Карл Май

Коледа в Дамаск

Беше в Дамаск. На Бъдни вечер. Зад предградието Ес Салехийе. По пътя, наричан по това време Пътя на прокажените, понеже минаваше край мястото, определено за пребиваване на открито на тези нещастници. Въздействието, което оказваха със своите обезобразяващи и отблъскващи обриви, беше ужасяващо. Те клечаха и лежаха там на земята във всички възможни степени на развитие на своята ужасна болест и молеха за милостиня минувачите, от чиито подаяния преживяваха. Парите не ги ползваха с нищо, тъй като никой след тях не би ги докоснал. Причината беше неимоверно голямата опасност от заразяване с проказа, която в действителност се предава чрез непосредствено докосване на болния или на пипани от него предмети, но не и с дъха както при други епидемии. Ето защо хората можеха да ги подпомагат само с необходими предмети и хранителни продукти. И понеже малцина от минаващите по този път носеха в излишък подобни вещи, не е трудно да си представи човек, че даренията бяха доста оскъдни. Те не бяха в състояние да утолят глада и прикрият голотата на тези клети създания. При това на болния бе забранено под най-строго наказание да се приближава, да не говорим да се докосва, до здрави. Можеха да се доближат до двайсет крачки, повече не. Хората им подхвърляха даровете и незабавно се отдалечаваха.

Повече от две седмици бях в Дамаск с моя арабски слуга, приятел и верен спътник Хаджи Халеф Омар. Още в началото той бе дълбоко покъртен от мизерията на прокажените и ме помоли всеки ден да излиза с коня си и да им носи по нещо. Напълно естествено аз не само му дадох разрешението си, но и самият тръгвах с него. Избирахме дарове, които никой не им предлагаше и които въпреки евтинията си представляваха лакомства за тях. Това ни спечели техните сърца. Когато отивахме, виждахме още отдалеч как се оглеждат за нас, изпълнени с очакване. И веднага щом ни забележеха, надаваха ликуващи викове. Ако имаше странични хора, трябваше да бъдем предпазливи. Бяхме ли обаче насаме с тях, не съблюдавахме повелята за двайсетте крачки, а отивахме по-близо, за да им дадем онова, което бяхме донесли, но без да докосваме самите тях. Можете да си представите колко ни обикнаха и особено дребния хаджия, който ги даряваше и душевно със своята веселост и забавни шеги.

Бяха си избрали предводител, на когото се подчиняваха безусловно. Хората го наричаха Шейха на прокажените. Той беше дълъг, як мъжага само с една ръка — проказата бе разяла другата. По-рано е бил подслонен в немския приют за прокажени в Йерусалим. Там се бе научил да отличава истинската човечност на християнството от насила наложената благодетелност на исляма и бе усвоил някои познания, които го правеха способен да общува с властите на Дамаск от името на своите другари по страдание. Точно сега водеше с тях изключително ожесточени разправии. Те вече не искаха да оставят прокажените на сегашното им място. Набеждаваха ги, че заразявали въздуха. Тези, които изглеждали още що-годе добре, трябвало да бъдат запрени в някоя плътно затворена къща и никога вече да не видят свободата. А останалите възнамеряваха да отведат в едни руини сред пустинята, където да бъдат строго вардени от войници, додето измрат до един. Не можеше да има никакво съмнение, че и в двата случая това означаваше смъртна присъда за тях. Ето и причината за голямото вълнение, царящо сред прокажените. Те не желаеха да дадат своя волен въздух, своята слънчева светлина, гледката към небето, не желаеха да бъдат затваряни и отвеждани в пустинята. Твърдяха, че и при двете положения искат да ги уморят от глад и жажда, за да се отърват по-скоро от тях. Пашата не беше зачел техните протести и желания. Беше наредил да им предадат да имат готовност, нещата си оставали според неговите разпореждания. Това ги бе разгневило по такъв начин, че сега вече не мислеха за отбрана, а за отмъщение. То можеше да бъде необичайно и ужасно.

