Тери Пратчет

Пирамиди

КНИГА ПЪРВА

Книга за Пътя отвъд

Нищо друго освен звезди, пръснати из мрака, сякаш Създателят е разбил предното стъкло на колата си и не си е направил труда да спре, за да помете парченцата.

Това е бездната между вселените, ледените дълбини на пространството, в което няма друго освен някоя случайна молекула, няколко загубили се комети и… …само едно кръгче мрак помръдва едва-едва, окото преосмисля идеята за перспективата и онова, което очевидно бе на страховито разстояние от междузвездната оная работа, се превръща в свят под мрака, а звездите му — в светлините на нещо, което благосклонно ще наречем цивилизация.

Защото докато светът лениво се върти, кръгчето се разкрива като Светът на Диска — плосък, кръгъл и носен през пространството на гърбовете на четири слона, крито са стъпили върху черупката на Великата А̀Туин, единствената костенурка някога появявала се на диаграмата на Херцпрунг-Ръсел; костенурка, дълга десет хиляди мили, потънала в пепеляка от скреж на мъртви комети, нашарена от метеори, с очи от албедо. Никой не знае причината за всичко това, но навярно е квантова.

Много странни неща могат да се случат в свят, разположен върху подобна костенурка.

И те вече се случват.

Звездите там долу са лагерни огньове, запалени навътре в пустинята, и светлините на отдалечени селца, разположени високо в планини, покрити с гъсти гори. Градчетата са размазани мъглявини, градовете са необятни съзвездия — например огромният разпрострял се Анкх-Морпорк блещука като неколцина сблъскали се галактики.

Но тук, далеч от големите населени центрове, където Кръглото море среща пустинята, се вижда ивица от студеносин огън. Пламъци, ледени като склоновете на Ада, с рев облизват небето. Призрачна светлина мъждука из пустинята.

Пирамидите в древната долина на Джел изливат огнената си мощ в нощта.

Енергията, която струи от техните паракосмически висини, може би в следващите глави ще осветли много загадки: защо костенурките мразят философията, защо прекаленото количество религия не е полезно за козите и кое е онова, което прислугата действително върши.

Със сигурност ще се разкрие какво нашите предци щяха да си мислят, ако бяха живи днес. Хората често разсъждават по този въпрос, питат се дали биха одобрили съвременното общество, биха ли се дивили на днешните постижения? И естествено по този начин се губи нещо фундаментално. Онова, което предците ни действително щяха да си помислят, ако днес бяха живи, гласи: „Защо е толкова тъмно тук?“

В прохладата на зората в речната долина върховния жрец Диос отвори очи. Не беше спал тези дни. Не можеше да си спомни кога бе спал за последен път. Сънят е толкова близо до другото, а освен това не му беше и нужен. Само да си полегнеш е достатъчно — поне когато си полегнеш тук, долу. Отровите на умората се стопяват, както и всичко останало. За известно време.

Достатъчно дълго все пак.

Спусна краката си от плочата в стаичката. След едва осъзнато напомняне на ума дясната му ръка сграбчи жезъла на труда във вид на извита змия. Позабави се, колкото да добави още един знак на стената, придърпа робата около тялото си и чевръсто пристъпи надолу по стръмния коридор, който го изведе навън на светло, а думите на Молитвата към Новото Слънце вече се редяха в ума му. Нощта беше забравена, дойде ред на деня. Трябваше много внимателно да се дават съвети и насоки, а Диос съществуваше само за да служи.

Той не притежаваше най-причудливата спалня в света. Тя просто си беше най-причудливата спалня, от която някой някога е излизал.

А слънцето с мъка се тътреше по небето. Много хора се чудят защо. Някои си мислят, че го бута гигантски торен бръмбар. На обяснението му липсва някаква техническа изтънченост, а освен това притежава и допълнителен недостатък — както определени обстоятелства биха спомогнали да проличи, вероятно е самата истина.

Стигна до заник, без да му се случи нещо особено неприятно[1] и умиращите му лъчи успяха да преминат през един прозорец в град Анкх-Морпорк и да се отразят в едно огледало.

Огледало в цял ръст. Всички убийци имат огледала в цял ръст в стаите си, защото е ужасяващо обидно да убиеш някого, когато си зле облечен.

Тепик се огледа критично. Беше дал и последното си пени за тези одежди — в тях се наблягаше на черната коприна, която шепнеше при всяко движение. Доста добре му прилягаха.

Поне главоболието вече го отпускаше. Почти го бе осакатило през целия ден, той се ужасяваше от мисълта, че ще трябва да започне изпитанието с морави точки пред очите си.

Въздъхна, отвори черната кутия, извади пръстените си и ги нахлузи. В друга кутия държеше набор ножове от клачианска стомана, остриетата им потъмнени на пламъка на лампата. Разнообразни лукави и заплетени съоръжения бяха извадени от кадифени торбички и натъпкани по джобовете му. Чифт тлинги за хвърляне с дълги остриета бяха пъхнати в ножниците, разположени вътре в обувките му. Тънко копринено въже и сгъваема кука за абордаж бяха омотани около кръста му върху ризницата от метални брънки. Закачи тръбичката за стрелички на кожената й каишка и я нагласи на гърба си под пелерината. Тепик завря в джоба си тънка тенекиена кутийка с комплект стрелички с връхчета от корк, а на дръжките бяха кодирани с брайлово писмо, за да се подбират по-лесно на тъмно.

Той потрепна, провери острието на рапирата си и преметна ремъка на портупеята през дясното си рамо, за да уравновеси торбата с оловни амуниции за стрелба с прашка. Поумува, отвори чекмеджето си за чорапи и измъкна пистолет-арбалет, шишенце масло, ролка шперцове за ключалки и — след кратък размисъл — кама за промушване, торба с подбрани капани и набор месингови боксове.

Тепик взе шапката си и опипа подплатата й за намотката от плосък кабел. Нахлупи я наперено на главата си, хвърли си последен удовлетворен поглед в огледалото, завъртя се на пета и много бавно се сгромоляса.

В Анкх-Морпорк лятото беше в разгара си. Всъщност беше в нещо повече от разгара си. Смърдеше.

Голямата река се бе смалила и тинясала и с цвят на лава се процеждаше между Анкх, града с по-добро местоположение, и Морпорк на отсрещния бряг. Морпорк не беше с добро местоположение. Намираше се до ров, пълен с катран. Надали имаше как да се превърне в по-лошо място. Пряко попадение на метеорит, например, би могло да се счита за леко подобрение.

По-голямата част от коритото на реката представляваше шуплеста кора от напукана кал. Сега слънцето приличаше на голям меден гонг, закован на небето. Горещината, която бе пресушила реката, пържеше града през деня, и го препичаше през нощта, от което древната дървесина се накъдряше и традиционната рядка кал по улиците се превръщаше в носеща се из въздуха задушлива пепел с цвят на охра.

Това не беше време, присъщо на Анкх-Морпорк, който си беше град на маранята и влагата, на поледицата и мраза. Седеше си задъхан върху препечените равнини подобно на голяма жаба върху огнеупорна тухла. И дори сега, около полунощ, горещината задушаваше и обвиваше улиците като жарко кадифе, съсухряше въздуха и изстискваше целия му дъх.

Високо в северната фасада на Гилдията на убийците се чу потропване: един прозорец бе побутнат и отворен.

Тепик, който със значителна неохота се бе освободил от някои от по-тежките си оръжия, пое дълбока глътка от горещия мъртъв въздух.

Това беше тя.

Това беше нощта.

Казваха, че имаш петдесет процента шанс, освен ако на изпита не ти се падне старият Мерисет — в такъв случай по-добре да си прережеш гърлото още в самото начало.

Тепик имаше „Теория на тактиката и отровата“ при Мерисет всеки четвъртък следобед и не се разбираше с него. В общежитията се носеха слухове за Мерисет, за броя на убийствата му, за изключителната му техника… На времето бе счупил всички рекорди. Разправяха, че дори убил Патриция на Анкх-Морпорк. Не сегашния. Един от покойните.

Може би щеше да е Найвър — дебел добродушко, който обичаше да си похапва и преподаваше дисциплината „Капани и клопки“ всеки вторник. Тепик си го биваше в капаните и добре се разбираше с него. А можеше да се падне и граф дьо Иойо, който преподаваше „Съвременни езици и музика“. Тепик нямаше дарба нито за едното, нито за другото, но графът беше запален катерач по сгради и харесваше момчетата, които споделяха страстта му и обичаха да висят на една ръка високо над градските улици.

Промуши крака си над перваза и освободи въжето и котвата. Закачи куката си два етажа по-нагоре и се измъкна от прозореца.

Убийците никога не използваха стълбите.

С цел установяване на връзка с по-късни събития, може би сега е моментът да отбележим, че най-великият математик в историята на Света на Диска си лежеше и мирно си вечеряше.

Интересно е да се посочи, че поради особената порода на този математик онова, което вечеряше, беше неговият обяд.

Гонгове оповестяваха полунощ из разпрострелия се Анкх-Морпорк, когато Тепик запълзя по парапета с орнаменти четири етажа над Ажурната улица, а сърцето му биеше до пръсване.

В светлината от залязващото слънце се очерта фигура. Тепик се спря до една особено отвратителна каменна фигура-водоливница, за да обмисли шансовете си.

Според твърде надежните слухове, носещи се из аудиториите, ако успееш да загробиш екзаминатора си преди началото на теста, изпитът се зачита за служебно взет. Той измъкна от ножницата, прикрепена към бедрото, нож за мятане Трети номер и замислено го претегли на ръка. Естествено всеки опит, всяко открито действие, което не постигнеше целта, водеше до незабавен провал и загуба на привилегиите[2].

Силуетът не потрепваше. Тепик с ококорени очи оглеждаше лабиринта от комини, причудливи водоливници, вентилационни шахти, мостове и стълби, които съставляваха покривния пейзаж на града.

Така, помисли си. Това е някакво чучело. От мен се очаква да го атакувам, значи той ме наблюдава от някъде другаде.

Ще мога ли да го открия? Не.

От друга страна, може би от мен се очаква да мисля, че това е чучело. Освен ако не се е погрижил и за това…

Установи, че барабани с пръсти по каменната фигура на стената и набързо се взе в ръце. Коя е разумната насока за действие в настоящия момент?

Някаква гуляйджийска комания със залитане премина през езеро от светлина далече долу по улицата.

Тепик прибра ножа в ножницата и се изправи.

— Сър — каза, — тук съм.

Сух глас промълви доста неясно точно до ухото му:

— Много добре.

Тепик втренчи поглед напред. Мерисет се появи пред него като изтриваше сивия прахоляк от костеливото си лице. Извади въздълга тръба от устата си и я хвърли настрана, после измъкна дъска със закрепен на нея лист за писане изпод палтото си. Беше пакетиран добре дори и в тази горещина. Мерисет беше от хората, които биха замръзнали дори и в кратера на вулкан.

— Аха — рече с глас, който излъчваше недоволство. — Г-н Тепик. Ха така.

— Хубава нощ, сър — отвърна Тепик. Екзаминаторът го изгледа смразяващо — факт, който предполагаше, че наблюденията относно климатичната обстановка автоматично получаваха черна точка — и отбеляза нещо на дъската си.

— Ще започнем с няколко въпроса.

— Както желаете, сър.

— Каква е максимално допустимата дължина на ножа за мятане? — изстреля Мерисет.

Тепик затвори очи. През последната седмица беше чел единствено „Кордата“ и не бе правил нищо друго. Сега страницата беше пред очите му — носеше се мъчително и непостижимо близко точно зад клепачите му… Никога не те питат за дължини и тежести, вещо бяха казали студентите… От теб се очаква да назубкаш теглата, дължините и разстоянията за мятане, но никога не те…

Гол ужас нажежи мозъка му и стартира спомените му на пълни обороти.. Страницата подскочи пред очите му и се фокусира.

— Максималната дължина на ножа за мятане може да е десет ширини на пръста, или дванадесет при влажно време — изрецитира той. — Разстоянието на мятане е…

— Назови три отрови, приети за прилагане през ухото.

Подухна ветрец, но въздухът изобщо не се охлади — полъхът само поразмести пластовете на жегата.

— Сър, гъба-оса, морав Ахерон и Мастик, сър — бързо отвърна Тепик.

— Защо не спайм? — изстреля въпроса си Мерисет, бърз като змия.

Ченето на Тепик увисна. Заплете се за известно време, като се опитваше да отбягва проницателния, остър като свредел взор, впит в него от няколко крачки.

Ползваха само половин дузина маршрути и през неделните нощи по тях бъкаше от студенти, които превземаха покривите, кулите, стрехите и навесите на града. Градският алпинизъм сам по себе си беше пленителен междуколежански спорт и това беше едно от малкото неща, което Тепик със сигурност знаеше, че умее — беше капитан на отбора, който победи Колежа на Скорпионите на финалите на Стенните игри. А това беше един от най-лесните маршрути.

Леко скочи от покрива, приземи се на един ръб, притича пъргаво през спящата сграда, прескочи едно тясно пространство и се озова на покрития с плочки покрив на спортната зала на Младежката асоциация на реформираните поклонници на Слузестия Бог Бел-Шамхарот, мина в бавен тръс по сивия наклон, изкатери се по близо четириметрова стена, без да се забави, и се прехвърли на широкия плосък покрив на Храма на Слепия Йо.

На хоризонта бе увиснала пълна оранжева луна. Тук горе се усещаше истински ветрец, не много силен, но освежаващ като студен душ след задуха на улиците. Той забърза, а хладният повей по лицето му доставяше удоволствие, направи точен скок от края на покрива към тесния дъсчен мост, който водеше към улица „Тесен капак“.

И който някой, напук на всякакви вероятности, бе махнал.

В такива мигове целият ти досегашен живот бясно прелита пред очите…

Леля му плака твърде драматично, бе си помислил Тепик, защото старата дама беше дебелокожа като стъпалото на хипопотам. Баща му имаше строг и възнесен вид, когато се сетеше да си го придаде, и се опитваше да не допуска до ума си измамните образи на канари и риби. Слугите бяха подредени един до друг от подножието на главното стълбище до горе — прислужничките от едната страна, евнусите и икономите от другата. Жените правеха реверанс, когато минаваше край тях, като по този начин се създаваше хубав ефект на синусоидна вълна, която би се понравила на най-великия математик на Диска, ако точно в този момент не беше зает с това, че дребен мъж, облечен с нещо наподобяващо нощна роба, го беше халосал с пръчка и го хокаше.

— Но — лелята на Тепик издуха носа си — това е занаят, все пак.

Баща му потупа ръката й.

— Глупости, цвете на пустинята, това поне е професия.

— Каква е разликата? — подсмръкна тя. Старецът въздъхна:

— Парите, както разбирам. За него ще бъде добре да тръгне по света, да си намери приятели, да му поочукат острите ръбове — така ще се намира на работа и ще се предпази да не се забърка в някоя беля.

— Но… убийства по порьчка… толкова е млад и никога не е проявявал и най-малка склонност… — Тя попи очите си. — Това не е от нашия род — добави обвинително. — Онзи твой баджанак…

— Вуйчо Вирт — каза баща му.

— Дето кръстосва света да трепе хората!

— Не мисля, че използват тази дума — противопостави се баща му. — Мисля, че предпочитат думи като приключване или анулиране. Или загробване, както разбирам.

— Загробване?

— Мисля, че е подобно на отгробване, о потоп на водите, само че става преди да те заровят.

— Мисля, че това е ужасно — шумно си пое дъх тя. — Но чух от мадам Нуни, че само едно момче от петнайсет минава на последния изпит. Може би ще е по-добре, ако просто го оставим да се налудува?

Цар Тепикамон XXVII замислено кимна и отиде да помаха сам за сбогом на сина си. Не беше убеден колкото сестра си дали поръчковите убийства са толкова неприятни. Самият той беше отдавна и с неохота в политиката и усещаше, че докато навярно политическото убийство е по-лоша работа от дебата, то със сигурност е по-добра от войната, за която някои хора мислят, че е досущ като убийството, само че е по-шумна. А нямаше никакво съмнение, че младият Вирт винаги разполагаше с много пари и имаше навика да се появява в палата със скъпи дарове, екзотичен слънчев загар и вълнуващи истории за интересните хора, с които се е срещал по чуждите краища, в повечето случаи — съвсем за кратко.

Де да можеше Вирт да е наоколо, за да се посъветва с него. Негово величество също бе чул, че само един студент от петнадесет действително става убиец. Не беше съвсем наясно какво точно се случваше с останалите четиринадесет, но беше твърдо убеден, че ако си слаб ученик в училище за убийци, сигурно ти правят нещо повече от това да хвърлят тебешира по тебе и че вечерята в училищната трапезария има едно допълнително измерение на несигурност.

Но всички бяха съгласни, че школата за наемни убийци предлага най-доброто образование за всестранно развити личности в света. Един квалифициран наемен убиец би следвало да се чувства като у дома си във всяка една компания, а ги учеха и да свирят поне на един инструмент. Всеки загробен от бивш възпитаник на школата на Гилдията може да се отправи към вечния си покой с чувство на удовлетворение, че е бил анулиран от личност с вкус и благоразумие.

И в края на краищата какво може да получи у дома? Царство широко две мили и дълго сто и петдесет мили, което е почти изцяло потопено във вода по време на сезона на заливането и застрашено от всяка страна от по-силните си съседи, които търпят съществуванието му само защото ако го нямаше, щяха непрекъснато да са във война помежду си.

O, Джелибейби[3] някога беше велик, когато парвенюта като Тсорт и Ефеб бяха просто шепа номади с кърпи, намотани на главите. Всичко, което остана от онези велики дни е съсипващо скъпия палат, няколко прашни руини в пустинята и — фараонът въздъхна — пирамидите. Винаги пирамидите.

Прадедите му си падаха по пирамидите. Фараонът — не. Пирамидите банкрутираха страната, изцедиха я повече, отколкото реката бе успяла да го направи. Единственото проклятие, което в тези времена можеха да си позволят да изпишат на гробницата, гласеше: „ Я се разкарай!“

Единствените пирамиди, които го караха да се чувства уютно, бяха мъничките пирамидки в дъното на градината — строяха ги всеки път, когато някоя от котките умираше.

Бе дал дума на майката на момчето. Артела много му липсваше. Тогава стана страшен скандал, че си взима жена извън Царството, а някои от чуждоземните й привички сепваха и забавляваха дори и него. Може би заради нея разви тази необичайна неприязън към пирамидите — в Джелибейби това се равняваше на неприязън към дишането. Но бе дал дума, че Тепик ще може да учи извън царството. Тя настояваше за това. „ Хората никога нищо не научават в това място — бе му казала. — Само си спомнят разни неща.“

Де да беше си спомнила да не плува в реката… Гледаше как двама от слугите натовариха сандъка с багажа на Тепик отзад на каретата и за първи път, по спомени и на двамата, сложи бащинска ръка на рамото на сина си.

Всъщност не му хрумваше какво да каже. „Никога не ни остана време да се опознаем — помисли си той. — Можех толкова много да му дам. Нямаше да идат напразно няколко здрави пердаха.“

— Хм… Ами, момчето ми…

— Да, татко?

— За първи път ще си далеч от дома, сам-самичък…

— Не, татко. Прекарах миналото лято с владетеля Фхем-пта-хем, нали помниш.

— O, така ли беше?

Фараонът си спомни, че палатът сякаш беше по-тих тогава. Обясняваше си го с новите гоблени.

— Както и да е, ти си вече младеж, почти на тринадесет…

— Дванадесет, татко — търпеливо уточни Тепик.

— Сигурен ли си?

— Рожденият ми ден беше миналия месец, татко. Подарихте ми грейка за легло.

— Така ли? Колко изключително. Казах ли защо?

— Не, татко. — