхній родич, а в племені Крішни, як відзначає індолог Наталя Гусєва, були сильні тотемні уявлення, пов'язані з журавлями.

О.Трубачов вважає, що Канкит розташовувався в лівобережній частині Нижнього Подніпров'я, а головна дніпровська притока цієї зони плавнів — річка Конка; місцевість довкола неї здавна відома як країна журавлів і чапель. Ще Арістотель писав, що журавлі «зі скіфських рівнин» відлітають на зимівлю до боліт вище Єгипту. Що наклало свій відбиток і на рясноту тутешніх «журавлиних» назв. Дослідник тлумачить назву Канкит як «Прогнані журавлями», посилаючися на слова латинського автора Соліна про те, що «в частині, якою володіли скіфи-орачі, згадують місто Геранію /варвари називають його Какитон/ звідки, розповіда<184>ють, пігмеї були вигнані журавлями» /АБ, 119/. А міф про битву журавлів, тобто племені /чи племен/, тотемом яких був журавель, з пігмеями, як виявляється, приурочений саме до Надчорномор'я. Цей сюжет знають п'ять індоєвропейських літератур — грецька, латинська, санскритська, перська й давньовірменська. Першою згадує про журавлів, ворожих пігмеям, «Іліада»; пізніші автори переказують Гомера, іноді називаючи журавля «фракійським птахом». Давньовірменська традиція розміщує пігмеїв в Індії, проте О.Трубачов схильний вважати, що в Індію цей сюжет принесли індоарії з попереднього місця проживання — Північного Причорномор'я. Бо тільки тут, у землі скіфів-орачів, окрім легенди про журавлів, відоме й місто Геранія — «Журавлине», що його скіфи називали Какитон або Канкитон. Ці назви, вважає О.Трубачов, туземний варіант, а Геранія — грецький переклад їх. Тому обидві назви — і Канкитон і Геранія — семантичні двійники. Цікаве те, що в індійській версії варварів-неарійців розбиває птах Гаруда, їздовий птах Вішну. А міф про напівзвіра-напівптаха, зазначає О.Трубачов, здавна тяжіє до Північного Причорномор'я.

Схоже, сказане про журавля дозволяє пролити світло на деякі українські фразеологізми, досі переконливо не витлумачені. Це, зокрема, баглаї бити, баглаї годувати, баглаям нападати, баглаям вкинутись у значенні «ледарювати», «нічого не робити», «бити байдики», а також — баки забивати, «задурювати/заморочувати голову», «вводити в оману». Баглаї, баки в цих ідіомах, як бачимо, напрочуд перегукуються з хінді багла та санскр. бака, які, окрім основного значення «журавель», «чапля», мають низку й переносних значень, іноді виразно негативних. Обидва слова, наприклад, можуть означати «шахрай», «піддурювач», «лицедій», бо вважається, що журавель — дуже метикований птах і хитрощами вміє запопасти те, що хоче. Таке уявлення підтримують і дві буддійські притчі, згадувані напочатку. В одній із них журавель улесливою мовою задурює рибам у ставку голови, пообіцявши перенести їх у кращу водойму неподалік, а коли ті повірили /тобто коли журавель забив їм баки/, одну по одній поз'їдав їх усіх, поки його самого не перехитрував і не позбавив життя ще пронозистіший рак. Друга притча — про журавля, що годинами непорушно вистоював у воді, чигаючи на здобич. А рибини подумали, що то великий праведник, поринутий у роздуми про нетлінне, поки сам Будда не розкрив їм справжньої суті журавлиного стояння. Подібні риси журавля бачимо в українському фольклорі, зокрема, в казці «Лисиця і журавель» — про вартих одне одного в хитрощах представників тваринного й пташиного світу.

Значення «лицемір», «святенник» у санскриті передається словосполученнями бакачара, бакавратін, бакаврітті, досл. «діючий/чинячий, як журавель» /SED, 234/. У хінді словосполучення баглабгагат, досл. «журавлиної віри/поведінки», вживається щодо людини, чиї дії або погляди вдавані, нещирі; це слово означає «хитрун», «спритник», «симулянт» <185> /ХРС ІІ,199/. Ще одне слово хінді — баглол, досл. «журавлик», має переносне значення «невміюх», «нездара».

Цікаве санскритське словосполучення канкашай, де канка — «журавель». Вираз дослівно означає «сплячий/дрімаючий, як журавель», а насправді — «собака», «пес» /SED,127/. Якщо замість канка підставити багла // бакла, то матимемо баклашай. Що співзвучне рос. баклуши у фразеологізмі бить баклуши, тотожного укр. баглаї бити. У цьому плані ще цікавий український вираз собак ганяти, тотожний виразові баглаї бити. Ці факти певною мірою перегукуються із значеннями укр. баглай — «ледар», «нероба», «тюхтій» тощо, засвідчуючи однаковість уявлень про журавля в індійців та українців, що й відбилося в низці індійських і українських фразеологізмів. Водночас ці факти засвідчують: всі ці значення вторинні і вони не можуть служити для творення індійського та українського прізвища Баглай, як і гідронімів з топонімами.

Таким чином, індійське прізвище Баглай, яке має свого українського двійника, сходить до санскритського бака й хінді багла — «журавель», «чапля». З ним споріднена ціла низка українських прізвищ, таких як Бака, Бакота, Бакотенко, Бакуль, Бакуменко, Баглаєнко, Балгай, Балгаєнко, Багаленко, Вакало та ін. В той же час із санскритським бака та хінді багла // бакла споріднені й численні гідроніми й топоніми, особливо назви річок, боліт, струмків — Баглаї, Бака, Бакота, Бакова, Баковець, Бакай, Бакайка, Бакайчиха, Бакулин, Бакунька, Баклаїр, Журавський Бак, Бокова, Боковенька, Буглів, Вака, Вакурин, топоніми Баглаї, Бакота, Буглівка тощо. Причому річкова назва Журавський Бак у басейні Дніпра (Нікопольський район на Дніпропетровщині), яка містить компоненти, що пояснюють один одного, підтверджує правильність пов'язування назв на бак- із санскритським бака (хінді — бак) — «журавель», «чапля». Ця «журавлина» гідронімія, топонімія й антропонімія, збережена досьогодні, охоплює всю Україну, незаперечно засвідчуючи наявність тут і надзвичайно давнього індоарійського мовного пласта. <186>

Скіфський цар Колаксай та антський князь Хільбудій

Прокопій Кесарійський, візантійський історик, письменник і політичний діяч середини VІ століття пише, що близько 533 року один із воєначальників імператора Юстиніана (527–565), антський князь на ім'я Хільбудій був засланий на Дунай захищати північні кордони Візантійської імперії, але зазнав там поразки від інших слов'ян, потрапив у полон, а тоді, за однією версією, повернувся на батьківщину, в землю подніпровських слов'ян — антів. 546 року Юстиніан знову відряджає до антів посольство і просить їх зайняти місце на Дунаї й стерегти кордони Візантії. На загальному віче анти знову обрали для цього Хільбудія і відправили його з загоном до цісаря в Цареград (Прокопий, 294–297).

Ще 1953 року відомий історик й археолог Б.О.Рибаков звернув увагу на те, що розповідь візантійського хроніста про Хільбудія напрочуд перегукується з розповіддю літописця Нестора про полянського князя Кия, легендарного засновника Києва. У «Повісті врем'яних літ» Кий — слов'янський князь Середнього Подніпров'я, його знає навіть візантійський імператор, він запрошує князя до себе в гості в Константинополь, де виявляє йому велику честь. Там, висловлює здогад Б.Рибаков, очевидно, йшлося про розміщення дружини Кия на дунайському кордоні Візантійської імперії, де поляни звели укріплення, яке згодом залишили і під началом свого ватажка повернулися на Дніпро. Таким чином, уривки з обох текстів засвідчують неабияку схожість у долях обох князів, Хільбудія і Кия, хоча, застерігає вчений, така схожість ще не дає права ототожювати їх на історичному рівні, проте хронологічно зближувати можна.

Не ставлячи перед собою завдання ототожнити Кия та Хільбудія на історичному чи мовному рівні, варто спробувати визначити значення імені антського князя — Хільбудій. Тим більше що остаточного слова на сьогодні як щодо імені Кий, так і щодо імені Хільбудій ще не сказано.

Таким чином, ми достеменно знаємо, що Хільбудій ант, слов'янин, отже, й ім'я його теж має бути <187> антським, слов'янським. Є резон гадати, що ім'я це складне, двочленне, двоосновне, а компоненти його — Хіль- та — будій — самостійно значимі основи. Отже, перед нами — ім'я-композит, а такі імена якраз і являють одну з відмітних рис індоєвропейської мови.

Важливе значення має і вказівка на соціальний статус Хільбудія: він князь, тому й належить до племінної, суспільної верхівки, знаті, для якої саме й властива двокомпонентність імені. Дослідники відзначають, що для давніх індоєвропейських народів характерне певне соціальне розмежування у виборі власного імені: суспільна верхівка мала двоосновні імена, а нижчі прошарки — одноосновні, як правило, стилістично знижені.

Компонент Хіль- в імені антського князя має свій відповідник в іранських мовах: хіль/хель, яке означає «рід», «плем'я», «підрозділ племені», «клан». Він знаходить свою паралель в санскритському кула та хінді куль із тими самими значеннями, а також у скіфському коло/кола, яке міститься в етнонімі сколоти та імені Колаксай, що його мав перший скіфський цар і родоначальник династії скіфських царів (див. статтю «Сколоти, склавини, слов'яни: світло проливає санскрит»). Компонент — ксай в імені Колаксай — відбиття грецькою мовою індоіранського кшатр-/хшатр — «сила», «влада»: саме ця основа дала життя вкрай важливому термінові на означення військового стану давньоіндійського суспільства, так званих кшатріїв, стану воїнів, з якого й мусили походити царі.

Ім'я Колаксай, отже, має значення «Ватажок/Цар роду/племені», «Вождь роду/племені». Цілком очевидно, що воно постало з первісного терміну на означення племінного ватажка і лише з плином часу стало повноправним чоловічим іменем, як це засвідчується і в багатьох інших народів. Імена Колаксай та Хільбудій, як бачимо, мають спільні перші компоненти, тобто Кола- та Хіль-, які відбивають надзвичайно важливий для первісного суспільства термін, пов'язаний з родиною, родом, племенем, родоводом. А оскільки ці два важливі компоненти наявні в іменах двох осіб, які належать до верхівки сучасного їм суспільства, то можна припустити, що обидва імені в основі своїй мають приблизно однакове значення. Тобто ім'я Хільбудій може бути значеннєво тотожним імені Колаксай, отже, й елементи — будій та — ксай теж можуть нести приблизно однакове значення. Виходячи з соціального статусу Хільбудія, компонент — будій мав би означати щось на зразок «ватажок», «вождь», «поводир» тощо.

Насамперед привертають увагу в цьому плані авестійське патай та середньоіранське пат — «володар», «ватажок», «родовий старшина», які в новоіранських мовах прибрали форм пет/пат/бад/буд тощо. Вони засвідчені в багатьох важливих іранських термінах, чимало з яких мають свої індійські відповідники. Це, зокрема, хазарапат — «тисяцький» (від хазар — «тисяча»). Цей титул грецькі автори передають терміном хіліарх; він означає верховного сановника при царському дворі, котрий очолював полки «безсмертних», десятитисячне військо, яке складало кістяк перської армії при Ахеменідах. Це <188> й іранський титул наупет — «командуючий флотом», «флотоводець», «капітан судна/корабля», який відповідає грецькому наварх. Це і хшатрапаті — «глава/ватажок хшатри», де хшатра тотожна індійській кшатрі і означає представників воїнського стану, військової аристократії. В аккадських текстах ахеменідської доби зустрічається титул гітепату, котрий спершу значив «наглядач за худобою», «пастух», а згодом став означати чиновника фінансового відомства, який оцінював податок, що надходив у царську казну. На фортечних стінах Персеполіса, одній із ахеменідських столиць, засвідчено слово хатармабатіш, що його вчені тлумачать як «старшина жерців-атхарванів» (Дандамаев, 216, 234, 243, 288, 316).

До цього ж ряду стають і деякі інші іранські приклади: дах'юпаті — «владика країни», «володар країни», яке відповідає середньоперському дехпат, яке грецька мова запозичила і яке в ній прибрало форми деспот — «самодержець», «правитель». У стародавніх східних монархіях і деяких феодальних країнах Сходу дехпат, тотожне індійському дешпаті, - правитель з необмеженою владою, а з часом цей термін прибрав відчутно негативного значення — жорстока, свавільна людина, деспот. Це також і сатрап — правитель області або провінції-сатрапії у стародавніх Персії та Мідії, а також в еліністичних монархіях IV–I ст. до н.е., а знову ж таки в переносному розумінні — свавільний адміністратор, безконтрольний правитель. Причому сатрап — усічена форма, повна буде іранська форма хшатрапет (інд. кшатрапаті).

Чимало подібних термінів знає вірменська мова, причому вважається, що значна частина їх, якщо не переважна, увійшла в вірменську мову через мову парфянську. Серед деяких словотвірних суфіксів, які увійшли до вірменської мови з іранських мов, є і суфікс — пет (з давньоіранського пайті). Ось деякі терміни із цим суфіксом: могпет — «верховний жрець» (давньоір. магупаті, новоперське мобад/мобед); спарапет — «комадувач армією», «воєначальник» (новоперське сіпахбад від сіпах — «військо») тощо (ДИЯ, 40–41).

Цікавою є згадка в Геродота про те, що лівійці називають царя баттас; термін цей, як вважає відомий чеський мовознавець Ю.Покорни, — середземноморський мовний релікт, з яким споріднене грузинське батоно — «пан», «добродій».

І, звичайно ж, подібний термін знають індійські мови, це — паті. Імена з цим компонентом надзвичайно поширені в Індії, він із санскриту означає «пан», «повелитель», «господар», «хазяїн», «чоловік» (СРС, 364). Саме слово паті складається з двох елементів: па- «захищати», «охороняти», «берегти» та — ті, суфікса, який творить дієприкметники теперішнього часу. Тобто слово паті дослівно означає «той, що захищає/боронить/опікується», інакше — «захисник», «охоронець». Звідки й такі поширені в різних мовах терміни, як патер, падре, батько, батя тощо.

Насамперед паті входить в імена та епітети індійських божеств: <189> Праджапаті — «Батько/Захисник усього живого», «Владика створінь», а Праджапаті — епітет бога творця Брахми; Брихаспаті — «Владика/Батько молитви/праведного слова», наставник богів; Пашупаті — «Батько/Захисник тварин/худоби», тобто Шіва-Рудра, котрий, як і слов'янський Влес/Велес є «скотіїм» богом у своїй міфології.

Паті — неодмінний компонент важливих соціальних термінів: раштрапаті — «глава держави», у сучасних індійських мовах — «президент»; сенапаті, вахініпаті — «воєначальник», «полководець», досл. «ватажок армії/війська»; бгуміпаті, кшітіпаті, сарвапаті — «цар», «владика землі/всіх»; сабгапаті — «голова зборів», сучасне «головуючий»; гопаті — «пастух», а також «воїн», «цар», досл. «охоронець корів/худоби», а оскільки го означає ще й «земля», то й «захисник/охоронець землі», тобто «цар»; гріхапаті — «господар дому», «хазяїн», «глава родини» та багато інших термінів.

Знають подібний компонент балтійські та слов'янські мови: литовське viespatis — «пан», «хазяїн», pats — «господар», «хазяїн»: рос. батя, господин, госпожа, укр. батько, господиня, господь, Причому українське батько відзначається не лише значеннями «глава родини», «захисник сім'ї», але й стійкою традицією до порівняно недавнього часу вживатися саме по відношенню до козацької старшини, ватажків, отаманів тощо. Що свідчить про надзвичайно давні витоки слова й уживання його саме в військовій сфері. Що ж до слова господь, то й воно означає «Батько/Захисник усіх», бо іранське гос- у ньому споріднене з індійським віш — «всі», «все», відбите в давньому слов'янському слові весь — «село». Санскритське вішапаті, тотожне viespats — «господар», «бог», окрім значень «добродій», «господар», має і значення «глава общини», «керівник громади», «сільський староста» (SED, 521). Сюди ж давньопруське waispatti — «пані», яке первісно сходить до значення «дружина сільського старости», «дружина ватажка громади» і в якому компонент — patti споріднений із санскритським патні — «дружина», досл. «захисниця», «берегиня», і з українським пані, яке має свої паралелі в деяких інших слов'янських мовах, скажімо, в польській, чеській тощо.

Таким чином, компонент — будій в імені Хільбудій має численні відповідники як в іранських, так і в індійських, слов'янських та балтійських мовах. Всі вони сходять до індоєвропейського па- «захищати», «охороняти», «берегти». Тож компонент — будій тотожний авестійському патай та рігведійському паті, які в сучасних іранських мовах прибрали різних фонетичних оформлень (бад, бед, буд тощо). І ім'я Хільбудій, у такому разі, означає «Ватажок/Батько/Захисник роду/племені», тобто, по суті, несе те саме значення, що й скіфське ім'я Колаксай. Ім'я Хільбудій в основі своїй — ім'я-титул, воно цілком передає той суспільний статус, що його мав антський князь. Причому Хільбудій — якраз іранська форма імені, яке в санскриті має форму Кулапаті, а <190> в хінді — Кульпаті. На скіфському ж грунті, судячи з усього, їм відповідає ім'я Сколопіт, а на іранському Хільбад, Хільпет. Імені Хільбудій тотожний і ще один іранський термін — хейлбаш — «командир загону», «воєначальник», «командуючий армією»; термін цей вживається нині лише в усній формі, що свідчить про давність його.

Цілком можливо, що санскритський термін кулапаті, хінді кульпаті та іранський хільбуд/хільбед на означення племінного ватажка чи родового старшини відбився й на українському грунті в прізвищі Кульбіда, яке має і різновид Куйбіда. Де компонент — біда може бути трансформацією індійського — паті та іранського — буд/-бед. В такому разі це загадкове прізвище стає зрозумілим і вмотивованим, тим більше що на українському терені, окрім прізвищ на Цар-, маємо й інші прізвища, які містять компоненти па, пала із значенням «захисник», «воїн», «цар»: Гопя, Гупал, Гупало, Мазепа, широко відбиті, зокрема, в «Реєстрі Війська Запорозького» 1649 року.

Ці факти дають певні підстави гадати, що серед українців можуть існувати й інші прізвища з компонентом куль-. Санскритське кулапаті й хінді кульпаті мають і другу, так би мовити, усічену форму терміна — кулапа. Що спонукає звернути увагу на українське прізвище Кулеба. З іншого боку, на означення Шіви, поклоніння якому рясно засвідчене на території України, існують епітети Кулешвара, Кулеша (хінді — Кулешвар, Кулеш або Куліш), які й сьогодні побутують в Індії як чоловічі імена і означають «Божество роду» (нагадаємо, що є інше ім'я з цим першим компонентом і з таким самим значенням — Кульдев); ці епітети Шіви не можна не співвіднести з українськими прізвищами Куліш, Кулеша й похідними від них. До цього роду можуть стати й інші українські прізвища на Куль-, наприклад, Кульбак, Кульбака. <191>

Володимир, тризуб і синьо-жовтий стяг

І сьогодні ім'я Володимир — одне з найулюбленіших і широковживаних імен у слов'янському світі. Дослідники вважають, що первісно воно означало «Владою великий», а згодом, коли компонент — мир став асоціюватися зі словом мир — «світ», зазнало переосмислення і стало тлумачитися як «Володар світу» (ЕСУМ, І 419). З таким тлумаченням можна було б погодитися, якби не два моменти. По-перше, компонент — мир у слов'янських мовах, особливо в східнослов'янських, має ще значення «громада», тобто є важливим терміном на означення сільської общини, що слід мати на увазі при мовознавчому аналізі імені Володимир. По-друге, компонент — мир наявний також в індійських та іранських двоосновних іменах. Щоправда, на іранському грунті він має дещо трансформований вигляд: — міхр, — мехр, — міхір. Проте, на жаль, індійські та іранські факти, судячи з усього, не залучалися для дослідження імені Володимир, а саме вони, поза сумнівом, могли б значно полегшити роботу щодо з'ясування походження і значення цього славнозвісного імені. А індійські й іранські факти значною мірою заперечують традиційне тлумачення імені Володимир.

Широке вживання двоосновних імен було властиве ще праіндоєвропейській мові, звідки вони перейшли в санскрит, давньогрецьку, давньослов'янську та інші індоєвропейські мови. Для ілюстрації можна порівняти хоча б давньослов'янські й давньоіндійські імена з компонентом — слав, тотожний санскритському — шравас: Святослав і Шветашравас, Віслав і Вішравас, Борислав і Бгурішравас, Горислав і Уграшравас, Переяслав і Пар'яшравас тощо. Така поширеність імен-композитів — одна з відмітних рис праіндоєвропейської мови. Як відзначає відомий мовознавець В.І.Абаєв, улюбленим типом імен у скіфській мові, як і в давньоперській, були імена двочленні, утворені з двох самостійно значимих основ.

Писемні джерела засвідчують, що для давньоруської доби це вже <192> був традиційний набір двоосновних імен, які вже навіть натоді втратили первісний семантичний зміст і сприймалися як специфічні імена традиційного вжитку. Вчені майже одностайні в тому, що цей тип імен у переважній більшості успадкований іще від праслов'янського, ба навіть праіндоєвропейського періоду, що вже в давньоруську епоху ці імена були малопродуктивними, а для християнства — ще й поганськими, язичницькими. Тому й не дивно, що на початок ХІV ст. вони поступово занепадають, втрачаючи свою первісну елітарність.

Безперечно, що в цю категорію особових імен, коли вони набули загального поширення в усіх давніх слов'янських племен, вкладався певний реальний зміст. Сучасні дослідники вважають, що вибір імені для новонародженої дитини зумовлювався певними забобонними міркуваннями, традиційною вірою в магічну силу слова й власного імені. І що в іменах завжди містилося добре віщування, побажання благополуччя, добробуту й хвали. Така думка має право на існування, хоч усі ці причини первісно не були визначальними, вони більшою мірою стосуються одноосновних імен, а не двоосновних.

Імена-композити з лексико-семантичного боку досліджені ще дуже недостатньо, тому зараз нелегко судити з усією певністю про їх справжню, первісну семантику. Дослідники, намагаючися пояснити значення імен-композитів, вбачають у них компоненти або з імперативним першим членом, в якому виражено побажання здобути славу (Борислав, Ростислав), бути мужнім і відважним воїном (Будивой, Ратимир), бути миролюбним або навіть мстивим (Творимир, Мстивой, Мстигнєв) чи й без імперативного першого елемента. Численні слов'янські імена на — слав пов'язуються з тим чи іншим виявом слави, інші імена пов'язуються з війною, героїзмом, відвагою (Ратибор, Ярополк), гостинністю (Гостирад, Милогост, Доброгост). Ще інші нібито втілюють забобонну побожність батьків до бога, який послав їм дитину й через відповідне ім'я дбатиме про неї (Богумил, Богуслав, Богурад), а також побажання на майбутнє позитивних рис своїй дитині (Доброслав, Милонєг, Добромисл) тощо. Але таке тлумачення давніх слов'янських імен надто прямолінійне, однобічне й поверхове, бо не пояснює і не пов'язує того, що ці ж компоненти часто-густо наявні і в етнонімах та топонімах. Якщо, скажімо, ім'я Мстислав містить у собі компонент із значенням «мстити», то як це значення віднести до назви річки — Мста? Насправді ж усе у, здавалося б, прозорому імені значно складніше й глибинніше. Надзвичайно слушні в цьому плані слова польського мовознавця Олександра Брюкнера, що імена-композити творилися згідно первісного арійського способу, а спосіб цей передбачає врахування всього комплек<193>су релігійних та соціальних уявлень тогочасного суспільства. А це, в свою чергу, вимагає поглибленого підходу до тлумачення семантики таких двоосновних імен.

Конструктивною тут може бути помічена закономірність, що імена-композити були пріоритетом суспільної, племінної верхівки. Дослідники відзначають, що для давніх індоєвропейських народів характерне певне соціальне розмежування у виборі власного імені: суспільна верхівка мала двоосновні імена, а нижчі верстви — одноосновні, як правило, стилістично знижені. Дослідження польським ученим С.Роспондом давньоруської антропонімії Х-ХІV ст. на матеріалі «Повісті врем'яних літ» засвідчує, що двоосновні імена найчастіше зустрічаються і повторюються саме в правлячих династіях, що таким іменам притаманна найбільша продуктивність і династична елітарність, причому, зазначає дослідник, з часом вони ставали династичним табу. Так, наприклад, ім'я Володимир — найбільш уживане й мовби закріплене за Рюриковичами: його мали аж вісімнадцять представників цієї династії (Роспонд, 9). Отже, і східнослов'янський матеріал засвідчує, що в давньоруський період складні імена були привілеєм племінної верхівки, знаті — князів та членів їхніх родин, воєвод, жерців тощо. Простолюду такі імена були не властиві.

Це наштовхує на думку, що таке явище не випадкове і що воно мусить мати пояснення. І що це пояснення, очевидно, слід насамперед шукати в носієві двоосновного імені, тобто насамперед у племінного ватажка, князя, царя, у його соціальних і магічних функціях, у його місці в громаді, колективі, племені. Старовинний цар, як зазначає відомий мовознавець В.М.Топоров, виконував роль жерця, котрий не тільки знав космічну стуктуру, а й співвідносив її з соціальною будовою суспільства. Тобто жрець-цар визначав на рівні правил і релігійно-магічного права, яким чином мусить бути організована дана соціальна група (або їх сукупність) із тим, щоб вона відповідала космічному порядкові.

Тож сама постать племінного ватажка, князя, царя і його функції нерозривно пов'язані з уявленнями про світобудову. А за ними, що найповніше збереглися в «Рігведі», всесвіт виник, коли бог-творець розділив Небо й Землю, доти злиті воєдино. Небо й Земля — всезагальні батьки, народителі всього живого. Небо — Батько, Земля — Мати. Ця найдавніша ідея домінує в «Рігведі» й відбиває сліди давнього, ще індоєвропейського світогляду. І сліди ці ведуть до дуальної, двоїстої організації первісного суспільства.

За тими ж уявленнями, у проміжному просторі між Небом і Землею міститься опора для підтримання розділеного на дві сфери світу. <194> Роль опори в ритуалі виконує жертовний стовп — чи дерево, камінь, скеля, трон; вони символізують водночас і центр усесвіту, центр священного місця, де здійснювалося безпосереднє спілкування людей із богами. Обряд, здійснюваний на цьому місці, повторював акт світотворення. Засобом спілкування між людьми й небожителями є пожертва, яку здійснює племінний вождь, князь, котрий у первісні часи був і жерцем і воєначальником водночас. Саме він — племінний ватажок, князь, цар — через пожертву поєднував, сполучав Землю і Небо, світ земний і світ небесний. А сам він був ніби уособленням, символом жертовного стовпа, що з'єднує і одночасно підтримує Землю та Небо. Тож і не випадково символом влади — юридичної і магічної — є посох, жезл, кий, скипетр, булава тощо, які імітують в мініатюрі жертовний стовп, а носій цього атрибуту наділений певною владою.

Племінний вождь вважався обранцем богів, посередником між богами й людьми, носієм і символом людського процвітання. Від його фізичної могутності й духовної енергії залежали благоденство й добробут громади або племені. І імітація універсальної космічної структури на рівні соціальних та політичних інституцій — це, за архаїчними уявленнями, неодмінна запорука колективного добробуту. Племінний ватажок, князь, цар, таким чином, виступав не тільки як правитель, він забезпечував добробут своєї громади не тільки керуючи нею, а й через ритуальне дійство, зміст і форми якого суворо визначалися традицією і сходили до міфічних часів першопочатку всесвіту.

Тож ім'я Володимир, як на нас, споріднене зі складним іменем Варунамітра або Мітраваруна, зафіксованого ще «Рігведою» — найранішою писемною пам'яткою стародавніх індійців, яка слушно вважається і найдавнішою писемною пам'яткою всіх індоєвропейських народів. У цьому імені якраз і відбита дихотомічна, двоїста структура світу, магіко-юридична функція давньої племінної організації. І цю функцію тут втілюють двоє божеств — Варуна й Мітра. Вони протиставляються одне одному як темний і світлий, нічний і денний, причетний до води й причетний до вогню, пов'язаний із місяцем і пов'язаний із сонцем, індивідуальний і колективний, жіночий і чоловічий, земний і небесний тощо. До них звертаються, як правило, в двоїні, з'єднуючи обидва компоненти в одне складне ім'я Варунамітрав або Мітраварунав, аби підкреслити їхню нероздільність і нерозривність (РВ, 309–310). Це дає підстави стверджувати: ім'ясполучення Варунамітра й Мітраваруна відбиває найпростішу й найдавнішу модель світу, де Варуна уособлює земний світ, а Мітра — небесний. Тож якщо пов'язувати ім'я Варунамітра зі слов'янським Володимир, то <195> можна припустити тотожність компонентів Варуна й Волод-, мітра й мир, причому тотожність не тільки фонетичну, але, найголовніше, тотожність етимологічну. А це означає, що ці компоненти мусять мати спільне походження і однакове значення.

Як згадувалося, слов'янське мир, окрім сучасного значення «світ», має ще значення «стан супокою». І що особливо важливо, позначає давню слов'янську общину — мир. Принагідно зауважимо, що індоіранський Мітра був божеством Мирного договору, він мав важливу функцію об'єднувати людей у громаду. До речі, українське громада знаходить свою паралель у санскриті, де грама, споріднене з нашим громада, в сучасних індійських мовах означає «село» і входить у топоніми. А терміном громада якраз і означалася давньоукраїнська сільська община.

Сам Мітра відіграє виняткову роль у творенні індійських імен, наприклад, Варахамітра, Агнімітра, Сумітра, Вішвамітра, Даттамітра, Мітрадатта тощо.

Образ Мітри входить до найрізноманітніших релігійних систем. У пантеоні «Рігведи» він уособлює милостиву форму владарювання, асоціюється з днем і білим кольором. Тоді як Варуна, від якого він у «Рігведі» невіддільний, уособлює грізний аспект владарювання і асоціюється з ніччю та чорним або темним кольором. «Яджурведа» мовить, що Мітрі слід приносити в пожертву тварин білої масті, а Варуні — чорної. Мітра прославляється як бог, що встановлює мир і злагоду серед людей. Першопочатково він пов'язаний із поняттям договору: про це свідчить передньоазіатський текст ІІ тис. до н.е., де бог Мітраш — Мітра згадується разом з Уруванашом — Варуною. Пізніше, порівняно з Варуною, він помітної ролі в післяведійському пантеоні не відіграє. Ведійський Мітра, на відміну від свого іранського тезка, займає в «Рігведі» скромне місце — йому присвячено лише один окремий гімн. У всіх інших випадках він незмінно оспівується в парі з Варуною, який затьмарює його своїм значенням.

Іранський же Мітра займає в своєму пантеоні чільне місце як бог-змієборець. У цьому розумінні він близький до ведійського Мітри, який у ведах іноді виступає як бог-воїтель. І якщо на індійському терені Варуна відтіснив Мітру, то на іранському терені Мітра відтіснив Ахуру, тобто Варуну-Асуру. З часом культ іранського Мітри поширився за межі Ірану, у Вірменію і далі на захід, аж до Риму. У період Римської імперії культ його доходить до околиць тодішнього цивілізованого світу. Дехто вказує на відбиття образу й функцій Мітри в християнській міфології в образі Георгія Побідоносця. З іншого боку, чимало спільного Мітра виявляє і з образом архистратига Михаїла, котрий є захисником Києва. Цікаво, що в деяких іранських мовах <196> ім'я Мітра має форму Міша, Меша, що спонукає звернути увагу на скорочену чи просторічну форму імені Михаїл, Михайло — Миша, Мишко. Що, в свою чергу, засвідчує: імена: Мітра, Мехр/Міхр, Михайло, Мишко — споріднені й сходять до однієї основи.

Впливом індоіранського Мітри, очевидно, пояснюються такі грецькі імена, як Мітродор, Мітрофан, Мітрофіл та інші. У таджиків Мітра (Міфра, Місра) видозмінивсяся в Мехр і став означати «сонце» та «любов», «дружба», «приязнь» (у сучасній мові хінді мітр означає «друг»). Чимало сучасних жіночих імен містять цей компонент: Мехріннісо, Мехрнігор, Мехрігуль, Мехрібан тощо (Гафуров, 100 і словничок імен). Певно, подібна трансформація сталася і на слов'янському грунті. Компонент — мир у деяких слов'янських мовах видозмінився на — мил і став пов'язуватися з поняттями «милий», «любий», а також «любов», «кохання» (пор. польське milosc — «любов», «кохання»).

Таким чином, компонент — мир у слов'янських мовах споріднений з індоіранським богом Сонця і Мирного Договору Мітрою і відбився не тільки в слов'янських іменах, але й у назвах, наприклад, Миргород, Миропіль, Мирогоща, Миропілля, Миронівка, Гостомель, Гомель тощо.

Що ж до компонента Волод- в імені Володимир, то його зв'язок із Варуною також виразний. Варуна — один із найдавніших богів ведійського пантеону, наділений надзвичайною широтою функцій і величезною могутністю. Його називають царем богів і людей, опорою землі й неба, владикою атмосферних вод, рік, морів та океанів. Однією з істотних функцій Варуни є нагляд за дотриманням світопорядку, так званої ріти (слов'янське лад). Разом із Мітрою він втілює магіко-юридичну функцію племінного ватажка. Первісно пов'язаний з первозданними водами, порушників ріти карає водянкою. Його обитель — у глибинах вод Західного океану, до неї потрапляють асури, які загинули в битвах іх богами-девами, що вважаються молодшими братами асурів(Дюмезиль, 53). Як повелитель океанів і рік він має ім'я Сіндгу — «Річковий». Індолог Н.Гусєва вважає, що не варто ігнорувати співпадіння теоніма-епітета Варуни — Сіндгу з гідронімом Сінд-Інд та з етнонімом сінди, тобто назвою народу, який розмовляв індоарійською мовою і жив не тільки в історичній Індії, але й на щедро обводненому Таманському півострові й півдні України. Варуна — охоронець західних областей землі, а це навіює думку, що в уявленні ведійських аріїв він асоціювався з тими областями, звідки вони прийшли до Індії. Бо одним із значень слова варуні в санскриті є «захід» (Гусева, 71–72).

Головні атрибути Варуни — петля, якою він ловить грішників, лотос, мушля й чаша з діамантами. <197> Часто зображається серед річкових богинь, чоловіком і повелителем яких він є. Дружина Варуни — Варуні, вона ще уособлює хмільний напій. Синами Варуни вважаються два великих мудреці-ріші — Агастья і Васіштха. Цікаво, що нащадки Васіштхи, як свідчать давні джерела, носили пасмо волосся на виголеній голові, тобто козацький «оселедець». Їздова тварина Варуни — морська тварина макара.

Середньовічна цейлонська хроніка ХІІІ ст. «Історія Сігірі», базована на більш ранніх індійських і цейлонських хроніках, зазначає, що в саків (середньоазіатські скіфи) ім'я бога Варуни набуло значення «правитель», «ватажок», оскільки правитель у саків вважався земним утіленням Варуни. В іншому місці хроніки мовиться, що саки мають ще одну назву — мурунда. Мурунда у саків означає «ватажок» і воно споріднене з санскритським врідга (Paranavitana, 136). З чого випливає, що слова Варуна, мурунда, врідга — споріднені, етимологічно тотожні. Коментуючи це місце в «Історії Сігірі», шріланкійський дослідник С.Паранавітана вважає, що, справді, санскритське врідга через проміжні форми вуруда/вурунда могло прибрати форми мурунда (Там само). Що ж до зміни початкового в на м, то таке явище властиве не лише індійським, але й слов'янським мовам, зокрема, й украінській: пор. вандрувати й мандрувати.

Санскритське врідга має значення «старійшина», «голова», «ватажок» і похідне від дієслівної основи вардх- «рости», «посилюватися», «дужчати» (СРС, 568, 617). На слов'янському грунті йому відповідають форми валд/влад/волод (пор. укр. влада, владика, володар, владарювати, рос. властелин, владетель). Причому останнє російське слово має свій точний санскритський відповідник — вардгітар, якщо врахувати, що часто-густо санскритське р відповідає слов'янському л (пурна — полный, діргха — долгий). Ця основа спостерігається на слов'янському грунті в низці давньослов'янських імен: Владислав, Властимил, Рогволод, Всеволод, Володар тощо. Таким чином, підтверджується етимологічна тотожність імені Варуна й компонента Волод- в імені Володимир.

Спільність із Варуною виявляють не лише середньоазіатські саки, а й причорноморські скіфи, близькоспоріднені між собою. Це підтверджує «батько» історії Геродот, коли ще в V ст. до н.е. каже: так звані «царські» скіфи — і лише вони — поклоняються Тагимасадові. Геродот дає цьому божеству грецький аналог — Посейдон. Тобто в такому разі індійський Варуна, скіфський Тагимасад та грецький Посейдон виявляються тотожними функціонально, бо Варуна — божество космічних і земних вод, яке згодом зійшло до статусу простого морського божества, а Посейдон і собі бог морів. І якщо скіфський Тагимасад — це грецький Посейдон, то Тагимасад — <198> і індійський Варуна. З іншого боку, якщо середньоазіатські саки поклонялися Варуні, то йому мусили поклонятися й причорноморські скіфи. І в них мусив бути термін на означення племінного ватажка, царя, тотожний термінам вуруда/вурунда, з якого утворився термін мурунда на означення скіфського ватажка і самих скіфів. І таким терміном у скіфів, виходить був термін володар, споріднений із санскритським вардх/врідх, якому на слов'янському грунті відповідають валд/влад/волод. Так що все сходиться, тільки виходить, що цей термін був однаковий і для скіфів і для пізніших слов'ян. З чого й висновок: скіфи й слов'яни близькоспоріднені племена, як у мовному, так і в етнічному плані.

Сказане про Варуну, Посейдона й Тагимасада дозволяє пролити світло й на деякі важливі сучасні реалії. Йдеться про нашу державну символіку — тризуб і синьо-жовтий прапор.

Тризуб був відомий багатьом стародавнім народам. Грецький Посейдон, римський Нептун, етруський Нетун зображалися з тризубом — тридентом. Неодмінним атрибутом Шіви також був тризуб — трішула, по-слов'янському тришило, якщо виходити з тотожності санскритського шула українському шило, вістря. Тризуби маємо на гербах боспорських царів, сарматських тамгах і скіфських монетах. Тризуб зображено на різних предметах, знайдених в Середньому Подніпров'ї, в Приладожжі, Суздалі й сучасній Угорщині. Навіть у далекій Кореї виявлено поховання стародавнього воїна, де серед інших атрибутів, переважно воїнських, був і тризуб. Тризуб невіддільний від гербів великих київських князів Володимира та Ярослава Мудрого, гербів та печаток інших давньоруських князів.

Дожив тризуб і до нинішніх часів. Ще й сьогодні в руках індійського відлюдника-аскета можна побачити посох, увінчаний тризубцем. Тибетські ченці у червоних шапчинах, вирушаючи на прощу до святих місць, неодмінно беруть із собою тризуб.

Гербом загиблої Атлантиди був тризуб, а верховним божеством у ній — Посейдон. Це засвідчує Платон у своєму «Тімеї». Давно колись, задовго до Гомера, Посейдон був найвищим божеством, поки його не відтіснив громовержець Зевс. Посейдон привселюдно називав Зевса узурпатором небесної влади, а себе — найстаршим і найголовнішим богом. І твердив, що саме йому належить верховенство серед богів. Посейдон справді вважався колись Прабатьком людей і богів, Творцем, Охоронцем і Руйначем світу. Точнісінько так, як знаменита індуїстська трійця-трімурті — Брахма, Вішну й Шіва, де Брахма — творець світу, Вішну — захисник його, а Шіва — руйнівник. Причому тризуб-трішула якраз і уособлює цих трьох верховних богів: праве вістря символізує Брахму, <199> ліве — Вішну, а середнє — Шіву. І саме Шіва іконографічно зображається з тризубом, як, до речі, і його дружина. Цим божествам, як засвідчують численні дані, поклонялися й на терені України.

Тризуб, отже, уособлює творення, захищення і руйнування світу. І водночас символізує владу над трьома світами — небом, землею і потойбічним світом. Тризуб, як символ всемогутнього владики, безмежної влади заспокоює і погамовує, стишує і втихомирює світові, космічні сили. Але тризуб і розбурхує, зроджує бурю, творить новий світ. Недарма індійські аскети-відлюдники з тризубими посохами вважають себе магами й чародіями, що приборкали таємничі, сказати б, «посейдонівські» сили, які дрімають в океані людської душі.

Численні дані свідчать, що задовго до постання Київської Русі зображення тризубів уже існували на теренах, де потім виникли давньоруські князівства. Наприклад, боспорські герби, скіфські монети, сарматські тамги, причому тризуб тут — чи не найдавніший символ боспорських царських династій. У Надчорномор'ї вживання тризубих, як і двозубих, зображень має тривалу історію, яка корінням сягає щонайменше часів Боспорського царства на півдні України, яке проіснувало майже тисячоліття, з VI ст. до н.е. до IV ст. н.е. Тож із повним правом можна говорити про спадкоємність цього державного символу.

Те, що і на скіфських монетах, скажімо, царя Фарзоя, зображався тризуб підтверджує: і причорноморські скіфи поклонялися божеству, символом, прикметною ознакою якого був тризуб. Тобто і скіфський Тагимасад, ототожнюваний з Посейдоном, був озброєний тризубом. Це ж, очевидно, стосується і ведійського Варуни, і слов'янського Дажбога, бо саме Варуна, Тагимасад, Посейдон були покровителями воїнського стану, пов'язаного з владою. Недарма «Слово о полку Ігоревім» називає русичів, тотожних «царським» скіфам, Дажбожими внуками. А про ведійського Варуну відомий фахівець з порівняльної міфології Ж.Дюмезіль пише:

«Мітру й Варуну… часто називають царями… Проте з них обох більшою мірою царем є Варуна; на рівні ритуалу… Варуна — покровитель і модель царя в церемонії посвячення… Варуна ототожнений із кшатрою… поняттям, яке водночас є і основою другої, військової функції, реалізованої в класі кшатріїв» (Дюмезиль, 53).

Як бачимо, Варуна пов'язується з царською владою, з так званими кшатріями — представниками стану воїнів, який в давньоіндійській суспільній ієрархії посідає друге за значимістю місце після жерців-брахманів. Саме з цього стану й мусили походити царі. З чого напрошується висновок, що так звані «царські» скіфи не хто інші, як воїни, військо, дружина. А <200> зі слова кшатр — «сила», «влада» й утворилося наше цар. Компонент — ксай/-кшай, споріднений із індоіранським кшатр-/хсахр та слов'янським цар бачимо й у іменах трьох родоначальників скіфських племен — Арпоксай, Ліпоксай, Колаксай.

Отже, ім'я Володимир двоосновне і компоненти його — Волод та мир. А такі імена мала в давнину виключно племінна знать, найперше — племінні ватажки, князі. Пояснюється це первісними уявленнями про світобудову, за якими, колись єдиний всесвіт було розділено на небо й землю. Саме племінний ватажок, князь, що поєднував у собі соціальні й магічні функції, тобто був і правителем і жерцем водночас, вважався посередником між світом богів і світом людей. Саме він через пожертву богам забезпечував благополуччя для своєї громади. І ці соціальні й магічні функції племінного ватажка мали засвідчуватися атрибутами, які б унаочнювали такі його повноваження. Однією з таких ознак, інсигній, був жезл, скипетр, двозуб — як символ влади над двома світами, землею і небом, а пізніше й тризуб, як символ причетності до трьох світів, бо до неба й землі долучився світ предків, світ померлих, потойбічний світ; володарями останнього, поряд із функціями морських божеств, і стали грецький Посейдон та індійський Варуна, коли позбулися верховенства в своїх пантеонах. Це ж саме, очевидно, стосувалося скіфського Тагимасада й слов'янського Дажбога.

Другою важливою ознакою племінного вождя, ватажка, князя мусило бути його ім'я. Воно також мусило відбивати дихотомічну будову світу, тобто мусило складатися з двох компонентів, один з яких уособлював би зв'язок із землею, людьми, земним світом, а другий — з небом, небожителями, небесним світом. Саме таким і є ім'я Володимир, утворене поєднанням двох верховних богів індоєвропейців — Варуни й Мітри. Про Варуну вже мовилося достатньо (див. також статтю «Варуна, Посейдон і Дажбожі внуки»), а про Мітру ще можна додати, що це щедре сонячне божество, прихильне й приязне до людей, ще мало функцію об'єднувати людей в громаду, що знайшло своє вираження у слов'янській общині — мирі.

У «Рігведі», яка датується ІІ—І тис. до н.е., словосполучення Варунамітра, тотожне слов'янському імені Володимир, уособлює дуальну, двоїсту організацію первісного суспільства, яка характеризується поєднанням протилежних понять типу небо — земля, ніч — день, низ — верх тощо. Це, так би мовити, своєрідна єдність протилежностей. Варуна й Мітра зливаються в єдине поняття, як дві іпостасі одного божества. Варуна протиставляється Мітрі на всіх рівнях, що відбиває архаїчну стадію мислення, яка виділяє протилежності в <201> раніше нероздільних і нерозділюваних поняттях. У «Рігведі» до обох божеств звертаються, як правило, в двоїні, поєднавши два імені в одне — Варунамітра чи Мітраваруна, що підкреслює їхню нероздільність. І злиття це настільки тісне, що їх іноді називають лише одним із цих двох імен, теж у двоїні, хоча маються на увазі обидва божества: Варунав, тобто «Обидва Варуни», чи Мітрав — «Обидва Мітри».

Проте ім'я Володимир має і деякі інші свої особливості. На різних рівнях і в різних контекстах воно може тлумачитися по-різному, бо ж відомо, що архаїчна лексика, особливо сакральна, стосовна релігійного культу й ритуалу, відзначається багатозначністю. Так, на планетарному рівні ім'я Володимир може тлумачитися як Місяць+Cонце, на рівні стихій — Вода + Вогонь (у «Рігведі», зокрема, мовиться, що коли при договорах і угодах у свідки закликають Варуну, то клянуться при воді, а коли Мітру — то при вогні). Тож ім'я Володимир має і свій барвний рівень, свою кольорову символіку, яка випливає із значення імені Володимир як Вода+Вогонь.

Оскільки вода здавна традиційно асоціюється з синім або блакитним кольором (порівняймо: «Голубий Дунай», «біля самого синього моря», означення в давньоруській літературі Чорного й Азовського морів як Синіх тощо), то компонент Волод- в імені Володимир пов'язується з синім, блакитним кольором. Сонце ж, вогонь асоціюється із золотавим, жовтим кольором (та й саме слово золото сходить до значення «жовтий»). Отже, і компонент мир в імені Володимир — синонім жовтого або золотистого кольору. Тобто ім'я Володимир тлумачиться іще як Синій+Жовтий, що символізує ідею самого життя, бо без води й сонця воно неможливе. І навпаки, поєднуючись, синій і жовтий кольори, тобто вода і сонце, вогонь, тепло дають зелений колір, колір життя.

Вода і вогонь — дві могутні стихії. Коли жодна з цих стихій не переважає, коли вони гармоніно поєднані, коли має місце своєрідна єдність цих протилежностей, має місце і світова і суспільна рівновага, поступ і благоденство, панує мир, злагода порозуміння. Саме ця ідея закладена в нашому державному прапорі, яки творять дві рівновеликі половинки — синя й жовта, символи води й вогню, символи самого життя.

І ця ж ідея закладена в слов'янському імені Володимир, що витоками своїми сягає сивої індоєвропеської давнини. <202>

Епіка

Леся, Волинь і «Рігведа»

У листі до свого дядька Михайла Драгоманова від 6 грудня 1890 року Леся Українка пише з Луцька:

«Та от ще напишіть мені, прошу, чи не знаєте, може, який є переклад ведичних гімнів на французькій або німецькій мові, може б я його собі купила, бо страшно мені сподобалися тії гімни по уривках, які я знайшла в «Історії» Менара».

Як дослідив відомий санскритолог із діаспори Володимир Шаян (1908–1974), Леся Українка для своїх перекладів із «Рігведи» користувалася книжкою французького автора Менара — і тільки нею. У ній стверджується виняткова спорідненість слов'янських мов із санскритом. І це, на думку В.Шаяна, мусило справити на поетесу виняткове враження. Але не менше враження на неї мусив справити й світогляд ведійських аріїв, творців «Рігведи». Як зазначає В.Шаян, «стрінемо тут подивугідні рівнобіжності із тим світоглядом, що його відтворює Леся в поетичній формі у її «Лісовій пісні».

Менар, зокрема, пише: «Для модерної людини природа є тільки збором предметів, а саме предметів непродуховлених. Але для молодих рас все те, що рухається, є живе та все і всюди Мисль одухотворює матерію. Нема нічого мертвого в світі, немає теж тіла без душі. Небо, земля, вітри, ріки, зорі, хмари мають так як ми розум, волю і свідомість їх життя. Людина не відріжнює свого існування від існування природи, яка колише чоловіка у своїх раменах і живить своїм молоком. У рухливому і змінливому видовищі з'явищ первісний чоловік вбачає таємні сили, він їх бачить і чує, він віддихає ними. Кожний порух, кожне враження напоює його божественним життям».

І на це Володимир Шаян зауважує:

«Стрічаємо і дивуємося. Це ж найвірніша характеристика світогляду персонажів Лесі Українки із «Лісової пісні»: <204>

Лукаш: А я й не знав, що в них така розмова. Я думав, дерево німе, та й годі.

Мавка: Німого в лісі в нас нема нічого… (Шаян, 663–701).

Та й сам образ Мавки, судячи з усього, сягає сивої давнини, ще часів «Рігведи». Для давніх індійців, як і для слов'ян, важливу роль у віруваннях посідав культ дерев, річок, гір тощо, відбиття чого й бачимо в «Рігведі». Особливо шанувалася в Індії ще з часів Хараппської культури, сучасниці Трипільської, священна смоква, ашваттха, як це засвідчують зображення на печатках із долини Інду. Поклоніння великим деревам одігравало помітну роль і при весільних обрядах. Рослини шануються в «Рігведі» поряд із водами, струмками, горами, скелями, небесами й землею. Один гімн у цій пам'ятці навіть присвячений цілющим рослинам.

А один із найпоетичніших гімнів «Рігведи» звернений до лісової феї (Х, 146). Вона уявляється в подобі дівчини, що ховається в лісових нетрях, нечутно ступає лісовими стежинами і тільки ледве вловимі шерехи виказують її присутність. Її звати Араньяні, тобто Лісовичка (від санскр. аранья — «ліс», «пуща»; СРС,69). Вона живе серед лісового безлюддя, не завдає нікому ніякої шкоди, якщо тільки ніхто не кривдить її, живе безтурботно, харчуючись лісовими плодами й травами, відпочиває у затінку дерев, дослухаючися до голосів усілякого птаства. Араньяні-Лісовичка — мати лісових звірів, лісова богиня, персоніфікований образ обожненого лісу. У «Рігведі» вона згадується лише один раз та ще кілька разів в «Атхарваведі» — Веді заклинань і замовлянь.

Вважається, що цей гімн молитва подорожнього, котрий перед настанням ночі заблукав у лісі й, охоплений страхом, благає в Араньяні, Лісової богині, допомоги. Дослідники відзначають високі поетичні якості твору. Ось приблизний переклад його:

Ти, Лісовичко, з'являєшся й знову зникаєш!

Чому до якогось села не спитаєш ти стежку.

Чому самотою блукаєш в безлюдному лісі —

Невже тобі тут анітрохи не страшно самій.

Щось, наче бик, заревіло у хащах могутньо,

Щось, ніби в відповідь, защебетало, як пташка.

Всі оці звуки немовби чарівлива віна,

Що величальної пісні співає тобі.

Чую, як в лісі оцьому худоба пасеться,

Певно, десь там і оселі, увиті розкішно у зелень.

Візки із травою й дровами рушають надвечір ізвідси,

Мовби спроваджує їх до домівок сама Араньяні. <205>

О Лісовичко! Там хтось корівчину гукає,

Інший у лісі на дрова ламає хмизину.

В лісі людині, коли уже ніч западає,

Звуки незвичні ці моторош в душу вселяють.

Жодну істоту живу Араньяні не скривдить,

Не нападе і на неї й собі звірина найхижіша.

Повно у лісі напоїв-наїдків медових,

Тож безтурботно живе вона тут і щасливо.

Запахущій володарці царства цього лісового,

Що на поживу багате, не зрощену в полі.

Покровительці-матері сарн і птахів полохливих,

Я уклінно хвалу Араньяні-богині підношу.

Гімн цей справді свідчить про тонке сприйняття природи безвісними творцями «Рігведи», а сам образ Араньяні напрочуд перегукується з образом Лесиної Мавки. Цілком можливо, що й цей гімн Леся прочитала у французькому перекладі Менара і твір вразив її надзвичайним перегуком із поетичними переказами й легендами, на які щедра волинська земля.

Слід зазначити, що на цей гімн звернув увагу й перший український санскритолог Павло Ріттер (1872–1939), якому цього року якраз минає 60 років від дня смерті, а в квітні 1997 року минуло 125 років від дня народження. Ще в 30-і роки він переклав цей гімн під назвою «До лісової феї» українською мовою, але побачив світ переклад лише 1982 року, коли у видавництві «Дніпро» вийшла Ріттерова антологія давньоіндійської літератури «Голоси Стародавньої Індії».

«Лісова пісня» навіює ще одну асоціацію, яка стосується образів Лукаша й Мавки. Як для індійця улюбленим є образ юного Крішни з сопілкою, на чарівний поклик якої звідусіль збігаються такі ж юні пастушки-гопі й починають довкола нього радісні хороводи, так і для українця традиційно улюблений образ малого пастушка з сопілкою, що пасе корів. Хоча образ Крішни любий індійцеві у будь-якому вияві — чи то дитини-воїна, чи то мудрого політика, чи то божества. Крішна виріс серед пастухів, інше його ім'я — Гопал, Гопала, що якраз і означає «Пастух» (досл. «Захисник/Охоронець корів, худоби»). І як Радгу (пор. українське жіноче ім'я Рада), юну пастушку, закохану в Крішну й улюбленицю його, чарують мелодії вічно юного сопілкаря, точнісінько так само й Мавку чарують мелодії Лукашевої сопілки. Та й саме ім'я Лукаш напрочуд перегукується із сучасним індійським чоловічим іменем Локеш, яке постало з давнього терміну на означення божества — «Владика світу», «Правитель/Цар»(СРС, 558). Де лок- «місце», «земля, «світ», а — іш (іноді — еш) означає «бог», «небесний владика» <206> (СРС, 111, 557). Компонент Лок- входить в імена й епітети Вішну: Локнатх — «Цар світу/землі», Локпаті — «Батько/Захисник світу/землі») та його дружини Лакшмі: Локматрі — «Мати світу/землі», Локджанані — «Народителька світу/землі» (SED, 483–484).

Одним із епітетів Крішни є Дваракеша, де Дварак— столиця Крішни, звідусіль оточена водою. Все ім'я має значення «Володар/Владика Двараки». Ця столиця опустилася під воду після смерті Крішни, яку індійська традиційна хронологія датує 18 лютого 3102 року до н.е.

Що перегукується з волинськими легендами про затонуле місто на дні Світязя. Цікаво, що не так далеко від Волині, вже біля іншого Світязя, в Туровській землі, маємо назву Дворець. А назви Дварак і Дворець — тотожні. Ще один Світязь є на півдні Литви. Таке сусідування трьох Світязів, особливо волинського й туровського, якраз в ареалі замешкання ятвягів і туровців, видається невипадковим і ще раз нагадує про споріднені рігведійські племена яду й турвашу, про Яду й Турвашу, родоначальників ядавів-ятвягів і турвашу-туровців. А Яду й Турвашу, як засвідчує давньоіндійський міф — рідні брати. Тобто і їхні племена — братні.

З епітетом Крішни Гопала, який має різновиди Гопа, Гопака, Гопалака, (сучасне звучання Гопак та Гопалак), споріднена й назва нашого знаменитого гопака, яка означає «пастушок». Цей танок, певно, був колись пастушницьким і воїнським танком, ща мав магічне значення. Недарма він так полюбився запорозьким козакам, теж, по суті, професійним воїнам. Крішна якраз і був пастушницьким та воїнським божеством, тоді як його старший брат Балавіра (Балвір, Бальвір, Балбир в українських прізвищах) — землеробським, що й засвідчує його атрибут — плуг.

Крішна — земне втілення Вішну, захисника світу, Всевишнього, а його дружина Рукміні — втілення Лакшмі, дружини Вішну. Лакшмі — богиня щастя, багатства й сімейної злагоди, ім'я її та функції тотожні латиській та литовській Лайме, теж богині, ім'я якої і сьогодні популярне в прибалтійських народів — його має, наприклад, відома співачка Лайма Вайкуле. На слов'янському грунті, судячи з усього, індійській Лакшмі й прибалтійській Лайме відповідає Лада, дружина бога Ладо, тотожного індійському Вішну. Польський історик Стрийковський свідчить, що свято богові Ладо відзначалося з 25 травня до 25 червня, тобто воно було тотожне святові Йвана Купали.

У латишів і литовців Лайме — богиня щастя й долі, вона допомагає дівчатам вибрати нареченого, веде молодих до вінця, а в латиських народних піснях пов'язується з Сонцем. Нагадаємо принагідно, що досліджував ці пісні Кріш'ян <207> Барон, ім'я якого і є дещо видозміненим варіантом імені Крішна. У наших весільних піснях слово ладо вживається щодо молодого чи молодої, а у веснянках — як приспів. Густинський літопис (XVII ст.) пише, що Ладо — бог одруження і всілякого благополуччя, що йому приносять пожертву ті, хто прагне одруження і щасливого подружнього життя. Чеська пам'ятка, датована 1202 роком, ототожнює Ладу з Венерою (ДВ, 110–111). А Вішну й Лакшмі — батьки бога кохання Ками (Камадеви), озброєного луком із тятивою з бджіл і квітковими стрілами, якими він вражає серця і зароджує в них кохання.

За легендами, прекрасна Лакшмі, як і Афродіта, постала з піни морської, коли на початку світу боги сколочували первісний океан. Інші легенди називають Лакшмі донькою легендарного мудреця-брахмана Бгрігу, який доводився прадідом Яду й Турвашу по матері. Як утіленням Вішну є Крішна й Рама, так утіленням Лакшмі є Сіта, дружина Рами, героя «Рамаяни», й Рукміні (пор. литовське прізвище Рукмане), дружина Крішни й донька царя Бгішмаки (ім'я тотожне українському прізвищу Бушмака). У війні, описаній в «Махабгараті», яку індійська традиція відносить до 3138 року до н.е., Крішна виступає на боці пандавів. Тоді як його плем'я, ядави, тотожні літописним ятвягам, і старший брат Баладева виступали на боці кауравів, двоюрідних братів пандавів. А військо кауравів очолював могутній воїн Бгішма, ім'я якого знову-таки перегукується з українським прізвищем Бушма. Обидва імені, Бушма й Бушмака, означають «Грізний» і сходять до санскритської дієслівної основи бгая- «боятися», «відчувати острах» (СРС, 475). Тобто ці імена мають типове для воїна значення — «той, хто наганяє на ворогів страху», «той, кого бояться вороги».

Лакшмі має ще одне ім'я — Падма, яке означає «Лотос», а лотос — найраніша й найпоширеніша емблема Сонця, символ незаплямованої чистоти й духовної досконалості, довершеності творіння. Вішну в одній із своїх чотирьох рук тримає лотос (в інших трьох — булаву-данду, диск-чакру та мушлю). Лакшмі, дружина Вішну, під час творення світу плавала на пелюстках розквітлого лотоса. На лотосі, який виростає з пупка Вішну, спочиває творець світу Брахма, а Вішну й Брахма разом із Шівою складають індійську трійцю, так звану трімурті, й уособлюють тризуб. Із лотосом на індійському грунті пов'язана величезна кількість божественних і міфічних персонажів, царів і мудреців, рослин, сузір'їв та важливих термінів. Боги й царі сидять на лотосових тронах, лотос — один із провідних образів в образотворчому мистецтві, архітектурі, іконографії, поезії. Епітети зі значенням «Лотосоокий» найчастіше вживаються саме щодо Вішну та двох його найпопулярніших аватар-перевтілень — Рами й Крішни, а «Лотосоока» — щодо їхніх дружин. Червоний лотос — символ сучасної Індії.

Неабияку роль в уявленнях давніх індійців відіграє синій або блакитний лотос. В епосі, наприклад, часте порівняння очей Крішни <208> саме з синім лотосом, а такі лотоси, як стверджують ботаніки, росли колись в Україні, зокрема, й на Дніпрі. Вкрай цікаве й те, що в епосі очі Крішни порівнюються навіть із квітками льону, а льон, як відомо, в Індії не росте, зате на історичній Волині він — споконвічний.

На означення синього або блакитного лотоса санскрит знає близько десятка слів — утпала, індівара, пушкара, раджіва, канвала тощо (ESD, 269). Деякі з цих слів сьогодні — популярні чоловічі й жіночі імена. Ім'я Раджів, наприклад, мав син Індіри Ганді, свого часу, як і його мати, прем'єр-міністр Індії. Саме ім'я Індіра — одне з імен Лакшмі, і недарма українська композиторка Леся Дичко свою ораторію, присвячену Індірі Ганді, назвала «Індія-Лакшмі». Слово індіралай, також вживане на означення синього лотоса, дослівно означає «Оселя Індіри», тобто Лакшмі. Принагідно зазначимо, що Індіра Ганді — почесний доктор Київського університету імені Тараса Шевченка і їй, під час перебування в Києві, незабутній Олесь Гончар вручив томик поезій Рабіндраната Тагора українською мовою, що їх переклав відомий український дипломат, чудовий знавець бенгальської мови й творчості Великого Бенгальця Віктор Батюк, котрий не так давно передчасно пішов з життя. До слова сказати, у самого Рабіндраната Тагора очі теж були сині.

У назві на означення синього лотоса — раджів — наявний компонент радж- «цар», «раджа». У зв'язку з чим привертає увагу цікава й значуща подробиця: на волинському Світязі водяну лілію, цей український лотос, називають цар-зіллям. Що підтверджує високий статус цієї чарівної квітки в уявленнях українців.

Таким чином, зовсім не випадково виявляється стільки спільного між «Лісовою піснею» і «Рігведою». Як не випадковим виявляється й інтерес Лесі Українки до самої «Рігведи», цієї найдавнішої писемної пам'ятки стародавніх індійців, яка по праву вважається найпершою пам'яткою і всіх індоєвропейських народів. <209>

«Рамаяна» і деякі українські фольклорні паралелі

Давньоіндійська епічна поема «Рамаяна» цікава для українця не тільки як високохудожній витвір індійського генія, але і як цінна історична пам'ятка, ті чи інші реалії якої мають аналогії в українському фольклорі, звичаях, обрядах та уявленнях. А в самій Індії «Рамаяна» — настільна книга, на ній виховувалося і виховується кожне покоління індійців. Ця пам'ятка розповідає про життя і подвиги легендарного царевича Рами.

Царевич Рама був найстаршим, найдужчим і найдостойнішим із чотирьох синів царя Дашаратхи, у якого було три дружини. Рама народився від найстаршої, тому й мав, за давньою традицією, зійти на царський престол як найстарший син, про що вже й оголосив старий батько. Народ захоплено зустрів цю звістку і став радісно готуватися до коронації свого улюбленця. А перед цим Рама повернувся з сусіднього царства, де брав участь у весільному змаганні — сваямварі. <210>

Цього разу треба було підійняти важезний лук бога Шіви й натягнути тятиву того лука. З цим завданням блискуче впорався тільки царевич Рама — він не тільки підійняв лука, а й натягнув його тятиву так, що вона лопнула. Отож саме його уквітчала весільною гірляндою красуня-царівна Сіта, котра й стала йому відданою дружиною.

Здавалося, все складається якнайкраще. Та не так сталося як гадалося. Бо на перешкоді стала наймолодша і найулюбленіша дружина царя Дашаратхи — Кайкеї. Колись вона вилікувала цілющим зіллям тяжко пораненого в битві Дашаратху, і той на знак вдячності пообіцяв у будь-який час виконати три її заповітні бажання. І ось тепер Кайкеї висловила чоловікові свої заповітні бажання: щоб на престол сів не Рама, а її син Бгарата. І щоб Рама пішов із країни у вигнання на довгі чотирнадцять років і не заважав її синові правити.

Цар Дашаратха, хоч і безмежно вражений підступністю наймолодшої дружини, не міг порушити царського слова, даного колись, і мусив сповнити бажання Кайкеї. А Рама, як слухняний і чеснотливий син, скорився батьковій волі й виконав синівський обов'язок. Разом із ним пішли в тривале й сповнене небезпек вигнання його дружина — прекрасна Сіта, й відданий брат Лакшман. Багато зазнали вони злигоднів та поневірянь, багато подолали всіляких перешкод перш ніж опинилися на березі ріки Годаварі, у величезному лісі Дандака, де жили уславлені відлюдники й мудреці. І троє вигнанців вирішили пожити біля них, засвідчити їм свою повагу, почути й собі від них мудре слово.

Та саме тут і сталося найстрашніше: повелитель злих, темних сил Раван, якому не пощастило на сваямварі запопасти Сіту собі в дружини, вирішив викрасти її силоміць. Один із його поплічників перекинувся золотим оленем, хитрощами заманив Раму й Лакшмана в лісові нетрища, а підступний Раван, прикинувшися святим відлюдником, викрав беззахисну Сіту й помчав на повітряній колісниці в своє царство, на острів-столицю Ланку. Він ув'язнив її в золотому палаці й лестощами та хитрощами почав добиватися в неї, щоб вона забула про Раму і вийшла заміх за нього. Проте Сіта лишалася непохитною, з презирством відмітаючи всі погрози й посули нечестивого демона.

А вбиті горем брати, Рама й Лакшман, довго блукали нещасливим для них лісом, шукаючи Сіту, поки не зустріли Ханумана — мудрого й безстрашного царя мавп. Хануман переплив море, пробрався в палац Равани, відшукав Сіту й передав їй, що Рама близько й невдовзі визволить її з неволі. Незабаром Ланку було взято штурмом, Рама здолав лихого Равана в жорстокому герці й визволив із полону кохану дружину. Троє вигнанців <211> повернулися в свою країну Кошалу, столицею якої було місто Айодг'я, де Рама став мудрим і справедливим царем.

Сіта відтоді стала взірцем для кожної індійської жінки, бо вона — віддана чоловікові, ніжна й любляча дружина — стійко й мужньо перенесла всі злигодні, які випали на її долю. І Рама став улюбленим героєм усієї Індії — символом чесності й мужності, відданості й самопожертви, уособленням ідеального правителя, нищителем темряви й зла, неправди й кривди, взірцем справжнього сина, брата й чоловіка. Його ім'я і сьогодні входить у назви індійських міст і сіл, в чоловічі імена, важливі соціальні поняття й терміни. Словосполучення рамрам та сітарам стали привітаннями й водночас короткими молитвами, що їх щирі індійці благоговійно повторюють при найменшій нагоді багато разів на день. Вираз рамрадж постійно зустрічається в газетах і промовах політичних діячів, означаючи царство справедливості, гідне й достойне управління державою, мудру політику; вираз цей дослівно перекладається як «царство Рами», маючи на увазі ідеальну країну з досконалим управлінням, де люди не знають утисків і кривди, гноблення і злиднів. Вираз рамдгануш, дослівно «лук Рами», означає райдугу, веселку, слово рамнамі, дослівно «з іменем Рами», називається тканина, що особливо цінується: її прикрашають багато разів повторені написи санскритом чи хінді імені «Рама».

Став священним для кожного індійця й ліс Дандака, стала священною і ріка Годаварі, як і багато інших місць в Індії, пов'язаних із Рамою та Сітою. Іменем Сіти названа всеіндійська туристична компанія на зразок «Інтуристу»; в основі назви лежить ідея пошуків Рамою Сіти, завдяки чому він обійшов Індію з краю в край і добре пізнав свою країну.

Щоосені, з настанням свят дашахра й дивалі, у містах і селах Індії епізод за епізодом відтворюється на сцені вся «Рамаяна», а наприкінці свят на площах спалюють величезні опудала Равани та його поплічників. Ці вистави називаються рамліла. Храмів, присвячених Рамі, майже немає — звичайно його зображення вміщують у храми богів Вішну та Крішни, бо Рама — сьоме, а Крішна — восьме втілення сонячного бога Вішну, захисника й охоронця світу, Всевишнього.

На честь перемоги Рами над Раваном, що символізує перемогу світла над темрявою, добра над злом і настання Нового року й відзначається свято дивалі, або діпавалі, досл. «лацюжок/вервечка світильників». Маленькі глиняні каганці називаються діпа, вони й дали назву цьому святові. Цього дня вони запалюються в кожній оселі по всій країні, так що вся Індія стає мовби оповита велетенськими гірляндами з вогнів.

Напередодні свята дивалі особ<212>ливо багато роботи в гончарів: вони готують тисячі маленьких глиняних каганців-світильників у вигляді човників. Човники ці наповнюють олією, кладуть у них гнотики й розставляють по верхніх краях глиняних та цегляних стін подвір'їв, уздовж дахів, на підвіконнях і домашніх вівтариках. Подібні ж тонкостінні човники роблять із зігнутих і скріплених особливим чином листочків, які теж наповнюють олією і в які кладуть гнотики. Коли настає свято, ці каганці-човники запалюють, жінки й дівчата йдуть до річок і пускають за течією крихітні човники, яка відносить у темряву мерехтливі, тріпотливі вогники. А небо тим часом розцвічується безлічччю різнобарвних ракет і фейєрверків. Повсюди все сяє, блищить, палахкотить і переливається вогнями ілюмінацій.

Дивалі святкується п'ять днів. Першого дня оселі й крамнички ретельно прибирають, а перед порогами малюють барвисті орнаменти, в яких переважають жовті й сині кольори, які символізують сонце, тепло та воду — дві могутні стихії, без яких неможливе життя. Рано-вранці, коли чоловіки ще сплять, жінки, зачерпнувши в жменю порошкової фарби і пропускаючи її між пальців вузесенькими струмочками, ледь вловимими порухами швидко й безпомильно виводять витончений і складний малюнок. Тут вимагається неабияка вправність, аби вчасно розтулити й стулити пальці й провести на землі одну чи кілька чітких ліній. А чоловіки, прокинувшися, із задоволенням ступають на ці візерунки, що їх їхні дружини роблять для того, аби закликати благословення богів і всіх таємних сил природи до своєї оселі, своєї родини, а особливо чоловіка. Жінки в кожній сім'ї віддають чимало часу підготовці до цього свята. І взагалі роль жінок у будь-якому святкуванні надзвичайно велика. Саме жінки в Індії, як і в Україні, передають з покоління в покоління знання того, як, коли й що треба робити з тієї чи іншої врочистої нагоди, які саме продукти слід закупити, які готувати ласощі, солодощі й традиційні страви, які подарунки підбирати для членів родини й рідні, які прикраси та одяг надягати, як і чим прибирати оселю тощо.

На третій день свята вшановують богиню Лакшмі — богиню щастя, багатства й сімейної злагоди, тотожної слов'янській Ладі та балтійській Лайме. Вона зображається чепурною, чарівною жінкою на рожевому лотосі. У неї чотири руки, і двома вона благословляє своїх шанувальників, звертаючи до них розкриті долоні, а в двох інших тримає лотос і мушлю, яка з давніх давен служить музичним інструментом, звуками якого вітають сонце, що сходить. Цього дня в кожній оселі, особливо ввечері, запалюють численні каганці, щоб привітати богиню. Бо вважається, що оселю, в якій не буде вогнів, богиня може не помітити й пройти повз неї, позбавивши своєї <213> ласки й благодаті. Лакшмі ще називають Богиня-Золото, тож усі підприємці — чи то власники великих заводів та фабрик, чи то дрібних крамничок — неодмінно влаштовують поклоніння ій, так звану пуджу. Жрець заздалегідь нагадує жінкам тієї чи іншої родини, що насамперед слід приготувати для такої нагоди: зображення самої Лакшмі, посудину з молоком, металічні монети, кокосовий горіх, запашні порошки, шафран, пагони бананового дерева тощо. Увечері родина й запрошені до дійства збираються в приміщенні, де зберігаються господарські книги та різні документи. Жрець, майстер, прикажчик та інші люди, що захищають інтереси свого хазяїна, вмощуються на підлозі перед низеньким вівтариком-ослінчиком, на якому розкладено все необхідне для церемонії. Запалюють світильники-каганці, і жрець, біля якого сидять господар і господиня, починає проказувати мантри, водночас показуючи хазяям, що й коли слід робити — чи то лити або сипати щось у вогонь, чи то кидати в молоко монети, а тоді по ковтку відсьорбувати його, чи то виконувати якусь іншу дію. Вся відправа спрямована на здобуття ласки могутньої богині в наступному році, бо ж свято дивалі знаменує настання нового господарського року, нових грошових операцій.

Останнього, п'ятого дня свята, що називається бгайя-пуджа, досл. «братове поклоніння», чоловіки мають неодмінно обідати в своїх сестер і дарувати їм подарунки. На півночі Індії цей день ще називають Яма-двітія, бо цього дня, за легендами, бог Яма одвідав свою сестру-близнючку Ямі, обмінявся з нею подарунками і сказав: хто на дивалі отримав від своєї сестри тілак — цятку на чоло — і хто вручив сестрі дарунка, того ніколи не покарають боги. Брати й сестри цього дня йдуть на берег річки Ямуни, беруться за руки й разом занурюються в священні води ріки, яка носить ім'я брата й сестри — Ями та Ямі.

Особливістю дивалі є те, що на це свято спостерігається небачений сплеск азартних ігор. Перекази пояснюють це тим, що саме цього свята богиня Махеші, тотожна слов'янській Мокоші, дружина бога Шіви-Рудри, грала зі своїм чоловіком в кості, тому цей день щасливий для різних справ, в тому числі й для придбання багатства. Через гру в кості, коли пандави програли своє царство, розпочалась і війна, описана в «Махабгараті». Гра в кості є одним із елементів новорічного ритуалу, поряд з іншими, наприклад, словесними поєдинками й перегонами на колісницях. Про кості згадують наші колядки. А в катакомбних похованнях українського Причорномор'я археологи знаходять гральні кості, складені ніби з двох пірамідок. В Індії також знаходять такі самі гральні кості. Причому в нас їх виявлено значно більше, ніж в Індії і ніж в будь-якій іншій культурі епохи бронзи.

Дослідники давно помітили, що в епічному конфлікті Рами й Равана через Сіту прозирається ще ве<214>дійський міф про битву Індри з Врітрою. Індра перемагає Врітру і цим самим вивільнює ріки, які злий Врітра перегородив, а це сиволізує настання Нового року. Цей ведійський міф зберігся в українському фольклорі — веснянках, колядках і щедрівках та в деяких народних весняних танцях, як-от «Ворон» та «Володар». Збереглися навіть імена його головних дійових осіб — Індри та Врітри. Врітра, зокрема, виступає в українських веснянках як злий цар Ворот або Воротар. Про це Іван Нечуй-Левицький пише у своїй праці «Світогляд українського народу», що побачила світ ще 1876 року:

«Слово Володар… переіначене зі слова Воротар, котре ближче до царя Воротаря в колядках, аналогічних з веснянками. Їх аналогія дає право думати, що колядчаний цар Ворот змінився у веснянках на царя Воротаря. І Воротар і Ворот то царі якогось ворожого города, котрі держать у себе якесь срібне та золоте божество. В них можна бачити давнього індійського лихого Врітру, бога холоду й темних сил, ворога світлого громовика Індри» (СУН, 32).

Індра своєю громовою стрілою — ваджрою вбиває Врітру і водночас цим ударом він розділяє доти суцільний світ на дві сфери — Небо й Землю, верхній і нижній світи, світ богів-девів і світ асурів — старших братів девів. Їхніми наймогутнішими представниками якраз і є Індра та Врітра. Саме двобій Індри та Врітри відбитий у ритуалах. Саме на цьому міфі грунтуються ритуали, пов'язані з Новим роком. Цей двобій, що відтворює ритуальне дійство, має за мету відродження природи й оновлення життя.

Деви, молодші брати асурів, завжди долають своїх старших братів, але не знищують їх. Битва їхня на початку кожного нового року відновлюється, а їхня боротьба розглядається як запорука суспільної та світової гармонії. Одні не можуть існувати без інших, вони — дві половинки всесвіту, своєрідна єдність протилежностей. Всесвіт повний, довершений, коли ці дві половинки вкупі. Асури уособлюють нижній, земний світ, воїнський стан, а деви — вищий, небесний та жерців-брахманів.

Час для ведійських аріїв був циклічним процесом. Наприкінці кожного року наставала криза, коли космос, доти впорядкований і налагоджений, змінювався хаосом. І для відновлення ладу, порядку треба було знову повторювати акт творення світу, що його свого часу здійснив Індра. Це уявлялося як повторення подвигу Індри в ритуалі новорічного святкування. Воно влаштовувалося в день зимового сонцеставу й мало на меті відновити світло й тепло після періоду мороку й холоду, мало на меті відновити для людини життя з усіма його благами й вигодами. Саме свято складалося з низки різноманітних змагань — перегонів колісниць, гри в кості, роздачі дарів, словесних поєдинків тощо. Вважалося, що Індра, подолавши Врітру, <215> здобув багатство, і переможець у змаганні мався за прототип свого міфологічного звитяжця. Він ніби ще раз повторював подвиг Індри і сам ніби здійснював новорічний ритуал відродження до життя.

Основний міф «Рігведи» повторюється безліч разів у безлічі гімнів і в безлічі варіацій. Цей своєрідний сценарій відтворює приурочений до Нового року перехід тієї критичної миті, коли космос повертається до свого первісного, недиференційованого стану. Особливий ритуал мусить заново синтезувати космос, повторивши всі етапи його становлення. Давня індійська драма — не що інше, як відтворення цієї космогонії і ритуальне дійство, в основі якого — міф про битву Індри з Врітрою.

Отже, Новорічне свято — це космогонічний ритуал, який відтворює подвиг Індри й означає відродження природи до життя. Спершу його справляли в період зимового сонцестояння або весняного рівнодення. Зрозуміло, що в міру просування ведійських аріїв до Індії це ритуальне дійство в зовсім інших кліматичних умовах мусило втратити своє первісне значення. Так воно й сталося. Проте і в теперішніх деяких індійських святах (наприклад, холі, дашахра, дивалі) закладена та сама ідея: перемога світлих сил над темними, добрих над злими.

Значить, витоки цього веселого, радісного свята — Нового року — слід найперше шукати на попередній батьківщині аріїв, у відповідній кліматичній зоні, тобто й на території сучасної України. Саме звідси якась частина ведійських аріїв вирушила в далекий шлях до Ірану та Індії, а якась частина лишилася, як те засвідчуть і античні, і пізніші дані. Причому вирушила частина молода, так би мовити, авантюрна, а лишилася, очевидно, частина досвідченіша й у літах, яка зберігала й могла передати нащадкам обряди, ритуали та уявлення про світ чи то наочно, чи то в піснях і танцях, чи то в казках та легендах. Бо саме українські веснянки, колядки та щедрівки досьогодні зберегли вірування й уявлення, відбиті в «Рігведі». Вона хоч і записувалася в Індії, в Пенджабі, проте деякі гімни її, наскільки можна судити, створювалися і на берегах Дніпра та Південного Бугу.

А з Пенджабом Україна виявляє чимало звязків на різних рівнях. Історичний Пенджаб — область однієї з найстаріших на Землі цивілізацій, де за кілька тисячоліть до нової ери розквітала так звана хараппська культура, не менш знаменита, аніж трипільська. Обидві культури виявляють не тільки спільне в таких назвах як Тріпура й Трипілля, Хараппа (Халіюппа) та Халеп'я, які, до речі, мають і своїх близькосхідних двійників Тріполі й Алеппо (Халеб), але їх споріднює і поклоніння Богині-матері та Священному Бикові.

«Махабгарата» називає Пенджаб Араттою, а назва Аратта зустрічається ще в шумерських кли<216>нописних текстах. Саму цю назву деякі сучасні дослідники прикладають і до України трипільських часів, і, як засвідчують дані, не без підстав. Бо в Аратту входили, як засвідчують індійські джерела, такі племена як сінди й сувіри. А такі племена засвідчуються античними авторами і на території Давньої України.

У Пенджабі й сьогодні живуть чонгари, а в Україні, у Присивашші, є півострів Чонгар. На ньому ж — унікальний поховальний комплекс трипільських часів, що відбиває рігведійські уявлення. Деякі вчені вважають чонгарів предками європейських циган, а циган усі без винятку дослідники пов'язують саме з Пенджабом. З Пенджабом давньоіндійські міфи пов'язують долю Самби, сина Крішни; Самба спорудив тут перший храм Сур'ї-Сонцю і запровадив поклоніння йому. Ім'я Самба означає Кий, що важливо і в світлі того, що в легендах про походження Києва і окрім цього факту простежується виразний індійський струмінь. Пенджаб згадує і «Влесова книга», пам'ятка ІХ століття, написана жерцями-волхвами. У Пенджабі й сьогодні є свої «запорожці», які знають тільки військову справу і носять жовто-блакитне вбрання.

Уявлення про асурів, які в «Рігведі» та в інших давньоіндійських пам'ятках виступають як старші брати богів-девів і їхні постійні супротивники, сходить до епохи індоєвропейської спільності. Причому слово асур первісно означало «бог», «владика». І це підтверджують угрофінські мови. Мордовська мова зберегла слово азор — «пан», «володар». У мові комі слово озир означає «багатий». Обидва слова, на думку дослідників, — безперечне запозичення з індійського асур — «бог», «всевишній», оскільки в іранських мовах це слово має форму ахур. Арії, як народ пастушницький і землеробський, могли сусідити, на думку вчених, з угрофіннами тільки з Півдня, з боку степів, де згодом з'явилися скіфи, тобто на північ від Чорного моря. Отже, арії мусили населяти й територію сучасної України. І справді, в мові саамів слово ар'яла, первісно «арійський», означає «південний».

Петербурзький історик та археолог Л.Клейн пише:

«Міф про перемогу над Врітрою міг би отримати найпростіше пояснення: чи не був це напочатку місцевий пояснювальний міф (так званий топо-етіологічний) міф про походження Дніпрових порогів? Згодом він здобув дещо ширший міфологічний зміст: дарування вод посушливому краєві, можливо, позбуття від зимового льодоставу, перемога над силами зла» (Клейн, 17–20).

Тож і не дивно, що міф про битву Індри й Врітрою і досі зберігають наші веснянки, колядки й щедрівки, а також деякі народні танці й ігри, пов'язані з сезонними святами. І помітив це Іван Нечуй-Левицький ще понад сто двадцять років тому. Зібравши все, що сто<217>сувалося Громовика-воїна, який наступає на ворожу Невір-землю, щоб звоювати Биж-город, де сидить якийсь лихий цар Ворот, він каже: та Невір-земля, той Биж-город, про який співається в колядках і який має в собі міфічного царя Ворота, не що інше як змінене ймення давнього злого бога вед — Врітри. Аналізуючи весняну гру «Воротар», письменник відзначає, що ця ж сама тема звучить і в тих колядках, де Громовик Іван-царевич руйнує ворожий город царя Ворота й здобуває собі царівну, заполонену там Воротом. І додає, що дівчина-царівна — то сонце на небі весняної пори. А Іван-царевич — бог Громовик, тобто Індра чи Перун, який визволяє Сонце, розігнавши зимові хмари.

Боротьбу темних і світлих сил природи маємо й у весняній грі «Ворон», де сама назва «Ворон» може бути безпосередньо пов'язаною з ведійським Варуною, який був колись ватажком асурів і який іноді ототожнюється з Врітрою, підмінює його в деяких ритуалах. Сам колишній асур, який із часом досяг девівського, тобто божественного статусу, він є покровителем воїнського стану й князівської або царської влади. Функціями він тотожний слов'янському Дажбогові — покровителеві русичів і скіфському Тагимасадові — покровителеві «царських» скіфів. Варуна, хоча й досяг девівського статусу, тобто дорівнявся до Індри та інших ведійських богів, іноді виявляє свою асурську природу. І його матір'ю, як і Врітри, є асурка Дану, досл. «Потік», «Ріка», що уособлює первозданні води, з яких твориться впорядкований, налагоджений світ. Вона тотожна нашій Дані, теж пов'язаній з водою, а імена обох богинь і досі зберігать назви найважливіших і найбільших річок Північного Причорномор'я — Дон, Дінець, Дунай, Дністер, Дніпро. Зазнаючи поразки від богів-девів, асури щоразу ховаються в морі, володарем якого і є Варуна.

Варуні приносять в пожертву тварин чорної масті. «Варуна — це ніч» — мовить один давній індійський текст. І можна припустити, в світлі цього, зв'язок нашого слова вороний з іменем Варуна. В Україні чимало гідронімів і топонімів на Ворон- (СГУ, 121–122).

У грі «Ворон» Ворон хоче звести зі світу дітей і красну панну, що, звичайно ж, наводить на здогад Врітру й Варуну. Найдавніша міфічна форма грізних зимових сил в українському фольклорі — то дивний олень з дев'ятьма рогами, якого нагледіла у віконце Господиня-Сонце й звеліла спіймати для себе. Цей тур-олень у колядках іноді зоветься і царем, якого Громовик волочить чагарями, прив'язавши до свого сідла. «Цей міфічний цар, — зазначає І.Нечуй-Левицький, — то образ зими з чорними хмарами, з снігом, з вітром, морозами, — то індійський лихий Врітра, ворог Громовика-Індри. Зима здавалася народові звіром, що краде сонце і блискавку і держить їх у себе, в образі красної панни на золотому стільчику. В колядках Білорусі говориться про такого самого звіра, котрий гадиною лежить у чистому полі під білим каменем» (СУН, 42).

Неважко помітити, що саме цей сюжет з оленем — головна сюжетна лінія у «Рамаяні». Бо саме з лісу Дандака, назва якого знаходить свого українського двійника в Україні, на південно-західному узбе<218>режжі Криму, Сіту викрав злий Раван («Ревун»). А перед тим він підіслав до хижки, в якій жили вигнанці зі свого царства Рама й Сіта, дивної краси оленя — насправді свого поплічника. Сіта, щойно помітила його, відразу забагла його мати, тому Рама й мусив кинутися за ним на лови. А тим часом Раван, вдавши святого й смиренного відлюдника, підступно викрав Сіту, за що врешті-решт і наклав усіма своїми десятьма головами.

Тож дослідники давно помітили, що в епічному конфлікті Рами з Раваном через Сіту виразно прозирається ведійський міф про протистояння Врітри з Індрою, котрий в українському фольклорі виступає як Громовик-воїн (Іван Княжевич, Йван-громовик), Громовик-пастух, Громовик-хлібороб або Громовик-ловчий. З іншого боку, конфлікт Рами і Равана, як і боротьба Індри з Врітрою — не що інше, як відбиття календарної, землеробської міфології. У «Рігведі» Сіта шанується як богиня ріллі, «польова царівна». А в «Рамаяні» вона з'являється на світ із борозни, що її з ритуальною метою проорав цар Джанака, який і став названим батьком Сіти. Закінчується ж «Рамаяна» тим, що Сіта знову повертається туди, звідки й прийшла — в обійми рідної матері-землі. Символіка землеробського міфу помітна в «Рамаяні» в численних згадках про те, як в'яне й ціпеніє природа, коли Раван викрадає Сіту. І навпаки, визволення Сіти й повернення Рами з дружиною в Айодг'ю, столицю царства Кошали, де Рама сідає на престол, знаменується оживанням природи й буянням усілякого зела.

Ведійська Сіта вважалася дружиною Індри, а Індра в «Рігведі», окрім того, що був непримиренний воїтель з асурами, означається ще й «господарем поля». Тобто Індра «Рігведи» — це Рама «Рамаяни». Суміщення на міфологічному рівні образів Рами й Індри полегшилося тим, що і Рама і Індра вславилися подвигами проти всіляких демонів — асурів та ракшасів.

Риси землеробського божества мало властиві самому Рамі, зате вони повною мірою властиві однойменному з Рамою Баларамі, старшому братові бога Крішни. Баларама, що має імена Баладева, Балабгадра, Балавіра, має і ім'я Рама, він вважається частковим утіленням бога Вішну. Тоді як Рама, герой «Рамаяни» вважається повним і сьомим втіленням Вішну, а Крішна — восьмим. В індійській міфології Баларама (форма хінді — Бальрам) недвозначно пов'язаний із землеробством. Атрибутом і зброєю його є плуг, через що він має епітети Халадгара — «Плугодержець» і Халаюдга — «Озброєний плугом». Він — Білобог, а Крішна — Чорнобог, як те випливає з одного давньоіндійського міфа, за яким вони народилися відповідно від білої та чорної волосини бога Вішну, аватарами-втіленнями якого вони і є.

З іншого боку, цікава і їхня коль<219>орова символіка: якщо Крішна має темносиню забарву шкіри й жовте вбрання, то Баларама має золотаву забарву шкіри й синє вбрання. Тобто й на барвному рівні вони виступають як дві протилежності. Ця протилежність засвідчується і щодо участі у війні, описаній у «Махабгараті»: якщо Крішна виступав на боці братів-пандавів, то сам Баларама та ядави — плем'я Крішни та Баларами — виступали на боці братів-кауравів, двоюрідних братів і супротивників пандавів. Щодо Крішни й Баларами слід особливо відзначити те, що їхні імена й епітети широко відбиті в прізвищах запорозьких козаків та сучасних українців.

Отже, в світлі ототожнення: рамаянівська Сіта — рігведійська Сіта, рамаянівський Рама — ведійський Індра, рамаянівський Раван — ведійський Врітра видно, що боротьба Рами з Раваном — це справді різновид рігведійського міфу про битву Індри з Врітрою. Композиція «Рамаяни» повторює композицію ведійського міфу: божество родючості опиняється в полоні злих, темних сил потойбічного світу, на його пошуки вирушає чоловік-божество, долає демонів-крадіїв і повертає на землю, «воскрешає» жертву. Ця тема звучить у багатьох епічних і фольклорних творах багатьох народів, серед них і українського, особливо в казках, де царевич або хоробрий юнак вирушає в похід на злого царя, який викрав царівну, й після численних пригод визволяє її. Ця ж тема властива й «Іліаді» Гомера, де Сіті тотожна прекрасна Гелена — «Сонце», через викрадення якої і почалася знаменита Троянська війна.

З Рамою і Сітою пов'язаний і прадавній весільний звичай — сваямвара, що дійшов до нас із часів матріархату, коли дівчина сама вибирала собі чоловіка. Подібний звичай згадує француз Боплан в своєму «Описі України» ще в XVII ст. (детальніше про це — в окремій статті).

Як в індійців, так і в українців земля обожнюється, і такі уявлення й досі збереглися в українців у порівняно чистому вигляді. В народі помітне глибоке поважання землі. «Земля — мати наша» — кажуть у народі. Бити по землі дрючком без потреби — тяжкий гріх. Клятьба землею — найстрашніша клятьба, і при цьому звичайно цілують землю, а іноді навіть з'їдають шматочок її на доказ своєї правоти. Вираз «щоб тебе земля не прийняла» є виразом найбільшої ненависті. І навпаки, вираз «щоби ся мав, як свята земля» виражає найвищу доброзичливість (Вовк, 176). В обійми святої матері-землі, яка й спородила її, повернулася Сіта.

Так само, як і індійці, й українці боготворили ще одну стихію — вогонь. Він святий і мститься тому, хто його не шанує. В давнину ним вершився божий праведний суд, бо люди непохитно вірили, що безневинна людина не згорить у вогні. Таке уживання вогню подекуди й досі відоме в нашому весільному ритуалі. На Волині, зокрема, коли молода йде до церкви на вінчання, то переступає через вогонь, бо вважається, що вогонь спалить дівчину, якщо вона втратила цноту і обманює молодого (Іларіон, 31). Подібне випробування вогнем мусила пройти й Сіта, коли дехто <220> запідозрив її, що побувала в полоні у Равана, в невірності Рамі. Вона ввійшла в полум'я і вийшла з нього живою і неушкодженою, довівши всім свою чистоту й подружню вірність. Взагалі випробування вогнем, так звана агні-парікша, дуже часто згадується в давніх індійських джерелах, особливо в епосі.

Таким чином, сюжет «Рамаяни» сходить до ще ведійських уявлень про битву Індри й Врітри, де перемога Індри символізує настання Нового року, відродження природи до життя після зими і відбиває календарну, тобто землеробську міфологію. Саме така міфологія була властива насельникам Давньої України ще за трипільських часів.

Отож маємо такі численні факти: наявність рігведійського міфу про Індру та Врітру в українському фольклорі (веснянки, колядки, щедрівки, деякі весняні народні танці й ігри), причому навіть із збереженням імен головних персонажів (Ворот, Воротар); спільність сюжету «Рамаяни» з українськими фольклорними мотивами (мотив оленя і божества-сонця); деякі архаїчні риси «Рамаяни», які сходять до часів матріархату й до порівняно недавнього часу збережені на українському грунті (весільний звичай сваямвара); існування в Україні топоніма, вкрай важливого для оповіді «Рамаяни» (Дандака); семантична тотожність назв Дандака й Київ; побутування колись (козаччина) й нині низки українських прізвищ з виразним індоарійським забарвленням (Бальвір, Балбир, Кришненко, Гупаленко, Шіваненко, Рудрименко та ін.), які пов'язані з землеробськими й воїнськими божествами і відбивають поклоніння давніх українців божествам, що їм поклонялися й стародавні індійці. Цих фактів надто багато, аби бути випадковими.

Тож напрошується висновок, що новорічна обрядовість та уявлення, пов'язані з нею, творилися і на теренах Давньої України. І активну участь у творенні цієї обрядовості та уявлень, поза сумнівом, брали й праукраїнці — наші далекі предки. <221>

Вірменська легенда, індійці, Київ…

Важливим джерелом у дослідженнях першопочатків Києва стала на сьогодні вірменська легенда про трьох братів — Куара, Мелтея і Хореана, вміщена в «Історії Тарона», пам'ятці, що розповідав про боротьбу між раннім. хриотиянством і язичництвом у Вірменії. Впроваджена в науковий ще 1922 року академіком М. Я. Марром, вона навдивовижу перегукується з легендою про Кия, Щека й Хорива, яку повідав літописець Нестор у «Повісті врем'яних літ».

Коротко нагадаємо її зміст.

Двоє індських князів, Деметр і Гісане, представники 6ратніх племен, посварившись із царем, мусили тікати, рятуючи своє життя. Притулок вони знайшли у вірменського царя Валаршака, котрий наділив їх землею Тарон, де вони збудували місто Вішапу. Проте через п'ятнадцять років Валаршак за віщось стратив обох князів, а володіння передав їхнім трьом синам — Куару, Мелтею та Хореану; кожен із них побудував нове місто й назвав своїм іменем, причому Хореан своє місто збудував в області Палунь. Ще через якийсь час троє братів прийшли на гору Каркея, заснували там поселення й поставили ідолів на ім'я Деметр і Гісане. Відтоді їхній рід присвятив себе служінню цим двом ідолам.

При порівнянні згаданої легенди з літописним переказом у «Повісті врем'яних літ» про заснування Києва впадає в око збіг низки фактів: подібність доль героїв обох переказів, три міста, засновані братами, і три київські гори, на яких жили Кий, Щек і Хорив, а надто подібність імен і топонімів — Куар і Кий, Хореан і Хорив, область Палунь і земля полян тощо. Ці факти наштовхують на думку, <222> що обидві легенди мають якесь спільне джерело.

Та найхарактернішим аспектом вірменської легенди є те, що обидва князі, отже, і їхні сини — індійського походження. Це привносить новий елемент у питання про походження Києва, причому роль цього елемента у вірменській версії, як бачимо, визначальна. І якщо даний переказ справді дотичний до Києва, то в такому разі до нього виявляються дотичними й індійці. На думку деяких дослідників, вірменська легенда не що інше, як легенда про Кия, Щека й Хорива, запозичена у східних слов'ян, причому досить пізно, пiсля VII–VIII століть. При цьому визначальним є повідомлення арабського автора Балазурі про те, що в VIII столітті арабський халіф переселив до Кахетії близько двадцяти тисяч слов'ян. І академік Б.О.Рибаков припускає, що саме тоді давньоруська легенда про заснування Києва могла стати відомою у Вірменії.

А чи не може бути навпаки, що ця легенда прийшла до східних слов'ян з Вірменії чи з якогось іншого ареалу, скажімо, з Боспорського царства? Для такого припущення є певні підстави. Документально засвідчено, що, наприклад, у І ст. н.е. досить численні групи індійців прийшли й осіли в Тароні, історичній області Вірменії, яка зараз відноситься до Туреччини. Це підтверджує те, що:

— згадувані у вірменській легенді індійські поселення Вішапа, Куар, Хореан і Мелді в Тароні насправді існували й донедавна зберігали свої колишні назви;

— перед першою світовою війною на межі Тарона й Васпуракана існувало село Індстан;

— саме на території Тарона засвідчено імена Інду, Індуханум, Індубек, Індумалік, які, поза сумнівом, відбивають індійське походження їхніх носіїв;

— жителі районів, де колись перебували індійські общини, награвали індійські мелодії і танцювали індійський «танок Деметра».

У ІІІ столітті, коли з поширенням у Вірменії християнства частина язичників-індійців після впертої боротьби подалася до Візантійської імперії, тоді ще язичницької. Причому опір християнству очолив верховний жрець Ардзан, ім'я якого не можна не співвіднести з індійським іменем Арджун. Інша частина індійців залишилась і прийняла християнство.

У такому разi виникає запитання: звідки ж прийшли індійці до Вірменії? Невже з далекої Індії?

Не обов'язково, хоча можливе й таке. Вони могли прийти туди й зі значно ближчого ареалу, скажімо, з Північного Причорномор'я. Як зазначає російський дослідник М. П. Писаревський, досить рано, ще з античних часів, склалася думка, що сінди на Таманському півострові, це інди, а Сіндика — територія, на якій жили сінди, — також Індія. При<223>чому таке уявлення традиційне, воно сходить до перших істориків Еллади — Гекатея, Гелланіка, Геродота, а згодом і Птолемея, Плінія та інших. Історичність цієї традиції, вважає Писаревський, підтверджується дослідженнями відомого мовознавця О. М. Трубачова, котрий виявив на Подонні гідроніми індійського походження; останнє дозволяє поширити індійську назву Сінд на Середній Дон і його населення епохи бронзи.

Проте ареал перебування індійських племен у Північному Причорномор'ї не обмежується сіндами. До так званих сіндомеотських племен, віднесених античною традицією до нескіфських і неіраномовних, належать меоти, сінди, дандарії, таври та інші, які населяли Приазов'я, Крим, низів'я Дону й Дніпра. Вони входили до складу Боспорської держави, що існувала на півдні України впродовж майже тисячоліття, починаючи з VI cт. до н.е.

О. М. Трубачов, який безпосередньо займається індоарікою в Північному Причорномор'ї, вважає, що значна частина індійців цього ареалу ще до нашої ери вирушила в Передню Азію та Індію через Кавказ. Інша частина залишилася і поступово розчинилася серед близькоспоріднених іранців — скіфів та сарматів, Тому не виключено, що індійці в Тароні — це частина саме тих індійців, котрі через Кавказ подалися на свою теперішню батьківщину. Щоправда, індійці могли опинитись у Вірменії і внаслідок розбрату в Боспорському царстві.

Однак припущення, що Деметр, Гісане та їхні нащадки — індійці, ще не доказ. Нині дослідники схильні вбачати в обох князях, Деметрі й Гісане, не так батьків Куара, Мелтея і Хореана, як вшановуваних індійцями божеств. І це підтверджується як тим, що Куар, Мелтей і Хореан поставили на горі Каркея ідолів на ім'я Деметр і Гісане, так і мовним аналізом цих імен.

Ім'я Деметр чи не найбільше бентежить дослідників вірменської легенди, викликаючи в них сумніви щодо його індійського походження. Бо надто вже воно схоже на ім'я грецької богині Деметри, що його тлумачать як «Богиня-мати». Проте чомусь дослідники не особливо зважають, що Деметра — суто жіноче ім'я, а не чоловіче, і давати таке ім'я чоловікові, навіть якщо воно й належить богині, неприродно. Було б більш ніж дивно називати представника чоловічої статі, скажімо, Афіною, Діаною чи Герою. Ці імена грецьких богинь можуть входити у чоловічі імена тільки одним із компонентів, наприклад, Афіноген — «Народжений Афіною» чи Геракл — «Герославний», якщо ім'я славнозвісного богатиря, що його античні джерела ототожнюють з Крішною, справді має стосунок до Гери, дружини Зевса, яка не раз виявляла нетерпимо вороже ставлення до Геракла й чинила підступи, де тільки могла. Тож набагато певні<224>ше, що Деметр насправді — ім'я якогось, причому індійського, чоловічого божества.

Показово, що ім'я Деметр у формі Деметрій було особливо популярне в Боспорському царстві, до якого входили численні сіндо-меотські племена і які складали в ньому вагому частку населення. Так, на одній із плит, знайдених 1895 року в Анапі і датованих IІ ст. до н.е., серед переможців спортивних змагань на честь Гермеса, зафіксовано аж сімнадцять Деметріїв, серед них і кілька, пов'язаних з етнонімом сінди: Сінд, син Деметрія; Деметрій, син Сіндока (двічі) (КБН, 673, 674). З чого напрошується висновок, що ім'я Деметрій було поширене серед сіндо-меотських племен.

Ім'я Деметрій фіксується і за тисячі кілометрів від Північного Причорномор'я, в стародавній Бактрії, державі на території Середньої Азії, яка виявляє чимало точок дотикання з Україною, особливо у зв'язку з тим, що саме там витоки напівлегендарної династії Кеянідів. Тобто зовсім поряд із Індією. Причому тут це ім'я носять здебільшого правителі, царі. Один із них, греко-бактрійський цар Деметрій, як свідчать джерела, правив тут в ІІ ст. до н.е. й здійснив кілька успішних походів на Індію (Ставиский, 96).

Є підстави припустити, що ім'я Деметрій пов'язане з індоіранським божеством Сонця і Мирного договору Мітрою. До речі, зв'язок із Мітрою засвідчують і монети греко-бактрійського царя Деметрія: на них зображено Геракла з променистим вінцем, що, на думку дослідників, символізує образ античного героя з індоіранським Мітрою. А в Середній Азії, особливо на Памірі, й донині збереглися сліди вірувань, пов'язані з цим божеством.

Образ Мітри відзначається дивовижною долею, надзвичайним поширенням у просторі й часі, здатністю входити до найрізноманітніших релігійних систем. Культ його досягає апогею в період Римської імперії, коли він знаходить своїх шанувальників навіть на Британських островах. Особливо популярним був Мітра в Бактрії та Парфії, отже, і в Вірменії, оскільки парфянські Аршакіди стали родоначальниками й вірменських Аршакідів, одним із яких і був вірменський цар Валаршак; саме в нього, як мовить вірменська легенда, знайшли притулок двоє індських князів (насправді — божеств), батьки Куара, Мелтея і Хореана з Палуні.

В Ірані на честь Мітри шороку відзначався міхраган — свято осіннього врожаю і дякування сонячному богові за щедрі земні дари. Очевидно, саме на це свято й танцювали «танок Деметра», про який згадують вірменські джерела і пам'ять про який і досі збереглася в жителів Тарона.

Не дивно, що така популярність Мітри щедро відбилася на <225> індійському, іранському, грецькому та слов'янському іменнику. Навіть побіжного погляду на антропоніми цих народів достатньо, щоб пересвідчитись: Мітра відігравав виняткову роль у творенні власних імен, імен двоосновних, тобто таких, що їх носила якраз племінна верхівка — вожді, князі, правителі, царі. Індійські імена: Агнімітра, Вішвамітра, Пуш'ямітра, Дгармамітра, Васумітра, Сумітра, Варахамітра; іранські — Міхраман, Міхрабаг, Міхравазд, Вахуміхр, Бурзміхр, Міхрак, Міхран; грецькі — Мітрофан, Мітродор, Мітрофіл; слов'янські — Славомир, Мирослав, Драгомир, Володимир, Радомир, Мирон тощо.

При здатності двоосновних імен мінятися компонентами, коли перший компонент імені може ставати другим і навпаки, що особливо властиве слов'янським мовам (Мирослав — Славомир, Радомир — Милорад, Драгомир — Милодраг, Миодраг), а також індійським та іранським мовам, індійське ім'я Мітрадева, досл. «Мітробог», могло мати й форму Девамітра, досл. «Бог Мітра». Що ім'я це якраз індійське засвідчують два моменти: в іранських мовах компонент дева має значення «злий дух», «дев», а не «божество», «бог» як у мовах індійських. На іранському грунті компонент дева завжди замінюється компонентом бага, баг, як це видно з уже наведеного імені Міхрабаг. По-друге, на іранському грунті ім'я Мітра має форму Міхр, Мехр; до неї ближча слов'янська форма імені сонячного божества — Мир, наявне в наведених слов'янських іменах.

Девамітра — санскритська форма, так би мовити, книжна, а просторічна, вжиткова — Девмітр, тобто дуже близька до форми Деметр. Саме так це ім'я звучить у сучасних індійських мовах. Тож немає нічого дивного, що на греко-бактрійському терені воно прибрало форми Деметр, подібно до того, як у слов'ян грецькі імена Діоніс та Діомед трансформувалися в Денис і Демид. У цьому випадку санскр. Девамітра, хінді Девмітр, болг. Димитр, укр. Дмитро, рос. Дмитрий, білор. Змитрок означають «Бог Мітра».

Проте можна тлумачити ім'я Деметрій трохи по-іншому. Індійський антропонімікон знає ім'я Дгімітра, з якого також могло утворитися грецьке Деметр та його слов'янські відповідники. І якщо другий компонент у цьому імені стосується того ж таки Мітри, то значення компонента Дгі- ще треба з'ясувати. У санскриті основа дгі- означає «знання», «кмітливість», «розум», «мудрість», «вміння», «мистецтво» (СРС, 306). Від нього творяться слова дгіван — «меткий на розум, кмітливий», дгівар — «розумна/кмітлива людина», «мудрець»; вони, в свою чергу, можуть бути чоловічими іменами. Ім'я Дгіман мав, наприклад, відомий засновник скульптурної і живописної школи, про якого згадує <226> тібетський історик Таранатха; діяльність Дгімана та його сина Вітапали припадає на XI ст., коли в Північній Індії правила династія Палів (DI, ІІ 55).

Слова дгіман, дгівар, дгівант, дгіван, самі синоніми, мають ще один свій відповідник — дгір «розумний», «мудрий», теж утворений від основи дгі. Ім'я Дгір і досі в Індії поширене чоловіче ім'я — його, наприклад, має відомий пенджабський літератор Сантокх Сінх Дгір. Не менш поширене в Індії ім'я Судгір із тим же компонентом — дгір. А су- префікс, який надає основному слову, тобто дгір, вищого ступеня якості; тож ім'я Судгір означає «Премудрий». Саме таке ім'я мав перший посол Республіки Індії в Україні пан Судгір Девре. А щодо відбиття поняття «мудрість» за часів Київської і, очевидно, докиївської Русі, то їх чимало: це епітети «Мудрий» та «Осмомисл» у двох Ярославів, київського й галицького, означення полян як «мудрих і смислених» літописцем Нестором. Свята Софія і собі зведена Ярославом Мудрим неподалік від місця поховання київського князя Діра. Тож ім'я Дір цілком може бути тотожним індійському імені Дгір і стосуватися імені Деметр вірменської легенди. Тому варто дещо детальніше зупинитися на самій постаті київського князя Діра..

Арабський історик Х століття аль-Масуді в творі «Золоті луки» згадує першу слов'янську державу на чолі з ад-Діром, відзначаючи розвинуті міста, високий господарський рівень і військову міць її (Ловмяньский, 143–144). З чого випливає, що наприкінці ІХ- на початку Х ст. на Дніпрі існувала могутня слов'янська держава, яка, очевидно ж, утворилася значно раніше від першої писемної згадки про неї арабського автора.

Ад-Діра дослідники ототожнюють із київським князем Діром, тим самим, що його згадує літописець Нестор разом із київським князем Аскольдом. Причому з «Повісті врем'яних літ» випливає, що Аскольд і Дір були не князівського, а боярського роду, що прийшли вони з півночі, з Новгорода, а в Києві опинилися, коли йшли походом на Царгород.

Проте існують і інші свідчення. У «Синопсисі», історичній праці, яка базується на літописних джерелах і свідченнях польських істориків, говориться, що поляни прийшли до Києва з південних степів, що Аскольд і Дір були нащадками полянського князя Кия (Боровський, 8). Середньовічні автори Длугош і Стрийковський, котрі користувалися літописами, що не дійшли до нас, стверджують: після смерті Аскольда й Діра від руки новгородського князя Олега князівська династія, започаткована Києм, припинила своє існування.

Таким чином, остання версія схильна розглядати Аскольда й Діра як прямих нащадків Кия. Вва<227>жається, що обидва вони — полянські князі і що Кий зі своїм родом прибув із півдня. Що Аскольд і Дір мають слов'янське, а не варязьке походження. Саме цієї версії дотримується сьогодні більшість дослідників. Вона найбільш вірогідна, бо саме на півдні України знаходимо чимало свідчень на користь цієї версії.

Античний автор Діодор Сіцілійський (ІІ ст. до н.е.), подаючи свою версію про походження скіфів, мовить, що у Скіфа, сина Зевса й напівдіви-напівзмії, було двоє синів на ім'я Пал і Нап, які, розділивши доти спільне царство, очолили племена, названі за ними палами й напами. Нащадки Пала й Напа поширили свої володіння до Фракії. Отож пали й напи жили в Європейській Скіфії (Раевский, 24–25).

Цю легенду підтверджують епіграфічні й топонімні дані. Зокрема, в Криму, стародавній Тавриці, Тавриді, фіксуються фортеці Палакій і Напит. Скіфолог Д.С.Раєвський назву фортеці Палакій схильний виводити від терміну пал із значенням «воїн». Тож назва Палакій, за ним, означає «Воїнове», «Воїнське», «Воїнь». І вважає, що саме так — Палакій — називалася пізньоскіфська столиця в Криму, розміщувана на городищі Керменчик у Сімферополі (Там же, 134–135). Засновниками цього скіфського царства, що виникло наприкінці ІІІ — на початку ІІ ст. до н.е., були цар Скілур та його син Палак, на честь якого нібито й було названо місто. Саме про Палака повідомляє Страбон, що 110 р. до н.е. йому завдав поразки Діофант, полководець понтійського царя Мітрідата VI Євпатора, імені якого, в свою чергу, завдячує назва теперішньої Євпаторії. Ці події детально описуються в написі на честь Діофанта, датованому кінцем ІІ ст. до н.е. (Соломоник, 21–24). Слід відзначити, що ім'я Мітрідат якраз і містить компонент Мітр-, причому саме в індійській формі, бо по-іранському він мав би форму Міхр-, а саме ім'я звучало б як Міхрадат.

Інтуїтивний здогад Д.С.Раєвського підтверджують індійські факти: термін пал у санскриті якраз і означає «захисник», «охоронець», тобто, власне, «воїн». Проте в санскриті слово пал має і значення «правитель», «цар», і свій відповідник — палак (СРС, 392). Отож скіфські імена Пал і Палак тотожні індійським іменам Пал і Палак, які й сьогодні побутують в індійців або як окремі імена, або входять другим компонентом у двоосновні чоловічі імена: Раджпал, Махіпал, Гопал, Вішвапалак, Сарвапалак тощо. Тому скіфські імена Пал і Палак тлумачаться не тільки як «Воїн», але і як «Правитель», «Цар». Причому, слід гадати, ці імена первісно постали з термінів на означення воїна або племінного ватажка. Так само, як ім'я родоначальника «царських» скіфів — Колаксай — теж первісно було тільки <228> терміном із значенням «вождь/ватажок роду/племені». Так що місто Палакій цілком могло бути скіфською столицею і перекладатися як «Столиця», «Резиденція племінного ватажка», «Царське місто», «Царгород». З чого можна припустити також, що відоме означення Геродотом наймогутнішої і найвпливовішої частини скіфів «царськими», може пояснюватися не тільки тим, що слова «цар» і «царський» пов'язані з терміном кшатра — «сила», «влада», а й із термінами пал, палак, які сходять до індоєвропейської основи па- «охороняти», «захищати», «берегти».

З огляду на це, схоже, що термін палак, має своїх родичів на слов'янському грунті. Маються на увазі терміни, пов'язані з воїнським станом і військовою справою — полк, полковник, полководець, а також імена Святополк і Ярополк, де — полк тотожне індійському й скіфському палак в іменах Вішвапалак та Палак. Це тим імовірніше, що обидва слов'янські імені належать представникам саме військової знаті — князям. Тож ім'я Святополк, у такому разі, означає «Захисник/Охоронець світу», іншими словами, «Цар», «Правитель». Компонент Свят- тут пов'язується не з поняттям «святий», а «світ», яке, зокрема, маємо в польському swiat. Значеннєво ім'я Святополк відповідає індійським іменам Вішвапалак та Сарвапалак, у яких компоненти Вішва- й Сарва- мають не тільки значення «все», «всі», але й «світ» (СРС, 608, 712). Семантично ім'я Святополк відповідає й перському імені Шахджахан, досл. «Цар/Володар світу»; його мав один із Великих Моголів, що спорудив знаменитий Тадж Махал в Агрі на честь своєї коханої дружини Мумтаз Махал (ХVI ст.).

Ім'я ж Ярополк, слід гадати, означає «Бик-захисник», бо порівняння воїна, князя, царя чи бога з биком звичайне явище в багатьох міфологіях. Що, до речі, засвідчує і «Слово о полку Ігоревім», означаючи давньоруських князів буй-турами чи яр-турами. Компонент Яр- можна співвіднести з санскритським вар, яке має значення «бик», «самець», «жених», «мужчина» (СРС, 565).

Що ж до такого військового терміну як полк, то в тому ж «Слові» цей іменник багатозначний — він означає і «люди», і «військо», і «табір», і «битва». У давньоруській мові слово полк стало дружинним терміном і так збереглося досьогодні. Так що слов'янське полк — прямий родич скіфського та індійського палак — «воїн», «захисник», «правитель», «цар». А коли так, то й саме скіфське плем'я пали можна трактувати як «воїни», «військо», «дружина» або «захисники», «оборонці». Тобто назва племені виразно засвідчує воїнську функцію — захищати, боронити свою територію, своє плем'я від ворожих нападів.

У зв'язку з цим постає природне запитання: а чи не наявний ком<229>понент пал і в етнонімі поляни? Чи можемо ми в цьому етнонімі вбачати тільки те, що він виявляє позірну спорідненість із словом поле?

Очевидно, що ні, позаяк деякі літописи самі заперечують таке твердження. І пов'язують полян не з полем, а з горами: навіть «Повість врем'яних літ» мовить, що поляни «жили особе по горах своїх». А що полян пов'язували з полем, то це неважко зрозуміти — тут має місце народне трактування племінної назви, так звана народна етимологія, яка може зводити не зовсім зрозуміле слово до першої-ліпшої асоціації. Подібне явище знає і індійська традиція: вона каже про воїна-кшатрія, що «кшатрій — це власник полів, а не лише титул». Проте тут сплутано два різні слова, хоч і близькі між собою фонетично — кшетра і кшатра. Де друге слово — відома нам кшатра, термін на означення воїнського стану, покровителем якого був бог Варуна в індійців, Тагимасад у скіфів і Дажбог у слов'ян. А слово кшетра означає «поле», а також «місцевість», «територія», «край», «країна». Знаменита битва, описана в «Махабгараті», сталася на Курукшетрі, «Полі Куру» або «Краї Куру», де Куру — стародавній цар, пращур кауравів, героїв «Махабгарати». Як бачимо, має місце цілком однакове тлумачення у двох нібито одмінних і далеких ареалах — і індійських кшатріїв, і слов'янських полян народна традиція пов'язує з полем.

А коли вже поляни пов'язуються не з полем, а з горами, то витоки слов'янського племені, очевидно, слід найперше шукати там, де є гори. А гори є там, де засвідчено скіфських палів, тобто в Криму. Гори є і прямо від Криму через Чорне море, вже в Малій Азії, яка упродовж тисячоліть мала тісні контакти з Північним Причорномор'ям. Більше того, ще в ІІ тис. до н.е. на малоазійському узбережжі Чорного моря, якраз навпроти Тавриди, була країна Пала, пізніша Пафлагонія — колись тут існувала могутня держава хеттів. Вкрай цікаво, що єгиптяни зображали захоплених у полон хеттів з довгими, до плечей, «оселедцями». Такі ж оселедці збреглися й на панно у Венеції. А Венеція — західна батьківщина венедів, куди вони прийшли з Пали-Пафлагонії. Венедами античні автори називали й слов'ян.

Ці факти тим показовіші, що через усю Малу Азію, де й містилася стародавня Пала, тягнеться гірська система, яка на сході сягає Індії. Кримські гори в давнину називалися Таврськими горами, як і Кавказькі. Малоазійські гори називалися Тавр. А Кавказькі, Кримські гори й малоазійський Тавр — одна гірська система. Доречно тут навести спостереження українського дослідника О.С.Стрижака: «На наявність етноніму таври у Вірменському Таврі, власне, історичній області, відомій під назвою Тарон (з Таuron), досі, здається, ніхто не звернув уваги. <230> Останнє ж найменування цікаве не лише генетико-етимологічними зв'язками з кримським оніміконом на Тавр-, а й належністю до контактної зони з народом pala/bala «палайці», звідки «Палуні», назва області, в якій жили брати Куар, Хореан і Мелтей. Найдивовижніше в усьому цьому те, що й цей хоронім, і ці брати мають дуже багато схожих відповідників на Наддніпрянщині (пор. літоп. земля Поляне, де жили брати Кий, Щек і Хорив…» (ЕГС, 179–180).

Отже, саме Крим виявляє спадкоємні зв'язки з палами й полянами, з таврами й гірською системою Тавр. А якщо згадати, що інша назва таврів — руси, як про те мовить вівзантійський автор Іоан Цец, що раніше руси називалися поляни, як про те свідчить Нестор, то простежується зв'язок полян із Кримом і таврами. А береги Криму виявляються найдавнішими, де фіксується назва руси/роси.

Зі слів Нестора «поляни, нині зовомі русь» можна зробити висновок, що етнонім поляни й етнонім русь — синоніми, як синонімами є етноніми таври й русь. Тобто у назві поляни й назві руси може бути закладене одне й те саме значення. А оскільки в основі назви поляни може лежати основа пал із значенням «захищати», «охороняти», «берегти», то таке ж значення, певно, має лежати і в етнонімі руси.

Санскрит справді знає основу, яка відповідає основі пал — «захищати», «охороняти», «берегти». Основа ця ракш- (СРС, 535). Як пал, палак означають у санскриті «захисник», «воїн», так і ракш, ракшак теж значать «захисник», «воїн». Як гопал, гопалак значать «пастух» (досл. «сторож/охоронець корів»), так само й горакш, горакшак мають те ж саме значення (СРС, 197). Як палін означає «воїн», «цар», так і ракшін означає те саме (СРС, 392, 535). І як основа пал на слов'янському грунті прибрала форми пол, так і основа ракш на слов'янському грунті прибрала вигляду рокш, а тоді й рохш, рохс, рос. Звідки й санскритські ракшін та палін — тотожні слов'янським полянин та росин/русин із первісним значенням «захисник», «воїн», «правитель», «цар». Сюди ж добре лягає і латинське рекс — «цар», яке, очевидно, походить із того ж кореня, що й санскритське ракш та слов'янське рос/рус.

При такому тлумаченні справді виходить, що має місце семантична тотожність етнонімів поляни й роси/руси і що на певному етапі одна назва замінила іншу; якщо йти за Нестором, то давнішою назвою була назва поляни, вона поступилася місцем назві русь. Але ж як тоді узгодити слова Іоана Цеца, що етнонім таври синонімічний етнонімові роси, якщо етнонім роси синонімічний назві поляни? Виходить, що й поляни, як і таври, як і руси/роси мають означати «бики», хоча зі сказаного видно, що і етнонім <231> поляни, і етнонім роси/руси означають «воїни», «захисники», «охоронці»?

Ця розбіжність має своє пояснення. Справа в тому, що поняття «бик» невіддільне від воїнського стану: бик уособлює мужність, несамовитість-ярість в бою, чоловічу снагу. Саме з биком найчастіше порівнюють могутніх воїнів, царів та богів. Таке порівняння, як уже зазначалося, звичайне в індійському епосі; Б.Л.Смирнов, перекладач «Махабгарати», мовить в одному з коментарів, що в індійському епосі слово рішабга — «бик» втратило своє первісне значення і тепер означає лише «воїн», «герой», «цар».

Властиве таке явище й давньоукраїнським пам'яткам. У «Слові о полку Ігоревім» князі порівнюються з яр-туром чи буй-туром, теж, власне, биком. Покровителем воїнського стану й царської чи князівської влади є ведійський Варуна, тотожний слов'янському Дажбогові — покровителеві русичів, а русичі, як каже «Слово», — Дажбожі внуки, тобто Дажбожі сини, нащадки. Варуна постає в подобі чорного бика, йому в пожертву приносять самців чорної масті, найперше биків. А ще раніше Варуна, отже, й Дажбог, були пов'язані з космічними та земними водами, а космічні води уособлювали чоловіче начало, Небесного Бика. Вони змішувалися з земними водами, які уособлювали жіноче начало, Корову-Землю. Іншими словами, Бик-Небо запліднювало Землю-Корову, і таким небесним биком і уявлялися Варуна й Дажбог. А життєдайний дощ — основа людського добробуту й благополуччя, а за це відповідав якраз племінний ватажок, вождь, князь, цар.

Таким чином, сліди палів і полян тягнуться в ареал довкола Чорного моря, де з давніх часів фіксуються етнонім пали, топоніми Палакій і Пала, імена Пал і Палак, де кримська Діва-Артеміда, покровителька й захисниця Херсонеса Таврійського (літописного Корсуня) мала епітет Тавропола, де з Кримом пов'язується давньогрецький міф про золоте руно, яке стерегли таври та їхні вогнедишні бики. І це підтримує думку тих дослідників, які вважають, що поляни та їхні князі, серед них Кий та Дір прийшли з півдня. На півдні України фіксуються ще в античні часи численні сіндо-меотські племена, тож цілком правомірно тлумачити ім'я Дір, що його мав полянський князь, на індійському матеріалі. Хоча подібне ім'я дослідники відзначають і в іллірійців, і в кельтів. На кельтському грунті його пояснюють як «міцний», «сильний», «знатний» (Сведения, 643–644). Ці означення належить до різних семантичних рядів, що знижує вартісність такої етимології, хоча певною мірою підходять для княжого імені. Але набагато правдоподібніше пов'язувати його все-таки із значенням «мудрий», тим більше що ця категорія засвідчується тут багатьма фактами.

Отож напрошується висновок, що ім'я Деметр вірменської легенди споріднене з індійським іменем Дгімітра, засвідченим якраз у царів. Воно складається з компонентів Дгі+мітра, де дгі означає «мудрий», а мітра — ім'я індоіранського божества Сонця і Мирного Договору — Мітри. Усе ім'я Дгімітра, що його грецькі джерела подають як Деметрій, означає «Мудрий Мітра», «Мудре Сонце», оскільки в деяких міфологіях Мітра став синонімом Сонця. Правомірність такого тлумачення підтримує розшифровка імені іранського божества — Ахурамазда, яке дослівно означає Ахура Мудрий. Українську форму імені <232> Ахурамазда, очевидно, зберігають українське прізвище Гламазда та назва села Гламазди в «Описах Київського намісництва». Отож відповідниками індійському Дгімітра є грецьке Деметрій, українське Дмитро, російське Дмитрий, білоруське Змитрок, болгарське Димитр. Звертає увагу й те, що прізвище Деметер особливо популярне в циганів, а цигани, як відомо, вихідці з Індії, зокрема, з Пенджабу.

Що ж до імені Гісане вірменської легенди, то є певні підстави вважати, що під цим іменем приховується Вішну або Крішна. Особливо з огляду на те, що вірменська легенда означує Гісане довгокосим. А саме Вішну та Крішна мають епітет Кешава, що означає «Косатий», «Довгокосий». Крім того, істотний в цьому плані й факт, що опір індійських громад у Вірменії насильному наверненню до християнства очолив верховний жрець на ім'я Ардзан. Це ім'я не можна не співвіднести з індійським іменем Арджун — його мав у «Махабгараті» могутній герой, один із п'яти братів-пандавів, що має в цій епічній поемі безпосередній стосунок до Крішни. Саме в Арджуни був Крішна колісничим під час битви, описаної в «Махабгараті», саме Арджун став родичем Крішни, одружившися з сестрою Крішни — Субгадрою, причому Крішна не тільки хотів цього шлюбу, але ще й допоміг Арджунові викрасти свою сестру йому в дружини. І саме Арджунові виклав Крішна суть своєї філософії, що склала знамениту «Бгагавадгіту» — «Божественну пісню». Так що зв'язок вірменського Ардзана з індійським Арджуном, безперечно, існує, принаймні, на іменному рівні. Бо детальніший аналіз засвідчує, що іменем Гісане, скоріше за все, означався Шіва-Рудра, котрий серед інших численних свох епітетів мав і епітет Ішана; на вірменському грунті він цілком міг прибрати форми Гісане. Крім того, як виявляється, до Шіви також може прикладатися епітет «Косатий», «Довгокосий».

Якщо порівняти те, що мовиться про Гісане у вірменській легенді, із тими функціями, що їх має Шіва-Рудра в індійській міфології, то між обома божествами виявляється багато спільного.

1. У вірменській легенді Гісане виступає як верховне божество, він характеризується епітетами «великий», «величний». Шіва-Рудра — верховне божество в своїй міфології, інше ім'я його — Махадева, тобто «Великий бог».

2. Основна функція Гісане, судячи з роду занять індів у Тароні, які були осідлими пастухами-землеробами, полягала в оберіганні худоби. Шіва-Рудра — індійський «скотій» бог, він має ім'я Пашупаті, «Владика/Захисник тварин», має також епітет Вріш — «Бик», споріднений з іменем слов'янського «скотьєго» бога — Влес.

3. В пожертву Гісане приносять <233> тварин-самців білої масті, особливо биків. Шіві також приносять в пожертву биків, він сам — білий або сірий бик, сидить на білому бикові, його емблема — білий бик, його супроводжує білий бичок Нандін.

4. Гісане має військову функцію: він надихає і очолює військо, бере особисту участь у битвах. Шіва вкрай войовничий, дає своїм шанувальникам зброю і навчає користуватися нею, має свою божественну зброю — пашупату, яку дарував Арджунові, наймогутнішому з пандавів, і навчив його користуватися нею; Сканда, син Шіви — бог війни.

5. Гісане втілює «всю воду» — і небесну і земну, він з'являється у дощових хмарах, пов'язаний із дощем. Шіва — повелитель рік, з його іменем і сьогодні в Індії пов'язано багато тіртх — місць прощі на берегах рік; Влес, наприклад, теж стояв на березі Почайни в Києві.

6. Гісане володіє здатністю зцілювати недужих, особливо з допомогою води. Рудра ще в «Рігведі» — найперший зцілювач, рятівник від усіх недуг, як і Шіва, його наступник, зображається з ліками в руці.

7. Гісане пов'язаний зі зміями. Шіва теж пов'язаний із культом змій, зображається обвитим зміями, у зачісці його — кобра.

8. Колір Гісане — пурпуровий. Рудра в «Рігведі» — «червоний вепр небес», «рудий бик», саме ім'я Рудра дехто тлумачить як «рдяний», тобто «червоний».

9. Гісане — косатий, довгокосий, скуйовджений, волохатий. Епітет Шіви — Капардін, досл. «Той, що має сплутане волосся».

10. Ідол Гісане був із міді. Статуї Шіви, як правило, робляться з міді або бронзи, хоч бувають і кам'яні.

11. Гісане — дев, диявол (з точки зору християнства). Епітети Шіви — Махадева, Махеша — «Великий бог», а його дружини — Махадеві, Махеші, тобто «Велика богиня»; ім'я Махеші тотожне слов'янській Мокоші, що входила до Володимирового язичницького пантеону.

12. Гісане — прізвисько (тобто епітет), не справжнє ім'я божества. Ішана теж не найголовніше ім'я Шіви, а один із багатьох його епітетів.

Таким чином, Гісане вірменських індів — це індійське Ішана, одне з імен верховного індуїстського божества Шіви, наступника ведійського Рудри, тотожного слов'янському Родові. І таким чином, індійське походження обох божеств, Деметра й Гісане, знаходить пояснення і з мовного, і з функціонального боку. Що, певна річ, надає вірменській легенді ще більшої вірогідності.

Звертають на себе увагу деякі цікаві подробиці вірменської легенди у співставленні з деякими кримськими й київськими реаліями. Чому обидва індські брати (насправді ж — божества, як ми тепер знаємо), діставшися до Вірменії і спорудивши там місто, <234> назвали його Вішапа? Чи не тому, що в місцях, звідки вони прийшли, вже існувало таке місто і воно було для них дорогим і близьким?

Якщо це справді так, то можна припустити, що місто те — Боспор, або Воспор слов'янських джерел. Так раніше називався Пантикапей — столиця Боспорської держави, згодом Керчев, нині — Керч. Вірменське Вішапа може бути трохи видозміненим Вішапур, а Вішапур у вірменській передачі звучить як Вішапух, звідки зовсім близько й до форми Вішапа. А Вішапурів чимало і на іранському і на індійському теренах. Вішапур означає «Місто роду/племені», ця назва тотожна назві Вишгород (у «Шахнаме» Фірдоусі згадується Вісегерд, місто, тотожне назвою слов'янському Вишгород).

Значення, що його відігравало місто Боспор/Воспор справді величезне — воно дало назву ранньодержавному утворенню в Північному Причорномор'ї — Боспорському царству. В свою чергу, Вішапур (пур у санскриті — «місто», віш — «плем'я», «рід», збереглося в нашому весь — «село») етимологічно відповідає слов'янському Вишгород, а Вишгород, як відомо, пов'язується з Києвом — деякі літописи навіть стверджують, що гора Хоревиця колись називалася Вишгород.

Якщо наші міркування слушні, то вірменська легенда про трьох братів через тотожність (принаймні мовну) Вішапа — Вішапур — Вишгород знаходить іще одну точку дотикання з літописною легендою про Кия, Щека й Хорива.

Вірменська легенда не подає назви заснованого трьома братами поселення на горі Каркея, де вони поставили двох ідолів на ім'я Деметр і Гісане. Цілком можливо, що це місто мало назву, споріднену з назвою гори Каркея. В такому разі з назвою гори асоціюється назва Керч, яка в давньоруські часи звучала як Керчев, Корчев. Деякі фонетичні зміни в назвах Каркея, Керчев, Корчев, Керч, тобто чергування к/ч всередині слова, цілком можливі й пояснимі (пор. високий — височина, широкий — широчінь, спека — спечний тощо).

Отже, зі сказаного можна зробити такі висновки:

— вірменська легенда привносить новий елемент в питання про походження Києва — індійський, причому цей елемент досить відчутний, якщо не сказати — визначальний;

— легенда про Кия, Шека й Хорива цілком могла потрапити до східних слов'ян з Вірменії, де жили досить великі індійські громади, або й з ближчого ареалу — Боспорського царства й Криму;

— вірменська легенда деякими аспектами прив'язується до Керченського й Таманського півостровів, які розділяла лише вузька Керченська протока, колись Боспор Кімерійський. А саме в цьому ареалі найбільш певно засвідчу<235>ються сіндо-меотські, тобто індоарійські племена. Принагідно слід зазначити, що неподалік теперішньої Тамані ще до ХVІІІ ст. височіли величезні статуї двох богів, які, безперечно, відігравали неабияку роль в уявленнях та віруваннях місцевого населення. Не виключено, що це й були ті божества, які у вірменській легенді виступають під іменами Деметр і Гісане.

Так чи інакше, а перед нами постає ще один надзвичайно цікавий аспект, який досі лишався поза увагою дослідників — індійський струмінь у легендах про походження Києва. І цей аспект може виявитися і перспективним, і багатообіцяючим, і багато в чому несподіваним. <236>

«Влесова книга»: індійські паралелі

Алфавіт «Влесової книги» називають влесовицею, проте вважається, що це ні кирилиця, ні глаголиця, а якась інша абетка.

Якщо поглянути на текст 16-ї дощечки, то бачимо, що на її поверхню нанесено паралельні лінії, під якими розміщуються літери. Це нагадує санскрит, хінді та інші мови Північної Індії, які користуються абеткою деванагарі, «божественним письмом», де слова теж пишуться під горизонтальними лініями — мовби накриваються дашком.

У старослов'янській мові деякі голосні опускаються. У «Влесовій книзі» теж чимало пропусків голосних. Це знову-таки нагадує санскрит, хінді та інші мови, де, зокрема, коротке а в слові не пишеться, але читається. Якщо, наприклад, написати літери срн, то по-санскритському це звучатиме як сарана, якщо врс — то вараса. А на хінді, де останнє коротке а не читається, — відповідно саран та варас.

Проте подібність «Влесової книги» з індійськими пам'ятками цим не вичерпується. Вражає те, скільки в ній, здавалося б, суто індійських реалій: брахмани, плем'я дасуво, сварга, сура/суриця, мариці, Індра, Вишень і Кришень, Пандеб (Пенджаб), Бравлин, Матаришван, Сурож, Твастир, Яма та інші. Що це не випадково і має свою давню традицію, засвідчують численні індійські та слов'янські, зокрема й українські, паралелі на різних рівнях: топонімні повторення в Приазов'ї й Північно-Західній Індії (ГУ, 19–20), збереження в українських колядках, веснянках, щедрівках та деяких навродних танцях весняного циклу основного міфу «Рігведи» про битву царя богів Індри з демоном Врітрою, який в українському фольклорі виступає під іменами злого царя Верета, Ворота чи Воротаря (СУН, 19, 20, 25, 30, 31, 32, 43), цілковита відповідність сюжету «Рамаяни» до українського фольклорного сюжету про дивного тура-оленя, якого <237> нагледіла у вікно господиня-сонце й звеліла спіймати, наявність у «Махабгараті» імен богів, царів та могутніх воїнів, які сьогодні побутують в українців як прізвища, і, з іншого боку, етнонімів, топонімів та гідронімів, що їх античні автори фіксують на території Північного Причорномор'я. Це спонукає гадати: предки сучасних українців брали участь у подіях, описаних у «Махабгараті», а самі події, принаймні деякі, цілком могли відбуватися на терені України.

Усе це дає підстави залучати індійські факти до тлумачення тих чи інших українських реалій, зокрема й до з'ясування походження і значення імен багатьох слов'янських божеств. Володарем неба-сварги був Індра, не один раз згадуваний у «Влесовій книзі». Він має свої слов'янські та балтійські відповідники. Окрім нього, таку ж спорідненість виявляють слов'янський Род та індійський Рудра, слов'янська Морена й індійська Марана, слов'янський Купала й індійський Гопала, при тому, що божества Вишень і Кришень, у яких неважко впізнати індійських Вішну й Крішну, згадуються у «Влесовій книзі» поруч.

Індра в «Рігведі» часто долає асурів — старших братів богів-девів. Особливо часті згадки тут про перемогу царя богів над головним асуром — Врітрою. Проте Індра в «Рігведі» виступає і як переможець ворожих аріям дасів, котрі не визнають ведійськнх богів та звичаїв. Даси часто ототожнюються з четвертою верствою давньоіндійського суспільства — шудрами. У зв'язку з цим цікаво відзначити, що сучасні українці мають прізвища Шудра, ІІІудря, ІІІудрак (пор. прізвище індійського драматурга середини І тис.- ІІІудрака), Шудрик, Шудриченко тощо, а індійська історія знає і царів-шудрів. Індійські джерела підкреслюють, що саме Індра допоміг зробити дасів «нижчою варною», тобто верствою.

В одному з гімнів «Рігведи» вперше згадується перелік чотирьох верств давньоіндійського суспільства: брахмани-жерці, кшатрії-воїни, вайш'ї-общинники й шудрі. В ранніх віршах «Рігведи» виділяється кшатра — племінна військова аристократія, і віш — народ, рядові члени племені (ця назва збереглася в слов'янському весь — «село»). Зі слова кшатр — «сила», «влада» утворилося наше «цар». Велика кількість українських прізвищ від цієї основи (Цар, Царко, Царик, Царук, Царенко, Цариченко, а також Сай, Сайко, Саюк, Саєвич, Саєнко) свідчить не про те, що їхні теперішні носії царського походження, а про те, що їхні предки належали до воїнського стану.

Добре збереглася в сучасних українців і пам'ять про жерців-брахманів, про яких згадується у «Влесовій книзі» і які на українському грунті прибрали форми рахмани: «постимося, як рахмани», <238> «на Юра-Івана, на рахманський Великдень», «віддам на рахманський Великдень», «рахманна земля», «рахманний кінь» і навіть «рахманна журба» у сучасних поетів. Сюди ж долучаються українські прізвища Рахман, Рахманин, Рахманюк, Рахманенко, село Рахмани на Волині, де існує рясний «індійський» пласт. Є також повір'я: коли на Великдень шкаралупу з освячених крашанок кинути в річку, то вона допливе до моря і сповістить рахманів, що настало свято.

Таким чином, напрошується висновок, що українцям у давнину був добре відомий чотиристановий подія суспільства, як і давнім індійцям.

Індра оспівується у ведах не тільки за незмірну силу, а й за любов до соми — священного хмільного напою. Від нього ватажок небесного воїнства стає ще дужчим і нестримнішим. А у «Влесовій книзі» часто згадується інший напій — суриця. На дощечках За, 4б, 5а та інших мовиться, що цей хмільний трунок п'ється на знак благості й спілкування з богами і навіть дається рецепт приготування його:

«Одставляєм на сонці молоко наше, у травах заночі утовчемо до нього щавлю і тнитрав'я і дамо йому суритися, і це єсть наша стара пошана богам і буде зв'язком між нами. Се жертва наша сура на дев'ятисилі і шавлі удіяна і на сонці ставлена три дні, потім крізь вовну проціджена…»

Сура, суриця, поза сумнівом, тотожна ведійській сурі, яка, поряд із сомою, використовувалася для певних обрядів. Скажімо, одноденний воїнський обряд ваджапея, який передує більш важливому обряду раджасуя, передбачає перегони на колісницях і пиття сури, яка в іишик ритуалах заборонена, Цей обряд здійснювали царі та воїни. Тож уживання сури було притаманне переважно воїнському станові.

Слово сура у ведїйсвкому санскриті виводиться з кореня су «проціджувати», «дистилювати спиртний напій», «вичавлювати» (Гусева, 167). Індійці знають богиню вина на ім'я Сура. Вона постала з Молочного океану, коли його сколочували боги й асури, щоб добути амріту — трунок безсмертя, тотожний грецькій амброзії. Сама ж богиня Сура називається донькою найдавн!шого ведійського божества Варуни — покровителя воїнського стану і царської (князівської) влади, тотожного Дажбогові — покровителеві русичів. Через те вона має й назву Варуні. Те, що суру добули з Молочного океану, має, очевидно, засвідчувати зв'язок її з молоком. Як, до речі, й соми, що її дехто пов'язує то з кумисом, то з хмелем. Назва сура дожила до нинішніх часів, і тепер так в Індії називають саморобне вино.

Враховуючи, що приготувания сури пов'язане з сонцем-сур'єю і що індійське с часто-густо відбивається як іранське х/г, можна ви<239>словити припущення, що наша горілка, горівкбра пов'язана не зі значенням «горіти», а зі словом сура, по-іранському хура (укр. гуральня). Тим більше, що на означення горілки є варіанти зорівка, сирівець тощо.

Відомий лікар-фітотерапевт Є.С.Товстуха вважає суру священним напоєм праукраїнців і подає кілька відновлених рецептів її (Товстуха, 317–321). Дивовижно, але цей цілитель-фітотерапевт, у Яготині живе на вулиці Гирича, а Гирич напрочуд перегукується з епітетом Шіви — Гіріш, який означає «Гірський бог». А Шіва, сам найперший лікар і зцілювач, є покровителем медицини.

Принагщно відзначимо, оскільки зайшлося про Сур'ю-Сонце, що санскритське сур'я вживається в двох значеннях — «сонце» і «цар». Так само, як сонце має епітет Сурадж, де радж знову-таки «цар», а Су- приставка, яка надає основному слову вищого ступеня якості. Тобто епітет цей дослівно означає «Прекрасний цар»(СРС, 745; ХРС, ІІ 735) і співвідноситься з Сурожем та сонячною країною, про яку мовиться у «Влесовій книзі» неодноразово. В певному розумінні Сурож цілком може вважатися Сонячним Містом.

Із Сурожем пов'язаний і князь Бравлин, згадуваний у «Влесовій книзі». У «Житії Стефана Сурозького» мовиться, що якийсь князь іменем Бравлин з руською раттю з Новгорода повоював землю від Херсона до Корчева й Сурожа. Це було навряд чи пізніше 800 року. Деякі дослідники воліють пов'язувати цього князя з Великим Новгородом, забуваючи, що в Криму був свій Новгород — колишній Неаполь Скіфський біля нинішнього Сімферополя. «Житіє» розповідає, що Бравлин з великою силою підійшов до Сурожа й десять днів штурмував його, поки взяв. Він увійшов у церкву св. Софії, розбив двері, де стояла могила святого й пограбував її. А тоді раптом на губах його виступила піна. Він закричав, щоб його воїни повернули награбоване і негайно залишили місто.

Загадкове ім'я князя Бравлина відомий мовознавець О.Трубачов виводить із давньоіндійського pravlina — «розчавлений», «повержений» і пояснює: цей епізод, поза сумнівм, має історичну або фольклорно-історичну основу. В ньому відбита справжня подія — облога, взяття Сурожа якимось тавроскіфським вождем. 3 ним при цьому стався припадок, що спричинився до його прізвиська — Бравлин. Його, очевидно, автори «Житія» сприйняли за ім'я (Индоарика, 88–89).

У слові твастир (той бо Богумир названий твастирем — майстром; д. 21) неважко впізнати санскритське тваштар, яке означає «тесляр», «майстер». Але і Тваштар — ведійський бог усіляких ремесел (СРС, 255).

Тваштар видав свою доньку Саранью за Вівасвата — бога Сонця. Він вважається батьком Ями — <240> бога смерті й правосуддя, згадуваного, зокрема, на дощечці 8(27). Проте горда Саранью покинула чоловіка, залишивши натомість жінку, схожу на себе, яку сама створила і якій доручила доглядати своїх дітей, Але Тваштар не прийняв дочки. А Вівасват перший на землі здійснив жертвоприносини й подарував людям вогонь. Він послав за ним Матаришвана — духа вітру, і той приніс його з небес на землю. Мудреці з роду Бгрігу навчили людей, як поводитися з вогнем (МДИ, 22–25).

Цей стисло викладений міф цікавий тим, що у «Влесовій книзі» зустрічається персонаж, який іменем дивовижно нагадує ім'я Матарішван і який пов'язується з вогнем. Це Матиря-Сва, Матиря тощо, про яку у «ВК» мовиться, що вона — красна итиця, співає пісню ратну, співає в сварзі про подвиги ратні, несе пращурам вогонь до осель їхніх, б'є крилами, які вогнисто сяють, віщує перемогу. Варто навести тільки два приклади з «Влесової книги», щоб побачти зв'язок Матирі-Сви з вогнем: «І там Матиря-Сва перед нами йде, що огень дала пращурам нашим» (д. 28) і «Се б'є крилами Матиря-Птиця, що браманове йдуть на нас, і мати кличе до Вишнього, що дав їй вогонь до вогнищ наших» (д. З6 б).

Матарішван у ведійській міфології — божественний персонаж, пов'язаний з вогнем. У «Рігведі» він згадується 27 разів. Матарішван — таємне ім'я бога вогню Агні, з яким він часто ототожнюється. Але Матарішван виступає окремо від Агні. Будучи посланцем Вівасвата (інакше Вівасвана), він приносить з неба на землю вогонь, щоб мудреці з роду Бгрігу навчили людей поводитися з ним. Це, звичайно, співвідноситься з подвигом Прометея, прикутого в горах Кавказу в межах Скіфії. Його звільнив не хто інший, як Геракл, одружений з дочкою ріки Бористен, як мовить одна зі скіфських легенд. Спостерігається навіть певна подібність імен Прометей та Матарішван. Міф мовить, що Матарішван приносить вогонь здалеку, що разом з богами він створює Вогонь-Агні, добуває його тертям. У зв'язку з чим перший компонент його імені — Матарі пов'язують із санскритським матарі — «трут». У ряді текстів Матарішван виступає як творець: Індра порівнюється з ним як із вправним ремісником. До Матарішвана звертаються з проханням поєднати серця двох закоханих. Згодом на перше місце виступає його функція, пов'язана вітрами, Саме слово тлумачиться або як «ростучий у матері» (матарі+сван), або як означення шматка дерева для добування вогню з символікою статевого акту. Звертає на себе увагу подібність другого компонента — сван в іменах Матарішван і Вівасван. Деякі джерела зазначають, що Матарішван — син птаха Гаруди, а Гаруда — птах Вішну. Саме Гаруда викрав у богів <241> амріту, щоб викупити з неволі свою матір. Гаруда — сонячний птах, прабатько і цар птахів — один із найпопулярніших образів індійської міфології,що уособлює сонячну природу. В епосі і в індуїстській міфології пуран він постійно асоціюється з богом Вішну, котрий часто зображається верхи на цьому птахові. На стязі Вішну завжди зображається Гаруда.

З «Повісті врем'яних літ» відомо, що великий київський князь Володимир спробував 980 року створити загальнодержавний язичницький пантеон. У Києві на пагорбі, поза двором теремним, були поставлені ідоли Перуна, Хорса, Дажбога, Стрибога, Симаргла й Мокоші. Головними божествами пантеону були громовержець Перун і «скотій бог» Влес. Вони протистояли один одному топографічно: ідол Перуна стояв на Горі, а Влеса — під Горою, на Подолі. В іпостасі «скотьєго бога» він виступає починаючи з договорів Русі з греками 907 року. В соціальному плані вважається, що Влес був богом усієї Русі, а Перун — богом лише воїнів, князівської влади й дружини. Зв'язок Влеса з сільськогосподарськими культами очевидний зі звичаю залишати в дарунок божеству невижатих кілька стебел злаків, називаних «волосовою бородою». На російській Півночі були відомі кам'яні ідоли Влеса. В новгородських іконах, у молитвах святому Власію, котрий замінив язичницького Влеса, виразний зв'язок його культу з худобою. Називання Влесовим внуком Бояна в «Слові о полку Ігореві» відбиває давній зв'язок культу Влеса з обрядовими піснями й поезією.

Про спільнослов'янський характер цього божества свідчать відповідники йому в південних та західних слов'ян. У «Житії Авраамія», чудотворця Ростовського, мовиться, що «чюдській конець поклоняшеся ідолу каменному Влесу». В «Житті князя Володимира» повідомляється, що Волоса, «єго же іменоваху яко скотіа бога, повелі в Почайну реку воврещі».

Отже, на час прийняття християнства ідол Влеса був у Києві і йому поклонялися. Про образ Влеса побіжно можна судити з описів покровителя і захисника худоби у сербів — святого Сави, який увібрав чимало рис «скотьєго бога». Саме ім'я Сава в цьому контексті перегукується з іменем індійського «скотьєго бога» — Шіва, яке може мати і форму Сіва. Є теорія про походження назви Влес від «віл», оскільки віл, бик часто обожнювався. І саме ця думка заслуговує щонайпильнішої уваги (Іларіон, 104–107; Боровський, 28–29; МДМ, 227).

Показово, що ідол Влеса стояв на березі Почайни. Це свідчить, що Влес пов'язувався з водою, з багатством. А найбільшим багатством для давніх слов'ян і була худоба. Саме ім'я слов'янського божества легко пояснюється з санскриту. Якщо врахувати, що в самих <242> індійських мовах не завжди чітко розрізняються звуки ш та с (наприклад, Шіва й Сіва), що слов'янському л часто-густо тотожне санскритське р (слава — шравас, волк — врік тощо), то на індійському грунті Влес мусив би мати форму Вреш. І така форма в санскриті справді є: це слово вріш, яке означає «бик» (СРС, 618).

В індійській міфології Шіва-Рудра у зв'язку з цим має епітет Пашупаті, тобто «Батько/Владика тварин», де Пашу — тотожне латинському pecu — «худоба»; саме з цього слова згодом постало й значення «гроші». Слово вріш надзвичайно популярне в індійській міфології. Воно входить у топоніми (Врішапрастха, Врішабга), імена мудреців, героїв та царів (Вріша, Врішака, Врішакапі, Врішасена, Врішамітра, Врішабгадева, Врішапарван), епітети Крішни (Врішабгекшана, Варшнея) і, що особливо важливо, в епітети Шіви (Врішапаті, Врішанка, Врішадгваджа). Останні три епітети означають відповідно Бик-владика, Бикоемблемний, Бикостяжний. Основа вріш, окрім значення «бик», має і значення «дощ». Водночас основа варш-, тотожна основі вріш-, окрім значення «іти дощеві», має і значення «осипати дарами» (СРС, 568). Тобто бачимо, що ця основа пов'язується з багатством, а обдарування багатством, добробутом було однією з функцій Влеса. Через те ідол його і стояв біля води. Із санскритськими основами варш!вріш иа слов'янському грунті сталася та сама видозміна, що і з основою вардх/врідх, яка на слов'янському грунті прибрала форми валд/волд/волод. Це добре видно на прикладі імені Володимир, Владимир. А коли так, то на слов'янському грунті основа вріш прибрала форми влес, а її різновид варш прибрав форми валс/влас. Що ми й бачимо в імені Влес і в імені Влас. Обидва імені, таким чином, означають «бик», що цілком відповідає функції «скотьєго бога». В християнський період Влеса було замінено християнським покровителем худоби святим Власієм, Власом, причому дослідники схильні вважати, що тут має місце випадковий збіг імен язичницького божества й християнського святого. Насправді ж, як бачимо, і Влес, і Влас мають спільне походження і однакове значення, тобто обидва імені етимологічно тотожні. До речі, сама назва Бористен цілком може походити з первісних Вріша-дан, тобто Бик-ріка; в такому разі, вона буде семантично тотожною назві Гіпаніс, що її в давнину мали і Південний Буг, і Кубань.

Таким чином, виходить, що Влеса можна ототожнити з Шівою/Рудрою, а Рудра — це слов'янський Род. І таке припущення цілком слушне: це засвідчує хоча б те, що знайдено напис ІІ-ІІІ ст. в місті Тіра (нині Білгород-Дністровський) в гирлі Дністра. Напис цей — Махадава. Його не без підстав ототожнюють з іменем Махадева — «Ве<243>ликий бог», що його мав Шіва. Причому слід відзначити, що це якраз індійське ім'я, бо по-іранському воно звучало б як Мазабага, оскільки в іранських мовах слово дев дуже рано прибрало негативного значення. Тут деви — негативні персонажі і мають протилежне індійському значення: демони, злі духи. Ще один епітет Шіви — Бгутанатх знаходить паралель з іменем Бутанат на камені з Молдаванки в Одесі (Индоарика, 114–115). Як бачимо, обидва імені є епітетами Шіви і знайдені на території України практично поруч.

До Мегасфена, посла імператора Селевка при дворі індійського імператора Чандрагупти (ІV ст. до н. е.), сходить переказ про те, що індійці, мешканці гірських районів, поклонялися Діонісу. А саме з Кримом пов'язується в античних авторів це божество. Процесії «діонісійців» у Північно-Західній Індії описані давніми авторами Арріаном і Страбоном. Показово, що свідчення про Шіву-Рудру. багато в чому збігаються з античними свідченнями про «індійського Діоніса». А Геродот ще в V ст. до н. е. мовить, що кожні три роки будини в своїй столиці Гелоні святкують діонісії (Геродот, 205). Це тим цікавіше, що будини — давні насельники України, а деякі дослідники ототожнюють Гелон із Києвом.

Діоніс змальовується давніми авторами як довгобородий і довгокосий, а в деяких індійських текстах Рудра називається таким, що має «сплутане волосся». Шанувальники Діоніса, за Страбоном, носять митру, а Рудра й собі має специфічний головний убір, схожий на тюрбан. Під час діонісійських урочистостей використовуються барабани й дзвіночки, а індійська традиція мовить про Шіву як про любителя музики, особливо дзвіночків. Відзначається зв'язок Діоніса з танцями, а в Індії обряди на честь Шіви супроводжують танці. Сам Шіва відомий як бог-танцівник, епітет його — Натараджа, тобто «Цар танцю». Античні автори мовлять, що Діоніс, прийшовши до Індії, дав індійцям вино, навчив вирощувати виноградну лозу, тому він — бог виноробства. І саме в Тавриді, за грецькою легендою, Діоніс навчив людей землеробству й виноградарству (ИД, 374–375). «Кажуть, — гювідомляє Стефан Візантійський у VІ ст., — що тут Осіріс (тобто Діоніс — С. Н.) запрягши биків, зорав землю, і від цієї саме пари биків дістав назву народ», себто таври. Отже, підтверджується, що й таври — «коровичі», а таврів, до речі, візантійські автори ототожнюють зі скіфами, тавроскіфами й русами, що знаходить підтвердження і у «Влесовій книзі».

Шіва пов'язаний із хмільними напоями. Антична міфологія каже, що Діоніс познайомив індійців з різноманітними рослинами — лавром, плющем, миртом, буком, смоквою. А в давьоіндійських дже<244>релах Рудра означується володарем дерев, про що свідчить епітет Врікшапаті (врікша — «дерево»), йому надавали імен різних дерев і особливо пов'язували зі священною смоквою. Діоніс уперше впряг биків у плуг, а Шіва невіддільний від сірого бика, його емблема — бик, він сидить на бикові, він володар худоби, «скотій бог» Пашупаті. Це не може не навіяти на згадку оспіваних в українському фольклорі сивих волів або сивих биків.

Культ Шіви невіддільний і від змій, що знову викликає на думку Геродота і будинів, у зв'язку з якими «батько» історії каже, що за одне покоління до походу перського царя Дарія на причорноморських скіфів неври полишили свою країну через навалу змій і оселилися серед будинів (Геродот, 204). А може, через навалу племен, які поклонялися богові, пов'язаному зі зміями? Тим більше, що будинам був знайомий культ Діоніса, отже, й Шіви.

У зв'язку з таврами та Діонісом, тотожним Шіві, привертає увагу таврська Діва, саме ім'я якої перегукується з індійським іменем Деві, яке означає «богиня» і яке має дружина Шіви, його жіноча іпостась. Діва таврів — слов'янська трансформація індійської Деві. Вона була. головним таврським божеством. У знаменитій херсонеській присязі, яка датується ІІ ст. до н. е., вона названа після Зевса, Геї та Геліоса (Соломоник, 9-11). Але саме вона вважалася покровителькою і захисницею міста Херсонеса, що його свого часу здобув великий київський князь Володимир і звідки приніс у Київ християнство й християнські регалії, привів християнських священиків. У тій же херсонеській присязі згадуються і шастри у формі састер — суто специфічний індійський термін на означення стародавніх священних книг, де лаконічно викладалися обов'язки і правила повсякденного життя індійців. 3 них пізніше розвинулися трактати з різних галузей знань, базованих на ведах.

Характеристики таврської Діви цілком узгоджуються з тим, що ми знаємо про індійську Деві, дружину Шіви. Святилища Діви розташовувалися на гірських урвищах, де їй приносилися криваві пожертви, в яких довелося брати участь і юній Іфігенії, доньці мікенського царя Агамемнона, яку з-під Трої Артеміда перенесла в Таврику. Деві ще донедавна в Індії робилися такі самі жертвоприносини. Ім'я таврської богині ставилося на херсонських декретах, її зображали на монетах. Культ Діви злився з культом Артеміди, богині-воїтельки, сестри Аполлона. Аполлон же і функціонально, й етимологічно тотожний індійському Гопалану, інакше Крішні-Гопалі, а також нашому Купалі. Як і образ Шіви, образ Деві двоїстий: для її шанувальників вона і милосердна, і грізна водночас. Вона і богиня-воїтелька, що вславилася подвигами <245> проти всіляких асурів, вічних супротивників богів-девів.

Деві або Махадеві — верховна богиня і головний об'єкт поклоніння в шактизмі й тантризмі; шанувальники її через це називаються шактами. Вона має різні іконографічні образи, залежно від якостей і функцій. Найвідоміші три типи її зображень: Парваті або Ума — жінка з усміхненим обличчям і двома руками. Зображається і окремо, і разом із Шівою та синами.

Дурга («Нездоланна», «Непоборна») — світлошкіра вродлива жінка з різноманітною зброєю в багатьох руках. Найчастіше її зображають у мить, коли вона вбиває демона-асура Махішу, який обернувся на буйвола (привертає увагу фонетична подібність імен Махіша та Мокоша).

Калі («Чорна») або Махакалі («Велика Чорна») — темношкіра жінка з червоними очима і висолопленим червоним чи жовтим язиком. У неї звичайно десять рук, хоча буває і чотири, і дві, що тримають різноманітну зброю. Тіло її обвивають кобри, волосся розпатлане, на шиї — намисто з черепів або людських голів. Культ Калі, вважають дослідники, склався на основі найдавнішого культу богині-матері, відомого ще з часів хараппської цивілізації (ІІІ-ІІ тис. до н. е.). Пізніша іконографія зображає її, грізну воїтельку, верхи на леві, з чотирма обличчями й вісьмома рухами, озброєну мечем, щитом, луком, диском і петлею. Вона тримає ще лотос, дзвін, тацю (Гусева, 96-101).

Щодо Дурги, то в «Махабгараті» вона прибирає нової подоби, через що її культ пов'язується з вішнуїзмом або крішнаїзмом. Вона означається сестрою Крішни або втіленням Крішни, а Крішна, як відомо, земне втілення бога Вішну. Обидва ці божества згадуються у «Влесовій книзі» поряд під іменами Вишень і Кришень. Принагідно зазначимо, що імена цих обох божеств збереглися в сучасних українців як прізвища. Вішну, прибравши якогось втілення-аватари, щоразу спускається з небес, коли землю заполонює зло і звільняє ії від нього. Тобто він є спасителем людства від загибелі. Такими найбільш відомими аватарами Вішну якраз і є Рама та Крішна.

На деяких печатках з долини Інду зображено сцени з людьми та буйволами. Це викликає паралелі з пізнішими міфами про боротьбу Дурги з демонічним буйволом, котрий має показове ім'я в контексті слов'янської Мокоші, яка входила до пантеону Володимира. Буйвіл той називався Махіша. А оскільки Дурга здолала його, то й прибрала епітет, «Убивиця Махіши».

Ім'я Махіша з санскриту тлумачиться «буйвіл», «бик». Жіноча форма його буде Махіші, тобто «буйволиця» 3 іншого боку, ім'я Махіші може походити від махі «земля» + іші «богиня», а все ім'я в такому разі означає «Владичиця землі», «Цариця». Терміном махіші <246> згодом стала означатися перша, головна дружина царя (СРС, 505–506).

Один із епітетів Шіви — Махеша, або Махеш мовою хінді. Це ім'я також складаєть компоненти маха «великий»+ іша «бог». На стикові двох слів кінцеве а та початкове і дають е (так зване правило сандгі). Звідки й Махеша — «Великий бог». Жіноча форма цього імені буде Махеші — «Велика богиня», тотожна імені Махадеві.

Таким чином, ім'я Махеша виявляється семантично тотожним імені Махадева на означення Шіви, а ім'я Махеші — імені Махадеві на означення Деві. Ім'я слов'янської Мокоші якраз і пов'язане з іменем індійської Махеші, яке на слов'янському грунті трансформувалося в слов'янські Макош, Мокош, Мокуша, Макуша, Мукуш, Мукеш тощо. Про поклоніння Мокоші свідчать назви Макошине на Чернігівщині, де поряд тече річка Макошинська Простка. У сербів і хорватів існують перекази, де фігурує жіночий персонаж Мокош з виразними божественними, точніше, чародійними ознаками. Характерно, що в цих переказах, поряд з Мокошею, виступає і бан (князь) Олег. Є згадки у слов'янській міфології і про чоловіче божество Мокош, а термін бан, до речі, вжито й у «Влесовій книзі». Західнослов'янський топонім Мокошин Врх спонукає згадати, що ідол Мокоші в Києві теж стояв на Горі біля двору теремного (Приче, 94-105; МНМ, ІІ 169; Іларіон, 92–94, 109–110).

З усіх зібраних, переважно фольклорних, фактів постає такий образ Мокоші: вона милостива і водночас грізна, їй можуть приносити криваві пожертви, вона первісно була верховним божеством, а потім зійшла до статусу нижчих богів, вона має велику голову й довгі руки, розпатлане волосся, пов'язана з нічною темрявою, з урожаєм, з родючістю, вона — захисниця проти посухи. Можна припустити, що після прийняття християнства в її образі стали переважати негативні риси, властиві і деяким іпостасям ії. Бо в Індії Махеші виступає під десятьма іменами, які визначають різні її іпостасі. Шість уособлюють добре, милостиве начало, а чотири — похмуре, гнівне, і саме з гнівними її іпостасями пов'язується пізніші уявлення про слов'янську Мокошу.

Таким чином, у Володимировому пантеоні перед прийняттям християнства маємо божества Влеса й Мокошу, які відповідають індійським Шіві/Рудрі та Деві/Махеші. Очевидно, що функції, властиві індійському Шіві та його дружині, первісно були властиві Влесові та Мокоші. З прийняттям християнства функції, зокрема, Мокоші призабулися, зблякли, а сама богиня зійшла до становища нижчого духа й прибрала переважно негативних рис. А що Мокошу зовсім недавно уявлялася з великою головою та довгими руками, <247> то це відбиття раніших уявлень про багатоголову й багаторуку богиню, котра в своїй гнівливій подобі мала страхітливий вигляд. І якщо великий київський князь Володимир саме з Криму приніс християнство, то він, поза сумнівом, добре знав і таврську Діву — Велику Богиню, епітет якої — Махеші трансформувався у нашу Мокошу — Велику Богиню слов'ян. Знав Володимир і Шіву, хоч і під іменем Влеса. Тобто у Володимировому пантеоні знайшли місце божества, які функціонально й етимологічно тотожні індійським Шіві та Деві. Бо коли на території України фіксуються епітети Шіви у формі Махадава та Бутанат, коли давні насельники Криму поклонялися богині Діві, тотожній індійській Деві, то нічого дивного, що на слов'янському грунті зберігся ще один епітет Шіви — Махеш й епітет Деві — Махеші. Останнє ім'я відбилося в імені Великої богині слов'ян — Мокоші. Що ж до самого Шіви, то давньоіндійські джерела мовлять: він має тисячу імен і в кожній країні, у кожного народу виступає під своїми іменами.

В індуїстській трійці — Брахма, Вішну, Шіва — Шіва несе, як уже мовилося, функцію руйнівника, саме грізні риси переважають у його іконографії. Він часто прикрашений місяцем, обвитий кобрами, вдягнутий у тигрову шкуру й намиста з черепів. У нього чотири або п'ять ликів, багато рук і ніг, на лобі має третє око, яке здатне спопелити світ. Шия в нього синього кольору, бо, розповідає міф, він колись випив страшну отруту, щоб урятувати людство від загибелі. В руці він тримає тризуб, у якому символізує середнє вістря. Поруч із Шівою ступають священний бик Нандін й численний почет із злих і добрих духів — бгутів та якшів. З тисячі імен Шіви найвідоміші Рудра, Махадева, Махеша, Пашупаті, Ішвара, Ішана, Шанкара, Гіріша, Натараджа, Вішванатха тощо. У «Махабгараті», яка прославляє переважно Вішну, неодноразово мовиться, що Шіва-Рудра найсильніший з богів і наводиться 150 його імен, серед них і аватари Вішну. Шіва не тільки повелитель цілої армії духів-бгутів, але й пов'язаний з чаклунством. Описи 425 жертвоприносин йому у ведійській літературі пронизані почуттям страху та цілковитої безпорадності перед його всепроникною і невідворотною силою.

Рудра, тотожний слов'янському Родові і попередник Шіви, найчастіше асоціюється з худобою, губителем і охоронцем якої він одночасно є, і з тваринами взагалі. Через це він має епітет Пашупа, Пашупаті — «Владика худоби», «Владика тварин», де компоненти — па, — паті (споріднені з нашим батько, рос. батя) сходять до індоєвропейського кореня па — «охороняти», «захищати», «берегти». Іноді у ведах Рудра вживається в множині — рудри, тоді мається на увазі ціла армія міфічних істот досить зловісної подоби. Рудри — супутники бога Рудри, вони, корячися волі свого ватажка, нападають на людей і худобу, несуть недуги й смерть. Рудра суворий і дикий, як хижий звір, він — «черво<248>ний вепр небес». Стріли Рудри іноді тлумачаться як блискавки, і він традиційно сприймається як бог грози та бурі. Але у ведах ці стріли найчастіше пов'язуються з хворобами. Грізні стріли його — згубливі недуги й пошесті, і Рудру просять не метати їх. Смерть від недути — це смерть від руки Рудри, і її відрізняють від інших різновидів смерті. Головна недуга, якою карає Рудра, — пропасниця, гарячка, джвар (укр. жар). Джвара — один з епітетів Рудри.

Рудра насилає порчу на худобу, і худобу приносять йому в пожертву. При промовлянні його імені під час обряду годилося рукою торкнутися води — магічна дія для відвернення біди. Це ж саме слід було зробити і при згадці про демонів та духів небіжчиків.

Але Рудра і найперший зцілювач. Його благають зцілити людей і худобу, убезпечити від лих та нещасть, дати благословення, благоденство і добробут людям. Згодом у зверненнях до цього божества все частіше вживається епітет Шіва, витлумачуваний деякими дослідниками як «Милостивий». Цей епітет згодом витісняє ім'я Рудра і стає основним іменем цього божества. В той же час у подальшому його похмурі, негативні риси отримують дедалі більший розвиток. Найбільш уживане його ім'я у ведах — Рудра — іноді тлумачиться як Рудий, Червоний. У ведах це божество справді часто зображається червоним, асоціюється з червоним кольором (Гусева, 87–96). У давній Індії червоний колір пов'язувався зі смертю, очевидно, за кольором крові (пор. слов'янське руда — «кров»). Червоні предмети вживаються тут при магічних діях, що мають за мету спричинити смерть; засудженого до страти вдягали в червоне, червоні вінки вживалися при поховальних обрядах тощо. Водночас червоний колір пов'язувався і з воїнським станом, так званими кшатріями. В українців побутував звичай покривати загиблого козака червоною китайкою.

Щодо імені Шіва, то висловлюється припущення, що воно сходить до давнього дравідійського імені зі значенням «червоний». 3 іншого боку, ім'я Шіва може бути пов'язаним з українським словом сивий, синонімами якому є сизий та сірий. Це тим імовірніше, що іпостассю Шіви є сірий, сивий бик — популярний в українському фольклорі. Не виключено, що наше сивий споріднене з індоіранським ш'ява/с'ява — «темний», тобто не зовсім білий. До певної міри підтвердженням є вираз сива давнина, який несе відчутний нюанс «темна давнина», «давнина, повита мороком/пітьмою часу». Тобто поняття «темний» і «сивий» можуть сходити до якогось первісного спільного джерела. Подібне переосмислення, очевидно, могло статися і з санскритським крішна, яке взагалі означає «чорний», але фонетично надзвичайно близьке до нашого «красний», яке означає не лише колір — червоний, але й має значення «гарний», «вродливий». Недарма серед індійців воно широко вживане як чоловіче й жіноче ім'я. Ім'я з таким значен<249>ням могли мати й давні українці, що певною мірою підтверджує і легенда про походження назви Чернігів від княгині Черни. Крім того, показово, що ліва протока Сіверського Дінця, окрім назви Чорний Жеребець, має і друту назву — Красний Жеребець, що свідчить про певну неусталеність понять «чорний» і «красний», взаємозамінюваність їх, що обидва поняття сходять до спільного джерела (СГУ, 612).

У зв'язку з Шівою та його іпостассю — білим чи сірим биком, популярність останнього в українському фольклорі навряд чи випадкова. Бик — символ творення, парубок, віл — чоловік, телиця — дівчина, корова — жінка, земля. Така символіка переповнює наші весільні пісні й приповідки. На Великдень гуцули й досі христосуються з домашньою худобою. А коли з хати виносять покійника, то виганяюпь з хліва та приганяють з паші всю худобу попрощатися зі своїм господарем. Найранішим свідченням про бога Шіву прийнято вважати зображення на хараппських печатках, де так званий прото-Шіва сидить у йогічній позі серед тварин. У ранніх індійських пам'ятках Шіва згадується серед персонажів, які мали дві статі. В цьому аспекті Шіва відомий під іменами Нара-Нарі, тобто Чоловік-Жінка, а також Джаганпітрі-Джаганматрі, тобто Батько світу-Мати світу. Зображається він у таких випадках у вигляді людської постаті, права половина якої чоловіча, а ліва — жіноча. Особливо широкий діапазон його функцій став після злиття з ведійським Рудрою. Ведійські арії називали місцеві народи шішнадева, себто «фалособожні». Це прямо вказує на одну з головних характеристик Шіви, пов'язану з народженням, заплідненням, на те, що фаллос, лінгам був самостійним об'єктом поклоніння і замінював собою зображення Шіви.

Ім'я Рудра тлумачиться і як Ревучий, у зв'язку згадується ІІІевченко і його «як реве Ревучий» щодо Дніпра. Це може сходити до давнього уявлення про Дніпро як про Бика, Бугая, Самця.

Синами Рудри (отже, й Шіви), були марути, божества вітру й бурі. Помічники царя богів Індри, озброєні блискавками й стрілами-перунами, вони уособлюють вітри. У «Слові о полку Ігоревім» — це «вітри — Стрибожі внуки». В такому разі виходить, що Стрибог тотожний Рудрі/Шіві, бо Рудра в «Рігведі» означається як «Бик, супроводжуваний марутами», а компонент Стрі — в імені слов'янського божества теж означає «бик» (авест. staora — «бик», «худоба», гот. stiur, англ. stееr, нім. stier — «бик», споріднені з грец. tavros, лит. tauras — «бик»). Що відразу змушує по-новому поглянути на численні українські топоніми та гідроніми типу Стрий, Стир, Дністер, Стрв'яж, Стривігора та інші.

Цікавою щодо Шіви/Рудри в давньоіндійських міфах є згадка, що він зруйнував Тріпуру — Тримісто асурів, що з ними постійно воював Індра. Назва ця перегукується з назвою Трипілля на Київщині, неподалік літописного Родня в гирлі Росі. Назва ії, судячи з <250> притоки Роськи, що має і назву Самець, споріднена з іменем Влес, санскритським вріш — «бик», «самець» і етнонімом русь. Інший давньоіндійський міф мовить, що колись асури вкрали в Індри його корів і сховали в далеких краях за річкою Раса (хінді — Рас). Подібність її до назви Рось очевидна.

Сином Шіви та його дружини Парваті вважається Ганеша, зображуваний з головою слона, чотирма руками й верхи на щурі. Ганеша з часом став богом — покровителем мудрості, учнів та студентів. В Індії зверненням до нього і досі прийнято починати літературну або наукову працю. «Махабгарата» називає Ганешею самого Шіву. Саме тут, очевидно, криється пояснення, чому автор «Слова о полку Ігоревім» називає Бояна Влесовим внуком.

Ще одним сином Шіви та Парваті є Сканда — бог війни, тісно пов'язаний з давнім дравідійським богом на ім'я Муруга, Муруган (пор. укр. прізвища Моруга, Моружченко). Цей шестиголовий бог сидить на павичеві, з луком в одній руці і стрілою в другій. Він ще має ім'я Карттікея, від індійської назви сузір'я Плеяд — Кріттіки. А з цим сузір'ям якраз і пов'язується Влес, про що свідчить і українська назва його — Волосожар.

Порівняння грецького міфу про Плеяд з індійським міфом про Кріттіки виявляє недзвичайно цікаві паралелі, які проливають світло і на Влеса, і на Волосожари, які, що симптоматично, розміщуються саме біля сузір'я Тельця. Іншими словами — Бика.

Завершуючи розмову про індійські аспекти «Влесової книги», інакше кажучи, «Шівиної або Рудриної книги», слід рішуче відкинути твердження, нібито ця пам'ятка — підробка. Описати з таким знанням життя, мислення, уявлення, богів, події, історію слов'ян, рясно пересипану реаліями, що сягають арійської давнини (причому почасти реалій, над якими й досі б'ються дослідники), підробити їх — просто неможливо, яким би талантом не володіла людина. «Влесова книга» — оригінальна пам'ятка, що донесла до нас призабуті сторінки нашої славетної історії. <251>

Бактрія: ще одна легенда про Кия?

Походження Києва на сьогодні пов'язується з розповіддю літописця Нестора в «Повісті врем'яних літ» про Кия, Шека й Хорива та їхню сестру Либідь. А також із вірменською легендою про Куара, Мелтея і Хореана, яка сходить до часів поширення християнства в Вірменії (ІІІ ст.).

При порівнянні цієї легенди з літописним переказом Нестора впадає в око схожість доль героїв, їхніх імен, а також топонімів та етнонімів: три міста, засновані Куаром, Мелтеєм і Хореаном; три гори, на яких жили Кий, Щек і Хорив, область Палунь і земля полян тощо.

Із залученням у науковий обіг вірменської легенди в походження Києва привноситься відчутний індійський струмінь, бо легенда ця недвозначно мовить, що батьками Куара, Мелтея і Хореана з області Палунь були двоє індських, тобто індійських князів — Деметр і Гісане. Як з'ясувалося, насправді то були не двоє індських князів, а двоє індійських божеств, яким поклонялися індійські общини у Вірменії. Імовірно, то були Мітра та Вішну-Крішна, оскільки вірменська легенда мовить, що Гісане був довгокосий. А якраз Крішна й Вішну в індійській міфології мають епітет Кешава, тобто Косатий, Довгокосий. Хоча не позбавлене підстав і припущення, що під іменем Гісане приховується Шіва з його іменем Ішана.

Проте схожа легенда існує і в Середній Азії. У Давньому Хорезмі (звертаємо увагу на фонетичну подібність назви Хорезм та імен Хорив і Хореан), як пише дослідниця Л.С.Толстова в книжці «Исторические предания Южного Приаралья», побутувала легенда про виникнення Хорезму, найраніший варіант якої подає арабсь<252>кий автор Макдісі (Х ст.). Легенда розповідає, що колись цар Сходу розгнівався на деяких своїх підданих і вислав їх у безлюдну місцину. Через якийсь час цар захотів дізнатися, як ведеться вигнанцям на новому місці й послав до них гінців. Повернувшися, ті повідали, що вигнанці живуть нівроку, позлаштовували собі житла й годуються переважно рибою. Тоді цар одіслав до них чотириста дівчат-тюрчанок, через що в нащадків вигнанців з'явилися певні тюркські риси, яких, слід гадати, доти у вигнанців не було (Толстова, 169).

В узбеків Південного Хорезму, які, за визнанням дослідників, є прямими нащадками давніх хорезмійців, ця легенда існувала ще в 50-ті роки нашого століття — і то навіть у двох варіантах; обидва їх записав відомий етнограф Г.П.Снєсарєв. Один із варіантів мовить про царя, котрий вислав бунтівливих підданих, трохи певніше, ніж Макдісі, називаючи його царем Кеяні. Тобто йдеться, як можна гадати, про котрогось із царів напівлегендарноі династії Кеянідів, яка, за давньоіранською епічною традицією («Авеста», «Шахнаме»), правила в стародавній Бактрії десь на початку І тис. до н.е.

Подібна легенда про вигнанців із півдня, тобто з боку Бактрії, виявлена Толстовою і в узбеків-митанів долини Зеравшану. Проведені обстеження цієї реліктової етнічної групи, за словами дослідниці, засвідчили, що узбеки-митани долини Зеравшану та каракалпаки-мюйтени Хорезма на ранньому етапі етногенезу пов'язані спільністю походження. З'ясувалося і те, що коріння цієї цікавої етнічної групи тягнеться саме з півдня та південного заходу, тобто з боку якраз Бактрії.

Інший варіант легенди мовить уже не про вигнання, а про поголовне винищення митанів-мюйтенів у давні часи якимось східним царем і про відродження цього племені від двох синів однієї жінки, що випадково залишилися живими. Характерно, що жінка називається вдовою Мюйтена, з чого випливає, що її чоловіка, як і плем'я, звали Мюйтен. Легенда ця в напівкочовому середовищі зазнала істотних змін і прикрасилася подробицями, іноді глибоко архаїчними. Так, матір'ю двох синів називається Ак-Шолпон, тобто Венера. Ім'я легендарної праматері мюйтенів-митанів навіть стало їхнім ураном — бойовим кличем.

Із сюжетом про походження хорезмійців та митанів від вигнанців з півдня пов'язані й легенди, що сходять до часів і мотивів ще «Авести». Одну з них наводить Біруні (ХІ ст.) — про заснування першої хорезмійської династії прийшлим із півдня Сіявушем та його сином Кей Хосровом. Перекази й самих мюйтенів, нащадків найдавніших мешканців хорезмської оази, засвідчують: у їхньому родоводі були царі Бактрії та Бадахшану. Ця традиція стійко трималася до 60-х років цього століття (Там же). <253>

Щодо Сіявуша, то це надзвичайно популярний персонаж у культових уявленнях домусульманського Хорезму, вихідець якраз із династії Кеянідів, особливістю якої є те, що її царі мають при своїх іменах приставку Кей. А син Сіявуша, Кей Хосров, виявляє певну спорідненість із іменами Хорив та Хореан, дотичними до легенд про походження Києва.

Отже, можна припустити, що легенди митанів-мюйтенів відбивають давній (перша половина І тис. до н.е. — чи й ще давніший) період у житті населення пониззя Амудар'ї й пов'язані з формуванням та становленням давньохорезмійської народності. Сам етнонім мітани-мюйтени перегукується з меотами Приазов'я, державою Мітанні в Малій Азії та іменем Мелтей вірменської легенди про трьох братів. Етнонім цей, видимо, значно давніший від легенд і сходить до часів розселення індоєвропейців. Саме нащадки давніх хорезмійців і сусідніх із ними саків (скіфів) та масагетів, піддавшися тюркізації, взяли участь — на середньовічному етапі — в етногенезі каракалпацького народу. Поки що досить важко вичерпно сказати, що саме приховується за цими історико-фольклорними сюжетами: якісь династійні зв'язки між Бактрією та Хорезмом чи переселення певної частини людності з Бактрії у Хорезм. Проте деяке світло, гадаємо, здатні пролити на це індійські, іранські й слов'янські факти.

Насамперед про те, що ж означає при іменах давніх бактрійських царів приставка Кей? Цей важливий соціальний термін первісно означав «жрець». Авестійське каві, кавай, з якого постало кей, вживається на означення жерця, творця ритуальних текстів. У пізній «Авесті» каві, кей сприймається вже як означення царя, правителя, звідки й назва царської династії — Кеяніди, яка ще до Заратуштри правила в Бактрії. Зороастрійська традиція виводить жерців-каві-кеїв у негативному світлі як прихильників політеїстичних культів, многобожжя, ворожого культові Ахурамазди, верховного божества зороастрійців. Показово й те, що жрецька зороастрійська традиція має Кей Усана, батька Сіявуша, за негативного персонажа, бо він, знову-таки, виступає проти Ахурамазди. Відгомін такого негативного ставлення до нього відчутний і в «Шахнаме».

На індійському грунті слово каві означає жерця-кудесника, чародія або людину, посвячену в таємне знання, а також мудреця і поета. В значенні «поет» це слово побутує і нині: скажімо, Рабіндранат Тагор, автор знаменитих «Жертовних пісень»(«Гітанджалі»), відзначених 1913 року Нобелівською премією, мав високий титул Махакаві, тобто «Великий поет».

Отож міфологізований образ каві, кея сходить, принаймні, до індоіранської, тобто арійської епохи. Є підстави вважати, що каві/кеї виконували спершу жрецькі функції, були своєрідними жерцями-царями Східного Ірану й Північно-Західної Індії, де записувалися «Авеста» й «Рігведа». Ці <254> жерці-царі дотримувалися первісних арійських культів та обрядів. Тож цілком імовірно, що саме термін кей — «жрець», «цар» і міг відбитися в імені полянського князя — Кий і в назві Київ. Тим більше що виявляються деякі побічні, але досить цікаві й значущі подробиці, які ще більше уможливлюють таке припущення.

Стяг династії Кеянідів в іранській міфології пов'язаний із героєм-ковалем на ім'я Кова. Саме коваль Кова підняв повстання проти тирана й узурпатора іранського престолу змія Заххака. У «Шахнаме» Кова повів за собою народ — кара, зробивши прапором свій шкіряний ковальський фартух, майбутній Ковеїв стяг. Що перегукується з київськими легендами про коваля, який урятував Київ від жорстокого змія. У київських легендах фігурує і персонаж тугарин, що цілком може означати мешканця Тохаристану, а про тохарів індійський епос згадує вкупі з парфянами, бактрійцями і саками.

Саме з Бактрією пов'язується в «Махабгараті» ім'я Пар'яшравас, тотожне слов'янському Переяслав, що його вчені шукають і не можуть знайти по всьому слов'янському світі, хоч воно й дало назву численним містам, які відіграли видатну роль в історії слов'янських народів; одне з таких міст — Преслав на Балканах — великий київський князь Святослав хотів зробити центром слов'янської держави. А ім'я нащадка Пар'яшраваса — Бгурішравас, який брав участь у війні, описаній у «Махабгараті», знову-таки тотожне слов'янському імені Борислав. Обидва імені, виходячи з санскриту, тобто і Переяслав, і Борислав, мають однакове значення — «Велеславний», «Преславний».

Після свого вигнання з Бактрії Сіявуш, син Кей Усана, заснував столицю і назвав її Сіявушгірд. Якщо ж зважити, що ім'я Сіявуш означає «Чорний Самець», «Чорний Бик», то назва Сіявушгірд означатиме дослівно «Місто Чорного Бика». Що перегукується з таким назвами в Україні як Тмуторакань на Ворсклі, біля Перекопу, на Чернігівщині тощо (близько десятка), де Тму — «чорний/темний», тор — «бик/тур», а кан — «місто»; Чорнобиль (пор. англ. bull — «бик», споріднене зі слов'янським віл); сюди ж і назви Чернігів та Сейм: назва річки пояснюється з санскриту як «Чорний Бик» — від санскритського ш'ям/с'ям (СРС, 635). Та й українське прізвище Чорновіл семантично тотожне іранському імені Сіявуш та індійському Сіяваршан.

У «Повісті врем'яних літ» Нестор схвально відгукується про уктріан, відомих своїм благочестям — у цій назві неважко помітити схожість з назвами бактріани, бактрійці. Свідчення про уктріан знаходимо і в другій редакції «Истории» Татищева: «Уктриане, глаголемые брахманы астровници иже от прадед наказанием и благочестием прославляяся, мяс не едят, ни вина пиют и никоея злобы творят, страха ради вкорененного им, ибо паче хранят предания прилежащих к ним индов» (Яценко, 61–68). <255>

З цього уривку видно, що бактріани — брахмани, тобто жерці. Крім того, уктріани тут пов'язуються з індійцями, а давня індійська традиція має бактрійців за колишніх вихідців з воїнського, кшатрійського стану, як, до речі, і скіфів. Характерно, що перський цар Дарій на знаменитій Бехістунській скелі прямо заявляє, що «саки були невірними й не шанували Ахурамазди». З чого напрошується висновок, що й причорноморські скіфи могли не поклонятися Ахурамазді і що саме через релігійні чвари вони мусили вирушити з Середньої Азії до Північного Причорномор'я, принаймні, якась частина їх. Бо скіфи, як свідчать античні джерела, з'явилися тут саме тоді, коли в Ірані починає ширитися зороастризм, що його останній із Кеянідів, Кей Віштаспа (Кей Гістасп грецьких джерел) проголосив державною релігією, перед тим надавши притулок при своєму дворі Заратуштрі. І чи не прагнув цар Дарій, ревний прихильник Ахурамазди, отже, й зороастризму, покарати причорноморських скіфів за їхню неповагу до Ахурамазди й зороастризму, коли здійснював свій невдалий похід до берегів Дніпра? А це може свідчити, що Північне Причорномор'я, особливо ареал сучасної України, було осередком первісних арійських культів і вірувань, так званої «асурської» релігії.

Бактрійського Кей Усана, батька Сіявуша, не можна не співвіднести з індійським Ушанас Кав'єю, батьком якого вважається легендарний мудрець-брахман Бгрігу. «Рігведа» мовить про плем'я бгрігу й про те, що з нього вийшло чимало уславлених мудреців. Бгрігу також прадід двох із п'яти синів царя Яяті, імена яких виявляються тотожними з назвами п'яти так званих «ведійських» племен, частина яких, судячи з усього, свого часу вирушила з Північного Причорномор'я в далекий шлях до Індії. В усякому разі, сліди їхнього перебування на теренах України помітні й досі (див. статтю «Балти, слов'яни і п'ятеро синів царя Яяті»). Бгрігу виявляється пращуром і Крішни та його старшого брата Баладеви, імена яких і собі рясно відбиті на українському терені на різних рівнях. Бгрігу пов'язується і з племенем бгрігу, згадуваному в «Рігведі», яке відомий індійський мовознавець Суніті Кумар Чаттерджі схильний пов'язувати з фрігійцями.

Індійський Ушанас Кав'я, тотожний іранському Кей Усанові, мав і ім'я Шукра, він уособлює однойменну планету (європейську Венеру) і день тижня — п'ятницю, яка в санскриті називається шукравар, тобто «день Шукри». А як згадувалося, мюйтени-мітани пов'язують своє походження саме з Венерою. З іншого боку, привертає увагу фонетична близькість імен Кей Усан, Ушанас Кав'я та Гісане вірменської легенди про трьох братів. Ще одна цікава деталь: як каже Геродот, фрігійці переселилися до Малої Азії з Балкан разом із вірменами. А саме з Вірменії, з історичної області Тарон (зараз у Туреччині) походить легенда про трьох братів — Куа<256>ра, Мелтея і Хореана, батьками яких були двоє індських, тобто індійських князів. У вірменів планету Венеру уособлювала богиня Астхік, за якою вона так і називалася. Тож чи не споріднене з іменем Астхік ім'я одного з полянських князів — Щек, брата Кия й Хорива, які знаходять відповідність у іменах братів з вірменської легенди — Куар і Хореан? Принаймні, з фонетичного боку така тотожність цілком можлива. А коли так, то і в легенді про походження Києва мусила б фігурувати планета Венера, звичайно, під своєю, слов'янською назвою. Може, нею є літописна Либідь? Особливо якщо зважити, що мітани-мюйтени пов'язують своє походження з Венерою, яка в них має назву Ак-Чолпон, де перший компонент з тюркських мов означає «білий». А слов'янський фольклор знає численні легенд, перекази й казки про Білу Лебідь, причому слов'янські мови на означення лебедя знають слово колп; воно, очевидно, могло прибирати форми з початковим ч замість к перед деякими голосними (пор. пекти — печений — печеня, ректи — речення).

Показово й те, що вірменський цар Валаршак (Вагаршак), з яким вірменська легенда пов'язує історію трьох братів та їхніх батьків, і собі виявляє причетність до Бактрії, оскільки він походить із Парфії, а Парфія — сусідка Бактрії і їхні історичні долі часто-густо були взаємопов'язані: бактрійські царі не раз були правителями Парфії, а парфянські — не раз правили Бактрією.

Підсумовуючи сказане, можна констатувати, що на терені Індії та Ірану (Бактрія) наявні семантичні двійники полянського князя Кия, його братів і сестри, як і семантичні двійники назви Київ. Причому вони мають виразне індоіранське, тобто ще арійське забарвлення. Що засвідчує невипадковість індійського й іранського елементу в легендах про походження Києва. Напрошується висновок, що і літописна легенда про полянських князів Кия, Щека й Хорива, і вірменська легенда про князів Куара, Мелтея і Хореана з області Палунь, і легенди мітанів-мюйтенів про Сіявуша сходять до якогось спільного джерела. І то надзвичайно давнього, ще часів ранньодержавних утворень на терені Середньої Азії, таких як Парфія і Бактрія. <257>

Сваямвара: індоарійський весільний звичай в Україні

Стародавні народи надзвичайно високо шанували шлюб, вищим мотивом якого було народження нащадків, спадкоємців, аби рід людини не урвався, а оселя не стала пусткою. Тож пошлюблення було скоріше справою всього роду, аніж окремої людини. У Греції шлюб мався за священне дійство. Плутарх розповідає, що в Спарті неодружений чоловік позбувався певних прав і належної поваги. Римляни розглядали шлюб як священну і вкрай важливу дію, тавруючи безшлюбність громадським осудом, як невигідну і державі, і родові, і родині, яка потребувала синів для продовження роду і здійснення домашніх жертовних відправ.

Так само і для індійців шлюб вважався найважливішим обрядом, початком і центром усіх домашніх жертвоприносин. Гріх'ясутри — твори, присвячені домашнім обрядам, мовлять, що кожний нор<258>мальний чоловік за нормальних умов мусить одружитися і провадити життя домогосподаря. Шлюб був не лише соціальною необхідністю, а й релігійним обов'язком кожного, він розглядався як своєрідні жертвоприносини. Хто не вступав у шлюбне життя, називався «позбавленим жертвоприносин» — для давнього індійця вкрай образливе прізвисько. Священні індійські тексти наголошують: «Сам чоловік — половина людини, друга половина його — дружина» або «О царю! Хто не має дружини — чи то брахман, кшатрій, вайш'я, чи то шудра, не придатний для релігійного дійства».

Смріті, священні перекази стародавніх індійців, знають вісім різновидів шлюбу: брахма, дайва, арша, праджапатья, асура, гандхарва, ракшаса та пайшача. Вони, в свою чергу, поділяються на схвалювані й несхвалювані: перші чотири — схвалювані, решта — несхвалювані. Перший шлюб вважався найкращим, п'ятий і шостий — стерпними, два останніх — ганебними й засуджуваними. Нині визнаються тільки дві форми шлюбу — брахма й асура.

Найбільше засуджувався шлюб пайшача. «Манусмріті» /«Закони Ману»/ — одна з найсвященніших книг індуїзму / ІІ ст. до н.е. — ІІ ст. н.е./, визначає його так: «Коли чоловік таємно оволодіває сплячою, непритомною чи сп'янілою дівчиною, то це шлюб пайшача».

Шлюб ракшаса ця ж пам'ятка кваліфікує так: «Взяття дівчини cиломiць, коли вона кричить і плаче, і супроводжується вбивством її родичів, називають шлюбом ракшаса». Він сходить до часів, коли полонених жінок вважали військовим трофеєм. І сьогодні в деяких індійських лісових племен на весіллі розігруються сцени битви й захоплення нареченої.

У ведійських аріїв первісні звичаї потроху зникали. Викрадення дівчини всупереч її волі траплялося все рідше, а здебільшого дівчину викрадали з її згоди, хоча батьки й були проти. Такі викрадення іноді готувалися юнаком і дівчиною, особливо коли вони заходили в конфлікт із батьками — тоді шлюб здійснювався через викрадення і таємну втечу. В епічних прикладах з «Махабгарати», коли Крішна викрав Рукмiні, а Арджун — Субгадру, сестру Крішни, попередньо було досягнуто згоди нареченої. З часом шлюб-викрадення залишився тільки у воїнського стану, кшатріїв, бо саме вони здебільшого на війні здобували собі дружин. Така військова здобич стала своєрідним свідченням лицарської доблесті. У тій же «Махабгараті» могутній воїн і воєначальник кауравів Бгішма назвав шлюб ракшаса найкращим для царів і підтвердив цю заяву викраденням одразу трьох царівен для свого брата. «Манусмріті» розглядає цей шлюб як основний для кшатріїв. Зазвичай кшатрій мав здобувати дружину в битві або викрадати її. Така пове<259>дінка кшатрія вважалася гідною похвали в тому розумінні, що цим він демонстрував майбутній дружині своє геройство, аби вона, сама кшатрійка, могла поцінувати доблесть майбутнього чоловіка.

Шлюб гандхарва, за «Манусмріті», це «добровільний, пристрасний союз дівчини та юнака, посталий із жадання, жаги». Тут питання про шлюб вирішують наречена й жених, а не батьки. Класичним зразком такого шлюбу є шлюб Шакунтали й царя Душ'янти, прийомний батько якої, мудрець-відлюдник Канва каже: «Шлюб спраглої жінки зі спраглим чоловіком, навіть без релігійних церемоній — найкращий шлюб.» До речі, чудовий переклад драми Калідаси «Шакунтала» /V ст./ здійснив у 20-і роки український письменник і композитор Гнат Хоткевич; окрім цього, він створив іще 27 різних музичних творів на тему Шакунтали. А перший український санскритолог Павло Ріттер переклав цей сюжет із «Махабгарати», який став основою для драми Калідаси.

Вищим за шлюб гандхарва вважався шлюб асура, його «Манусмріті» визначає так: «Видання дочки, коли жених дає маєтності нареченій та її родичам стільки, скільки може, й добровільно, називають шлюбом асура». Підставою для такого шлюбу були статки, гроші, це до певної міри купівля дівчини. Інколи цей шлюб називають мануша, тобто «людський». «Манусмріті» радить: «Розумному батькові не слід брати навіть незначної винагороди за дочку, бо людина, яка з жадiбності бере цю винагороду, продає нащадків». Тільки цей шлюб та ще шлюб брахма визнавало індійське судочинство за англійського панування.

Шлюб праджапатья, названий на честь Праджапаті — владики людeй, здійснювався задля народження дiтей: батько віддавав дочку женихові, аби обоє чесно сповняли свої громадські та релiгійні обов'язки. ІІеред цим батько отримував певне зобов'язання від жениха, котрий приходив свататися сам.

Ще вищим був шлюб арша, коли батько нареченої отримував від жениха пару-другу корів для жертвоприносин. Проте обумовлювалося, що це дарування — виключно задля жертвоприношення. «Якщо родичі не привласнюють винагороди за когось, то це не продаж, — пояснює «Манусмріті», — це тільки свiдчення поваги й прихильності до дівчини». Шлюб арша переважав у жрецьких родинах, як визначений давнiми мудрецями-ріші, через що й назва шлюбу.

Вищим від шлюбу арша вважався шлюб дайва — «божественний», коли батько віддавав дочку з прикрасами жерцеві за жертвоприносини, бо дарування дочки робилося задля пожертви богам. Дарування дівчини в дружини за виявленi послуги згадують уже давні джерела, проте насправді це був не <260> шлюб, а спiвжиття. Він побутував здебільшого в трьох вищих станів — брахманів, кшатрiїв і вайш'їв. Вважалося престижним віддавати дочок жерцям, проте згодом, із занепадом жертвоприносин, занепав і цей шлюб.

Останній, восьмий різновид шлюбу, найбільш бажаний — шлюб брахма, оскільки він личить брахманам. Дівчину одружував батько, даючи женихові за неї стільки прикрас, скільки міг, а жених мав певне становище й ученість; батько нареченої сам запрошував його в зяті, приймав з шанобою і нічого не брав навзамін. Прототипом цього шлюбу вважався шлюб Сур'ї-Сонця й Чандри-Місяця, згадуваний ще в «Рігведі» й відбитий в українському весільному обряді /Пандей, 145–153/.

Якщо порівняти ці форми шлюбу з українськими, то бачимо, що деякі з них тотожні. З літописів відомо, що в полян існувало добровільне побрання, тоді як у древлян та інших племен було так зване умикання, увод. Дослідники відзначають, що умикання у нас було лише обрядове, хоч є факти, коли умичка відбувалася за згодою дівчини. В давні часи було й купно молодої, це розумілося так, що за молодою давали посаг чи віно. Арабський письменник Х століття Ібн Якуб розповідає, що в слов'ян молодий дає батькові молодої дарунка. У сучасному українському весільному обряді є виразні вказівки на стародавні форми шлюбу. Так, і досі позосталося відбивання, ніби умикання молодої весільчанами молодого. Позостався й викуп за молоду, тільки обрядовий, що дається найближчому оточенню молодої або парубкам з її села чи кутка.

Збір дружини молодим (весільний похід), імітація викрадення нареченої, подолання перешкод на шляху до молодої (перейма) — це свідчення давніх форм шлюбу умиканням. А мова старостів про куницю і мисливця, обмін подарунками між сватами, викуп коси, сплата штрафу за «безчестя» — своєрідний відгомін шлюбу на основі купівлі-продажу. До речі, схоже, куниця в мові сватів має санскритські паралелі. Бо в індійській весільній термінології існують вирази канья — «дівчина», «дочка», каньятва — «дівочість», «цнота», каньядана — «віддавання дочки заміж», каньядатар — «той, хто віддає дочку заміж» тощо. Так що, можливо, куниця споріднена з давнішим канья — «юна дівчина/дочка» /СРС, 148/.

Отже, в нашому весiльному обряді поєдналися в залишках усi форми стародавнього парування — і вільне побрання, i увод, і купівля-продаж. Умичка й договiр колись iснували поряд, та так і відбились у нашому весiльному ритуалi. Стародавня приказка навіть радить: «Бери жінку зблизька, а крадь здалеку». Давнє умикання в нас iз часом змiнилося ходiнням жениха до дівчини, а ще пізніше — <261> приводом дівчини до жениха. Звідки в нашій мові й вирази «взяти дівчину заміж» та «віддати дівчину заміж». Умикання ще існувало за Ярослава Мудрого, бо Церковний Устав забороняє його і карає за нього.

Проте в українців порівняно донедавна існував ще один різновид шлюбу, досить специфічний як на теперішнє сприйняття, але він знову-таки має індійську паралель. Цей весільний звичай зафіксував француз Боплан, праця якого «Опис України» /XVII ст./ тривалий час була єдиним авторитетним джерелом з історії запорозького козацтва й звичаїв українців. У розділку «Як дівчата залицяються до парубків» він, зокрема, пише:

«Тут, на відміну від звичаїв і традицій інших народів, дівчина першою сватається до парубка, якого собі вподобала. Їхній традиційний та незламний забобон майже завжди дівчині в цьому допомагає, та й вона більш певна успіху, ніж парубок, коли б наважився першим свататися до обраної дівчини. Ось як це виглядає. Закохана дівчина йде до хати парубка, якого любить, у той час, коли сподівається застати вдома батька, матір і свого судженого. На порозі вiтається словами «Помагай боже! які значать майже те саме, що наше «Хай благословить Господь!» і є звичайним їхнім привітанням, коли заходиш до чиєїсь господи. Сівши в хаті, дівчина береться вихваляти того, хто припав їй до серця. Звертається до нього, називаючи Іван, Федір, Дмитро, Войтик, Микита, одним із тих найбiльш розповсюджених тут імен, та каже: «Бачу з твого обличчя, що ти людина добра, будеш дбайливим і любитимеш свою жінку. Сподіваюсь, що з тебе вийде добрий господар. Ці твої гарні якості змушують мене уклінно просити взяти мене за жінку». Мовивши це, вона звертається з подібними словами до батька й матерi парубка, покірно прохаючи згоди на їхній шлюб. А якщо ж дістане відмову чи одговірку, буцімто парубок ще молодий і не готовий до одруження, то дiвчина відповідає, що не залишить їхньої хати, поки він її не пошлюбить і не вiзьме собi за жінку. А мовивши це, дівчина вперто стоїть на своєму і не виходить з хати, поки не дiстане того, що вимагає. Через кiлька тижнiв батьки змушенi не тільки погодитись, а й намовляють сина, щоб той пильніше придивився до дівчини, як до своєї майбутньої жінки. І парубок, бачачи, як завзято дiвчина бажає йому добра, відтепер починає дивитися на неї, як на свою майбутню володарку. Наполегливо просить у батьків дозволу її покохати. Ось як закохані дівчата в тому краї влаштовують свою долю, змушуючи батьків і суджених виконати своє бажання.

Як я вже говорив, батьки бояться накликати на себе гнів божий чи якесь інше лихо, прогнавши дівчину, бо вважають, що, так учинивши, навіки знеславлять <262> увесь її рід, який неодмінно їм за це помститься. Так само вони не застосовують для цього насильства, бо побоюються суворої церковної кари, яка передбачає в такому випадку епітимію, великий штраф і ганьбу для їхньої господи. Батьки так лякаються цих забобонів, що якомога швидше бажають уникнути нещасть, які могли б, безперечно, стати карою за те, що їхні сини колись відмовили дівчатам, які сваталися до них. Звичай, який я описав, водиться тільки між людьми рівного стану, бо в цьому краї усі селяни однаково заможні й нема великої різниці в їхніх статках» /Боплан, 73–74/.

Сватання дівчини до хлопця вважається відгомоном матріархату, воно здавна існувало в різних народів і не суперечило традиційним шлюбним звичаям. За середньовіччя це вже сприймалося як небажана форма сватання, проте певний виняток становили українці. У них він, натоді дещо призабутий, зажив новим життям. «Прийміть мене, мамо, я ваша невістка», — такими словами ще два століття тому українська дівчина починала сватання. І вона мала повне право казати так, бо хлопець тоді лише інколи наважувався свататися до дівчини, яка впала йому в око. З огляду на це побутував і вислів узяти заміж замість теперішнього піти заміж або вийти заміж. Дівчина пропонувала хлопцеві руку й серце, не заручаючися його згодою, і їй украй рідко відмовляли. Про силу цієї традиції свідчить звичай іще у XVIII столітті — злочинця, засудженого до страти, милували, якщо дівчина зголошувалася взяти його за мужа. Проте зі зростанням ролі чоловіка в суспільстві, звичай цей поступово забувався, і вже наприкінці ХІХ ст. сватання стало привілеєм виключно парубків. А роль дівчини тут звелася до сором'язливого колупання печі й подавання старостам весільних рушників.

Подібний весільний звичай, коли дівчина сама вибирає собі чоловіка, знали й давні індійці — він був неабияк поширений в епічні часи, але його, як не дивно, немає серед визнаних індуїзмом восьми різновидів шлюбу. Це сваямвара, дослівно самовибір, самобрання. А що цей звичай детально описаний у «Махабгараті» та «Рамаяні», то індійські дані проливають світло й на свій український аналог.

Індійська сваямвара — одна з найдавніших форм шлюбу, коли дівчина через певне випробування вибирала чоловіка з-поміж претендентів одного з нею суспільного стану, переважно воїнського. Такий привілей насамперед мали дочки царів або знатних воїнів, винятково чеснотливі та вродливі. Сваямвара була відкритим змаганням претендентів, на яке батько дівчини їх запрошував — між ними й відбувалися двобої за всіма правилами спортивних турнірів. Переможця дівчина власноруч увін<263>чувала весільною гірляндою, визнаючи його, таким чином, за свого чоловіка.

Призначення сваямвари особливо не мотивувалося, для цього вистачало волі батька нареченої. Сам обряд відбувався у врочистій обстановці, при великому напливі учасників і глядачів. На святково прикрашеній сцені розміщувалися претенденти на руку й серце царівни, як правило, царевичі, царі й уславлені воїни. Оскільки сваямвара була поширена серед воїнського стану, то цей звичай вважався і царським, бо цар звичайно походив із кшатріїв. Для брахмана взяти в дружини кшатрійку вважалося дещо не престижним, тому вони, як правило, не брали участі в сваямварі. Хоча брати-пандави, самі з брахманів, участь у цьому дійстві брали, але для цього мусили перевдягнутися кшатріями. Брахмани були тут присутні як жерці, бо обряд супроводжувався різними релігійними дійствами. Для вайш'їв — купців, ремісників, землеробів, тобто селян, участь у сваямварі теж виключалася, бо в суспільній ієрархії вони стояли нижче кшатріїв.

Випробування на сваямварі могли бути різними, але здебільшого треба було засвідчити досконале володіння луком. Рама — герой «Рамаяни», не тільки підняв важезний лук бога Шіви, на що не спромоглися його суперники, але й натягнув його так, що лопнула тятива. Арджун, один із п'ятьох братів-пандавів, на сваямварі мусив, дивлячись у розлиту на землі олію, влучити стрілою в око рибині, що вертілася над ним.

Сваямвара, зважаючи на часті в епосі описи її, була поширеною формою шлюбу. Сваямвару визнавало шлюбне право стародавніх індійців, хоча натоді цей шлюб, суто кшатрійський, для самих кшатріїв був не обов'язковим. Це засвідчує «Махабгарата», описуючи сваямвару Драупаді, на якій переміг Арджун і якого царівна уквітчала весільною гірляндою. Проте згодом Арджун захотів одружитися з сестрою Крішни, і той, бажаючи цього шлюбу, радить Арджунові не покладатися на сваямвару, а викрасти кохану — таке кшатріям дозволялося. Що, власне, й сталося, причому Крішна ще й допоміг Арджунові в його задумі. Так само вчинив і Крішна, коли викрав Рукміні, доньку царя Бгішмаки.

Індійський епос подає деякі цікаві подробиці щодо сваямвари. Був випадок, коли на сваямварі дівчина обрала собі в чоловіки ліс і оселилася в ньому відлюдницею. Царівна Сам'юкта покохала шляхетного царя Прітхвіраджа, з яким ворогував її батько і якого він не запросив на доччину сваямвару. Він навіть звелів зробити його зображення як свого прислужника, аби ще більше принизити царя. Та на сваямварі царівна уквітчала весільною гірляндою саме цю статую, і тієї ж хвилини підлетів на коліс<264>ниці Прітхвірадж, підхопив царівну і помчав у своє царство, де вони й побралися. І батько мусив визнати цей шлюб. На сваямварі трьох дочок царя країни Каші могутній воїн Бгішма викрав усіх трьох сестер у дружини своєму братові, за що потім довелося тяжко розплачуватись. У міфі про Наля і Дамаянті царівні довелося на своїй сваямварі розпізнавати коханого серед кількох богів, які, прагнучи її руки, прибрали подоби Наля. Дамаянті гідно впоралася з нелегким завданням, вчасно згадавши, що в небожителів, на відміну від людей, некліпний погляд.

Інша героїня, царівна Савітрі не влаштовує сваямвари в батьковій столиці, а сама вирушає на пошуки чоловіка. І знаходить його в лісовій глушині, де її обранець жив із сліпими батьками-відлюдниками. Савітрі не зупинило й те, що мудреці провістили її Сатьяванові лише рік подружнього життя. Але своєю жертовністю і самовідданістю вона не тільки врятувала коханого від Ями, бога смерті, але й повернула свекрові та свекрусі зір і царство. Через що сьогодні для кожного індійця Савітрі — взірець відданості й подружньої вірності.

Дії Савітрі до певної міри мотивуються в міфі. Цар Ашвапаті, її батько, виряджаючи доньку на пошуки чоловіка, каже, що сватів, які приходили досі, відлякують чесноти й неземна врода його доньки. А тому на нього, батька, падає безмежна ганьба, бо він нездатний видати дочку заміж і не може мати нащадків чоловічої статі, які б, у разі його смерті, здійснили необхідні обряди й запалили поховальне багаття.

У міфі про Савітрі вибір чоловіка дівчиною обумовлений і постає дещо незвичним способом пошлюблення — вдаватися до нього дозволяється тоді, коли батько не знайшов дочці гідного жениха й вона може лишитися незаміжньою, а це — неспокутний гріх. З іншого боку, видно, що коли складався цей міф, вже узвичаїлося сватання чоловіка, хоч не зовсім зникла й сваямвара. Тобто в цьому міфі співіснують два різні весільні звичаї, що відбивають дві історичні епохи — матріархат і патріархат. Відчувається, що сваямвара тут відчутно поблякла: немає вже пишного зібрання претендентів на руку дівчини, немає врочистого святкування і змагання, взяти участь у якому не гребують навіть боги. Про вибір дівчини вже не оголошується привселюдно, не повідомляється, що царівна вирушила на пошуки чоловіка. Та й сам доччин вибір ще має схвалити батько. Все це свідчить про послаблення матріархального права, хоч у міфі ще досить сильна така риса, як визнання матері за родоначальницю.

У міфі про Дамаянті цей момент не такий виразний, хоча й тут можна помітити деякі штрихи: скажімо, про дітей Наля дбає материн рід, а не батьків; першим по<265>рухом Дамаянті в турботі про дітей було звернення до своєї рідні, допомоги чоловікової рідні вона й не шукає.

Інше становище в Савітрі: вона цілковито зливається з чоловіковою родиною. І все ж матріархальні риси тут настільки сильні, що питання про родову лінію не отримує остаточного вирішення. Згодом воно розв'язується так, що батько, який не має синів, аби врятувати себе і своїх предків від ганьби, всиновлює доччиних нащадків. Ашвапаті, батько Савітрі, поводиться як патріарх і в своєму дбанні про продовження роду ревно вимолює у богів дітей, нагадуючи собою, як мовить перекладач «Махабгарати» Борис Смирнов, Авраама за його бездітності. Поцінування дару богів — Савітрі — відбувається в патріархальному дусі: необхідні запевнення богині, аби цар прийняв дочку, як нащадка, придатного для продовження роду. Але тут і певна суперечність: сини Ашвапаті, виблагані для нього Савітрі в бога Ями, носять не батькове ім'я, а материне: вони називаються малавці, оскільки дружинуАшвапаті звали Малаві.

Певно, дівчина-кшатрійка могла влаштовувати не одну сваямвару. Принаймні Дамаянті, аби зниклий Наль відгукнувся, пускає поголоску, ніби готується до другої сваямвари.

Індійське суспільство епічних часів вже було патріархальним: у суспільному житті перед вів чоловік. Проте збереглося чимало цікавих рис матріархату, що їх індоарії принесли зі своєї прабатьківщини. Поряд із полігамією «Махабгарата» знає і поліандрію, багатомужжя. Яскравий приклад цього — центральна родина епосу, пандави. П'ятеро братів мають спільну дружину — Драупаді, хоча на її сваямварі переміг лише один із братів — Арджун. Епос пояснює це непорозумінням, простою випадковістю. Бо коли брати повернулися зі сваямвари, то з порогу гукнули матері, яка поралася в хаті: «Мамо, а який чудовий подарунок ми тобі придбали!» На що мати озвалася, що ніякого подарунка їй не треба, поділіть між собою. А оскільки слово матері для сина — закон /теж відлуння матріархату/, то мати нібито несамохіть спричинилася до того, що Драупаді стала дружиною п'ятьох її синів, від яких невістка народила по сину. Щоправда, як табу, висувається спільна домовленість братів не зустрічатися один з одним у її товаристві. Звісно, таке пояснення не переконує, справжнє пояснення лежить набагато глибше й сягає часів матріархату.

Окрім самого звичаю вибору чоловіка дівчиною, що дійшов до нас із сивої давнини, до доби матріархату відносяться і деякі перeжитки, й досі позосталі в українському весільному обряді. Найкраще про це мовить Хведір Вовк: «…головна роля припадає матері молодого, а особливо матері молодої, а роля <266> батьків майже весь час зовсім незначна. Прийшовши до хати з метою висватати дівчину, свати насамперед звертаються до матері; вона перша частує їх, до неї звертаються з усіма запитаннями пісні, що супроводять весілля. Мати благословляє дочку та веде її на вулиці, коли та йде одвідувати сусідів та просити їх до себе на весілля. Мати тримає в руках запалену свічку, приймає поїзд молодого увечері, напередодні шлюбу, вона також виголошує промову до коровайниць. До матері звертаються всі пісні, що супроводять церемонію короваю; мати видавлює в ньому ліктем місце, куди кладуть потім фігурки місяця та зірок. Тільки до матері звертаються всі пісні в той час, коли розплітають дівочу косу молодій; мати кладе на голову молодої останній дівочий вінок, вона веде молодих до церкви, коли звичай вимагає, щоб вони йшли до церкви разом; вона кладе тоді хліб перед кіньми та засипає сіллю молодих. До матері звертаються пісні після того, як молоді повернуться з церкви, вона приймає їх, вдягнена у вивернутий кожух, та обсипає їх хмелем. Мати перша п'є за здоров'я молодих, вона здіймає з голови своєї дочки-молодої дівочі ознаки. Мати виконує всі церемонії під час прийому молодого та його поїзду; вона також грає головну ролю, коли її дочка входить до хати молодого. До матері вдається делегація, надіслана від молодого, щоб сповістити її про чистоту її дочки, а після того її урочисто ведуть до хати молодих, де вона бере участь у перезві. Отже, ми бачимо, що у всіх істотних релігійних церемоніях шлюбу головує мати молодої. Нарешті, всі найважливіші церемонії, не виключаючи й наподоблення реального зближення у формі пробних ночей, відбуваються в хаті молодої.

Мати молодого, коли він їде до шлюбу, веде його з хати аж до дверей за хустину й кропить свяченою водою, вона також грає першу ролю в жданках, коли чекають на прибуття молодих з церкви. Мати репрезентує родинний культ, виряджаючи свого сина, коли він їде до хати молодої, щоб привести її до себе; вона навіть наподоблює один звичай, — надягаючи чоловічу шапку та ніби сідаючи верхи, — таким військовим та жрецьким способом, який, згідно з нашими сучасними поглядами, не відповідає її статі.

Все це було б цілком незрозуміле, коли б ми, завдяки працям Бахофена та його школи, не знали про ролю матері у стародавній громаді та про матріярхальну родину, що залишила глибокі сліди не тільки в українських традиціях, але й у традиціях усіх слов'янських та індоєвропейських народів взагалі /Вовк, 319–320/.

Звичай сваямвара побутував у багатьох народів Північно-Західної Індії, яка має свої гідронімні, топонімні й антропонімні паралелі в Україні. В індійському епосі сваям<267>вара вже занепадає, а це навіює думку: найбільш поширений цей звичай був на прабатьківщині ведійських аріїв, яку багато хто розміщує і на території сучасної України. Сваямвара відсутня серед визнаних індуїзмом восьми різновидів шлюбу, хоча в епосі не бракує прикладів, коли сваямвару здійснюють улюблені в Індії героїні — Сіта, Савітрі, Дамаянті, Драупаді. Що знову-таки засвідчує: обряд цей на тривалому шляху до Індії збляк і втратив первісну важливість через зміну суспільної формації — матріархату на патріархат. Тож сваямвару найпевніше слід шукати там, де засвідчені індоарії, тобто й на території України, у звичаях теперішніх українців. І ми справді знаходимо тут такі сліди. Саме на берегах Чорного й Азовського морів античні автори розміщують войовничих амазонок і «жонокерованих» сарматів. У «Махабгараті» той же Арджун називається то Каунтея — «Кунтин», то Партха — «Партхин», де Кунті й Прітха — дружини царя Панду. Нащадки ведійської Дану, пов'язаної з первісними водами і тотожної нашій Дані, називалися данави. Це теж відгомін матріархату, а матрилінійний, по матері, відлік споріднення ведійські арії на час прибуття до Індії забували так само, як і сваямвару. А на Україні й зараз, особливо по селах, людину часто називають не за прізвищем, не по батькові, а по матері. Борис Смирнов, перекладач «Махабгарати», виходець із Чернігівщини і добре обізнаний з українським фольклором, пише, що високе поважання жінки індоарійцями, й досьогодні збережене в Індії, найвідчутніше саме в українському епосі.

Про шанування української жінки, її освіченість і високий соціальний статус у давнину й пізніші часи мовлять іноземні джерела й автори, серед них Павло Алеппський і Боплан. Вдова у нас завжди була поважана, а в піснях навіть опоетизована. А заміжня жінка означалася почесно — дружина. До речі, на цей термін проливає світло індійська весільна обрядовість. У ній існує так званий ритуал «семи кроків» — саптападі /пада в санскриті — «нога», споріднене з нашим «п'ята»/, коли наречена робить сім кроків на північ, промовляючи з кожним кроком певні мантри. Після сьомого кроку вона стає другом своєму чоловікові /санскр. мітра — друг, пов'язане з індоіранським Мітрою, богом Сонця і Мирного Договору, з яким споріднене наше мир, відбите в численних слов'янських іменах — Володимир, Мирослав, Славомир та ін./. Церемонія ця важлива юридично, бо після неї шлюб уже чинний /Пандей, 184/. Індійська приказка «Хочеш мати друга — пройди з ним сім кроків» безпосередньо постала з весільного ритуалу.

Слово сваямвара складають санскритські сваям — «сам» та вара — «брати», «вибирати» /СРС, 763/. У <268> мові хінді санскр. вара звучить як вар і має варіант бар; воно тотожне українським основам бр-, бер-, бір-, бир- у словах брати, беру, вибір, вибирати. Дієслово брати значною мірою належить до шлюбної лексики /брати заміж, брати за дружину /в дружини/, побратися, брак, бранка — сваха, що веде молодих у дім молодого тощо/. Припускається, що це слово — ритуальний термін при язичницьких весільних обрядах. Цілком можливо, що українське свайба й індійське сваямбара // сваямвара — споріднені слова. Санскрит знає і слово вара /хінді — вар, бар/ — «коханий», «чоловік», «жених», «сватальник» /СРС, 565/. А санскритське парне словосполучення вара-канья означає жених і наречена, молоді.

Таким чином, до численних паралелей на різних рівнях у стародавніх і сучасних індійців та українців додається ще один яскравий штрих. Вибір дівчиною нареченого, що порівняно недавно побутував в Україні і дійшов із глибини тисячоліть, знаходить аналогію в давньоіндійському весільному звичаї сваямварі. Обидва вони — відлуння весільного обряду, який склався ще за матріархату. І ця спорідненість — красномовна відповідь на подивування сучасного індійського поета й перекладача «Слова о полку Ігоревім» бенгальською мовою Джогоннатха Чокроборті, котрий каже:

«У Чернігові я почув весільні обрядові пісні українців, такі далекі від сучасних мелодій, але такі близькі до пісень, що й досі лунають на індійських весіллях! І я запитав себе: чи випадково це?»

Не випадково. <269>

Перелік використаної літератури

АБ — Античная балканистика. М., 1987.

АВ — Атхарваведа. М., 1989.

Абаев- Абаев В.И. Геродотовские Skythai Georgoi // Вопросы языкознания, № 2, 1981.

Авеста — Авеста. СПб., 1997.

Агбунов — Агбунов М.В. Загадки Понта Эвксинского. М., 1985.

Айвазян — Айвазян К.В. «История Тарона» и армянская литература IV–VII веков. Ереван, 1976.

Бибиков — Бибиков М.В. Византийские источники по истории Руси, народов Северного Причерноморья и Северного Кавказа (ХII–XIII вв.) // Древнейшие государства на территории СССР: 1980. М., 1981.

Бируни — Бируни Абу Рейхан. Индия. М., 1995.

Боплан — Боплан Г.Л. Опис України. Львів, 1990.

Боровський — Боровський Я.Є. Походження Києва. К., 1981.

Вигасин — Вигасин А.А., Самозванцев А.М. «Артхашастра»: проблемы социальной структуры и права. М., 1984.

ВК — Велесова книга. К., 1988.

Вовк — Вовк Хв. Студії з української етнографії та антропології. К., 1995.

Воропай — Воропай О. Звичаї нашого народу. В 2-х кн. К., 1991.

Гафуров — Гафуров А. Лев и Кипарис. М., 1971.

Геродот — Геродот. Історії в дев'яти книгах. К., 1993.

Граков — Граков Б.Н.Легенда о скифском царе Арианте // История, археология и этнография Средней Азии. М., 1968.

Грантовский — Грантовский Э.А. Ранняя история иранских племен Передней Азии. М., 1970.

Грінченко — Словарь української мови: в 4-х томах. К., 1958.

Грюнберг — Грюнберг А.Л. Заметки по топонимии Афганского Бадахшана // Ономастика Востока. М., 1980.

ГУ — Гідронімія України в її міжмовних і міждіалектних зв'язках. К., 1981.

Гусева — Гусева Н.Р. Индуизм. М., 1977.

Дандамаев — Дандамев М.А., Луконин В.Г. Культура и экономика Древнего Ирана. М., 1980.

ДИЯ — Основы иранского языкознания: древнеиранские языки. М., 1979.

Дюмезиль — Дюмезиль Ж. Верховные боги индоевропейцев. М., 1986.

Евсюков — Евсюков В.В. Мифы о Вселенной. Новосибирск, 1988. <270>

ЕГС — Стрижак О.С. Етнонімія Геродотової Скіфії. К., 1988.

ЕС — Етимологічний словник літописних географічних назв Південної Русі. К., 1985.

ЕСУМ — Етимологічний словник української мови. Тт. І-ІІІ. К., 1982, 1985, 1989.

Жебелев — Жебелев С.А. Северное Причерноморье. М. — Л., 1953.

ЗМ — Зороастрийская мифология. СПб., 1998.

Зограф — Зограф Г.А. Морфологический строй новых индоарийских языков. М., 1976.

Зорі-зориці — Ви, зорі-зориці… К., 1991.

Индоарика — Трубачев О.Н. Indoarica в Северном Причерноморье // Вопросы языкознания, 1981, № 2.

ИД — Бонгард-Левин Г.М., Ильин Г.Ф. Индия в древности. М., 1985.

ІА — Трубачев О.Н. Indoarica в Северном Причерноморье. М., 1999.

Іларіон — Митрополит Іларіон. Дохристиянські вірування українського народу. К., 1992.

Камасутра — Камасутра. М., 1993.

Карамзин — Карамзин Н.М. История государства российского. М., 1989.

КБН — Корпус боспорских надписей. М.-Л., 1965.

Килимник — Килимник С. Український рік у народних звичаях в історичному освітленні. В 2-х кн. К., 1994.

Клейн — Клейн Л. От Днепра до Инда // Знание — сила, № 7, 1984.

Коваль — Коваль А.П. Пригоди слова. К., 1985.

Куклина — Куклина И.В. Этногеография Скифии по античным источникам. Л., 1985.

Лаллу — Лаллу джи Лал. Прем Сагар. М.-Л., 1937.

Лелеков — Лелеков Л.А. Термин «арья» в древнеиндийской и древнеиранской традициях // Древняя Индия: Историко-культурные связи. М., 1982.

Ловмяньский — Ловмяньский Х. Норманны и Русь. М., 1985.

ЛП — Трубачев О.Н. Лингвистическая периферия древнейшего славянства. Индоарийцы в Северном Причерноморье // VIII Международный съезд славистов: Славянское языкознание. М., 1978.

МДИ — Темкин Э.Н., Эрман В.Г. Мифы Древней Индии. М., 1985.

МИ — Гусева Н.Р. Многоликая Индия. М., 1980.

МНМ — Мифы народов мира. В 2-х томах. М., 1987, 1988.

Мурзаев — Мурзаев Э.М. Словарь народных географических терминов. М., 1984.

Нараян — Нараян Р.К. Боги, демоны и другие. М., 1974.

Непокупный — Непокупный А.П. Балто-севернославянские связи. К., 1976.

Опыт — Опыт историко-типологического исследования иранских языков. В 2-х томах. М., 1975.

Оранский — Оранский И.М. Иранские языки в историческом освещении. М., 1979.

О синдах — Трубачев О.Н. О синдах и их языке // Вопросы языкознания, 1976, № 4.

ОСНЯ — Иллич-Свитыч В.М. Опыт сравнения ностратических языков:

Введение. Сравнительный <271> словарь. М., 1971.

Очерк — Эрман В.Г. Очерк истории ведийской литературы. М., 1980.

Пандей — Пандей Р.Б. Древнеиндийские домашние обряды. М., 1990.

Пахалина — Пахалина Т.Н. Исследование по сравнительно-исторической фонетике памирских языков. М., 1983.

Петухов — Петухов Ю. Родина Аполлона // Дорогами тысячелетий. Кн.3. М., 1989.

Приче — Брлиh — Мажураниh И. Приче из давнине. Београд, 1978.

Прокопий — Прокопий из Кесарии. Война с готами. М., 1950.

Раевский — Раевский Д.С. Очерк идеологии скифо-сакских племен. М., 1977.

РВ — Ригведа. М., 1972.

РВЗ — Реєстр Війська Запорозького 1649 року. К., 1995.

Реєстр — Реєстр усього війська запорозького. Ч.1. К., 1994.

Роспонд — Роспонд С. Miscellanea onomastica Rossica // Восточнославянская ономастика: Материалы и исследования. М., 1979.

Сведения — Сведения иностранных источников о руси и ругах // Откуда есть пошла Русская земля. М., 1986.

СГУ — Словник гідронімів України. К., 1979.

Серебряков — Серебряков Д.С. «Океан сказаний» Сомадевы как памятник индийской средневековой культуры. М., 1989.

СИЯ — Основы иранского языкознания: Среднеиранские языки. М., 1981.

Словарь — Словарь: Индуизм. Джайнизм. Сикхизм. М., 1996.

Смирнов — Смирнов Б.Л. Очерк развития индуизма по текстам «Махабхараты» // Махабхарата: О Бхишме; Побоище палицами. Ашхабад, 1981.

Смирнова — Смирнова О.И. Места домусульманских культов в Средней Азии: По материалам топонимики // Страны и народы Востока, вып. Х. М., 1971.

Снесарев — Снесарев Г.П. Под небом Хорезма. М., 1973.

Соломоник — Соломоник Э.И. Каменная летопись Херсонеса. Симферополь, 1990.

СРС — Санскритско-русский словарь. М., 1978.

СС — Словарь-справочник «Слова о полку Игореве». Вып. 5. М., 1978.

Ставиский — Ставиский Б.Я. Кушанская Бактрия: проблемы истории и культуры. М., 1977.

Старая Скифия — Трубачев О.Н. «Старая Скифия» Геродота и славяне // Вопросы языкознания, 1979, № 4.

СУН — Нечуй-Левицький І. Світогляд українського народу. К., 1992.

Товстуха — Товстуха Є.С. Українська народна медицина. К., 1994.

Толстова — Толстова Л.С. Исторические предания Южного Приаралья. М., 1984.

Топоров — Топоров В.Н. Прусский язык: Словарь. K — L. М., 1984.

Тредиаковский — Тредиаковский В.К. Три рассуждения о трех главнейших древностях российских. СПб., 1773.

УЗ — Українські замовляння. К., 1993. <272>

УП — Махабхарата: Удьйогапарва. Л., 1976.

Фрай — Фрай Р. Наследие Ирана. М., 1972.

ХРС — Хинди-русский словарь: в 2-х томах. М., 1972.

Чаттерджи — Чаттерджи С.К. Введение в индоарийское языкознание. М., 1977.

Чубинський — Чубинський П. Мудрість віків. У 2-х кн. К., 1995.

Шаян — Шаян В. Віра предків наших. Том І. Гамільтон, 1987.

Щербаков — Щербаков В. Асгард и ваны // Дорогами тысячелетий. М., 1989.

ЭССЯ — Этимологический словарь славянских языков: Праславянский лексический фонд. Вып. 3. М., 1976.

Этруски — Немировский А.И. Этруски. М., 1983.

ЯВГ — Грюнберг А.Л. Языки Восточного Гиндукуша: язык кати. М., 1980.

ЯДГ — Рыбаков Б.А. Язычество древних славян. М., 1981.

Янко — Янко М.Т. Топонімічний словник-довідник Української РСР. К., 1973.

Яценко — Яценко Б. Україна і Русь у ретроспективі // Індо-Європа. К., 1991.

АС — Jan Bouzek, Radislav Hosek. Anticke Cernomori. Praha, 1978.

DI — Roy A.K., Gidvani N.N. A Dictionary of Indology. Vol. I–IV. New Delhi-Bombay-Calcutta, 1983–1986.

ESD — Apte V.S. English-Sanskrit Dictionary. Delhi-Varanasi-Patna, 1991.

OD — The Oxford Dictionary of English Etymology. New York, 1985.

Paranavitana — Paranavitana S. The Story of Sigiri. Colombo, 1972.

SED — Apte V.S. Sanskrit-English Dictionary. Delhi, 1993. <273>

Як придбати книжку?

Ми постійно працюємо над тим, аби наша книга могла легко дістатися до Вас. З цією метою ми активно налагоджуємо співпрацю з книготорговельними організаціями, книжковими магазинами, приватними гуртовими та роздрібними реалізаторами видавничої продукції з усіх регіонів України. Тож уже найближчим часом наші видання будуть доступні усім тим, хто зацікавлений у них. На сайті ми постійно розміщуватимемо актуальну інформацію про книгарні та точки роздрібної торгівлі книг, де представлені наші видання. Нижче ми наводимо лише деякі з них:

1. Книгарня «Наукова думка», вул. Грушевського, 4.

2. Книжковий ринок «Петрівка», ряд 46, місце 7 (Книгоноша).

3. Книжковий ринок «Петрівка», ряд 58, місце 3.

4. Книжкові ятки на Майдані Незалежності (біля Головпоштамту)

5. Торговельний центр «Квадрат» на площі Слави («Українська книжка»)

6. Мережа книгарень «Орфей» («Будинок книги та медіа»)

7. Книжковий кіоск «Словники-самобранки» на Львівській площі

8. Книжкова розкладка у жовтому корпусі Київського національного університету (Інститут філології)

9. Історико-археологічний музей «Прадавня Аратта-Трипілля» в с. Трипілля

10. Книгарня «Смолоскип» на Межигірській, 21

11. Академічна книгарня у Львові, вул. Нижанківського, 5а; www.akbooks.com.ua

12. Мистецька аґенція "Арт-вертеп", м. Дніпропетровськ, вул. Червона площа, 3; www.artvertep.dp.ua/shop

З питань гуртової закупівлі книг (від 1 пачки) або отримання книг поштою звертатися за електронною адресою info@ukrainoznavstvo.info

Примітки

[1]

Цифри, оточені знаками менше (<) та більше (>) позначають сторінки книги паперового видання. Номери сторінок стоять після тексту відповідної сторінки (Прим. оцифровувача).

Content

Степан Наливайко
Таємниці розкриє санскрит

Вступне слово

Етнонімія

Індійські сувіри, українські сівери й кімерійці

Українські дандарії, індійські кияни

Таври й русь: шлях до розгадки

Дуліби, бужани й «Махабгарата»

Балти, слов'яни і п'ятеро синів царя Яяті

Сколоти, склавини, слов'яни

Теонімія

Варуна, Посейдон і Дажбожі внуки

Зевс, Європа і скарб мудреця Васіштхи

Йван Купала, Крішна-Гопала й Аполлон

Кохання, любовні стріли й цариця Камасарія

Топонімія

Чигирин — місто священної чакри

Ексампай: дві загадки скіфської святині

Українська Одеса, індійська Одіса та грецький Одісей

Панікар і Панікарча: відлуння ріґведійського міфу

Антропонімія

Славне прізвище Мазепа і його індійський двійник

Це українське, це індійське прізвище — Баглай

Скіфський цар Колаксай та антський князь Хільбудій

Володимир, тризуб і синьо-жовтий стяг

Епіка

Леся, Волинь і «Рігведа»

«Рамаяна» і деякі українські фольклорні паралелі

Вірменська легенда, індійці, Київ…

«Влесова книга»: індійські паралелі

Бактрія: ще одна легенда про Кия?

Сваямвара: індоарійський весільний звичай в Україні

Перелік використаної літератури

Як придбати книжку?

Примітки