Научихме тези неща не от самите тях, а от нашия домакин, богатия търговец Якуб Афарах, при когото живеехме. Моите читатели се запознаха с него и къщата му в томчето «От Багдад до Стамбул». Той беше необикновено хуманно мислещ човек и, което тук специално трябва да бъде упоменато, пашата му дължеше голяма благодарност. Разпореждането прокажените да бъдат унищожени беше градската и злободневна тема на разговор. Якуб Афарах им съчувстваше. Той знаеше, че аз и Халеф всеки ден яздим до тях с дарове и всяко утро прибавяше към онова, което можехме да заделяме от нашите оскъдни средства, своите по-щедри дарения. А сега моят Халеф — вътрешно християнин и външно мохамеданин бе стигнал до идеята в днешната свята Бъдни вечер да устрои раздаване на подаръци. Как да подхване нещата, той знаеше добре. Аз често му бях разправял за този обичай и веднъж в бивака на хаддедихни-арабите бях запалил свещите на голямо, светещо надалеч коледно дърво. Когато Якуб Афарах чу за този план, заяви, че ще се включи и той. Подаръците щяха да бъдат от него, а дърветата — доставени от нас. Беше помолил за дискретност, та никой да не смути този единствен по рода си празник. Само на неколцина негови знатни приятели и жените им можеше да бъде позволено да участва.

Ето как вчера бях яздил с Халеф нагоре по Вади Метхелун, където намерихме няколко добре подхождащи за случая червени ели. Завърнали се оттам, узнахме, че поканените знатни приятели и жените им щъкали по всички пазари, за да закупят и те от своя страна дарове. Зарадвахме се сърдечно, че така скромно планираното раздаване на подаръци ще получи сега такъв бляскав облик, и употребихме днешния предобед в пазаруването на хубави свещи и голям брой свещодържатели. По смрачаване бяхме готови. А времето беше подходящо за илюминацията — не се долавяше и полъх от ветрец.

Беше определено двете групи да потеглят в часа на Вечерната молитва и да се съберат в края на Салехийе. Така и стана. После продължихме по Пътя на прокажените. Изпънал снага, начело яздеше Халеф между две камили с по две елхи, следваха Якуб Афарах и неговите приятели, а зад тях се придвижваха жените с волска кола, която бе напълнена по такъв начин с подаръци, че нищо повече не можеше да се сложи. Най-отзад яздех аз сам. Не исках от съображение към други да ми бъде грабнат от сърцето този час.

Днес не бяхме ходили при нещастниците. Те напразно ни бяха очаквали и си бяха легнали разочаровано за безсънна почивка. Небето беше осеяно със звезди, но луна нямаше. Владееше дълбока тишина. И ето че прозвуча високият глас на Халеф, който всички познаваха. Тутакси се разнесоха радостни възгласи, а когато им каза каква е работата, радостни гласове възславиха добротата на Аллах и хората. Бях му дал точни указания. Той ръководеше цялата церемония, подпомаган от коларя и камиларите. Дърветата бяха здраво забити в земята и пред тях бяха наредени подаръците. След това прокажените се настаниха в полукръг, отправили очи към дърветата. На двайсет крачки зад тях застанаха дарителите мъже и жени. Аз се държах настрана, за да не бъда смущаван. По едно време съгледах още в далечина група от четири-пет мъже, които не бяха от нашите. Сигурно бяха любопитни, случайно минавали и спрели, като ни забелязали. Не им обърнах внимание, толкова повече че Халеф започна сега да пали с помощниците си свещите. По тези места никога не бяха виждали запалено коледно дърво. А сега дори няколко! Тук, при Джебел Касиум! Под това неописуемо, със свещен плам проблясващо звездно небе! Безпомощно, умоляващо, търсейки сякаш спасение, потрепваше нагоре земната, преходна светлина към всевечните светилници на небесния шатър и едно дълго, дълбоко, ясно доловимо дихание се изтръгна от сърцата на всички нещастници, налягали тук в праха! Неколцина започнаха да плачат, първо тихо, после по-силно и по-силно. Това бе простото, непосредствено въздействие от блясъците на дърветата, цялото тайнство на естествената коледна мъка и радост!

— Машаллах! Раздаване на коледни подаръци, истинско раздаване на коледни подаръци! — чух да казва един от непознатите мъже.

По същото време видях към дърветата да пристъпва високата фигура на Шейха на прокажените. Той естествено беше първият, на когото Халеф бе казал, че е Коледа. От Йерусалим му бе известно значението на тази дума и навярно знаеше също така по какъв начин християнинът празнува рождеството на своя Спасител. Не ме видя и извиси глас с въпроса:

— Къде е немският ефенди? Нека се обади.

— Тук съм! — отговорих също така високо.

— Бива ли да изпием нещо за този час на човеколюбието?

— Да. Моля те!

— А бива ли също да кажа на събратята си по нещастие какви слова слага сега на езика на Аллах?

— Бива… ти трябва… да, дори си длъжен да го сториш!

— Благодаря ти. Аз те разбрах и ти мен също. Тръгна от група на група, за да съобщи на хората си какво желае от тях. После се върна на мястото си пред дърветата и даде знак за започване.

Те запяха. Беше една от онези песни на арабския поет Кадар, чието звучене предизвиква прилив на сълзи в очите от най-големи душевни дълбини. Когато тя свърши, всички прокажени с изключение на шейха плачеха. Той, мюсюлманинът, започна своето коледно слово. Говори за страданията на прокажените и изоставените, които не знаят край; по-нататък за жестокостта на човешките закони и за безпощадността на онези, които трябва да дават любов, а такава нямат. Думите му въздействаха така убедително и увличащо, че грабнаха всички присъстващи и също мен самия разтърсиха и изпълниха с трепет. Накрая извика:

— И когато злочестината е най-голяма, когато от нигде не помахва помощ или спасение, когато напусто се обръщаме към Мохамед и безуспешно към Аллах, тогава идва Христос със своята звезда от Витлеем, със своята коледна вест, със своята любов, своето добросърдечие и ни избавя от всички…

Не стигна по-нататък, беше прекъснат. Същият мъж от странично застаналата група, който веднъж вече се беше обадил, се втурна внезапно насам, спря в близост на говорителя и му кресна гневно:

— Мълчи, чапкън! Ти ме покърти с твоите дървета, светлините и воплите си. Ние също сме хора. Само че не се нуждаем от коледи…

— Затова пък ние! — пресече го шейхът, не допускайки да бъде сплашен.

— Вие също! Защото аз отменям заповедта си. Вие няма да бъдете запрени и отведени в пустинята. Нещата си остават, както са си!

Всичко стана така внезапно и набързо, че едва сега се чу вик на изненада:

— Пашата… пашата… самият паша!

— Да, аз самият! — отговори онзи, много доволен от страха, който вдъхваше. И обръщайки се към нашия Якуб Афарах, продължи: — Прокажените бяха надзиравани, аз не им вярвах. Също и на твоя немец, дето живее при теб и всеки ден приказва с тях. Ето как научих за вашето раздаване на коледни подаръци и дойдох лично да ви наблюдавам. Благодаря на Аллах, че моята душа не ти желае злото! Тия прокажени хаймани дръзнаха да се възбунтуват срещу моите заповеди. Щеше да ми коства само един знак и да ги унищожа, но за да докажа на този християнин, госта ти, че…

Сега той не можа да продължи — беше прекъснат от шейха.

— Мълчи! — извика този собствената му дума. — Ти си пашата на Дамаск, повече нищо. Аз обаче съм шейхът на прокажените. Кой е по-могъщ, ти или аз?

Протегна ръка, на която липсваше китката, към него. Пашата се отдръпна стреснато.

— Не ме докосвай! — изкрещя, изпълнен със страх, и поиска да се отдалечи, но не успя, защото всички прокажени бяха наскачали и го обградиха.

Закрещя за помощ. Извика придружителите си — все офицери, ала те се въздържаха да изпълнят заповедта му.

— Е, къде е силата ти? — попита шейхът. — Виждаш ли вехториите, дрипите и парцалите, дето лежат там зад светещите дървета? Те бяха струпани за теб. Нашите оръжия срещу теб и твоята власт! Такива оръжия няма, додето земята достига! Ако поискам, мога да се допра до теб и крайниците ти ще бъдат разядени като моите. Изпрати войници да ни откарат оттук. Ние ще минем през тяхната дружина и никой няма да се осмели дори да не побутне! Ако ни беше прогонил оттук, изпращайки ни на смърт, тези пропити с нашите слюнки и гнойта ни парцали щяха да попаднат в твоята къща и жилищата на твоите съмишленици. Каква щеше да е съдбата ви, добре знаеш! Опозна ли сега моята мощ? Аз мога да ти противостоя, но ти на мен — не!

Пристъпи още по-близо до пашата, така че този съвсем се смали от ужас, и му нашепна с полугласен, но заплашителен тон:

— Ти не желаеш този немец, християнина, но повярвай ми, днес той спаси теб и мнозина други от голяма опасност. И чуй сега какво ще ти кажа. Ти си отменил заповедта си, ала аз не ти вярвам. Давам ти точно един месец време. Ако дотогава си все още паша и не си напуснал Дамаск, завинаги ще преминеш във властта на Шейха на прокажените. Сега се махай!

Кръгът на прокажените се разтвори. Шейхът даде вид, сякаш иска да посегне към пашата. Обладан от ужас, онзи направи един скок, който го изведе от непосредствената близост на опасността, тръгна си незабавно и вече не се видя.

Аз естествено не бях останал на пътя, а бях приближил. Сега стоях близо до говорителя. Видях големия куп заразени дрипи. Тръпки ме побиха при техния вид и при мисълта за каква цел е трябвало да послужат. Шейхът забеляза потърсването ми, ухили се и заговори:

— Ефенди, ние имахме дяволски мисли, защото към нас искаха по дяволски да се отнесат. Подари ми едно от твоите коледни дървета! То е достатъчно да освободи всички ни от този грях. Искаш ли?

Кимнах. Едно от дърветата бе отнесено настрани и всички ужасни парцали бяха накачени по него. Лойта от свещите прокапа по тях и пламъците ги обхванаха. Те се извиха нагоре, но скоро спаднаха. Вонята, която разпространиха, се разнесе. Последните остатъци от преодоляната безчовечност бяха погълнати от проблясващите все още тук и там искри, после всичко рухна и се превърна в пепел, в нищо. Когато това стана, шейхът извика с надалеч отекващ глас:

— Ние сме освободени! Пашата е победен, а с него и нашето отмъщение! Той каза, че не се нуждаем от Коледа, но ако не беше дошъл при нас, може би щяхме да си отмъстим, но не и да се освободим. А спасението стои над отмъщението, докъдето земя и небе достигат. Вонята, която разпространи унищожението на нашите мисли, се разкара. Ние отново дишаме чистото, свято ухание на коледните дървета. Сега любовта може да даде, а благодарността да приеме. Елате и се радвайте на даровете, които хората ни донесоха, защото ни обичат, а не защото Корана го повелява. Раздаването на подаръците може да започне!

Един месец по-късно пашата бе преместен и неговият заместник беше вече на път за Дамаск.

Информация за текста

© Карл Май

© 1997 Любомир Спасов, превод от немски

Karl May

Eine Weihnachtsfeier in Damaskus,

Издание:

Карл Май. Абдахн Ефенди

Band 81. Abdahn Effendi

Сканиране: Неизвестен любител на автора, 2009

Редакция: didikot, 2009

Свалено от «Моята библиотека» http://www.chitanka.info/lib/text/13856

Последна редакция: 2009-10-10 14:30:00

Content

Карл Май
Коледа в Дамаск

Информация за текста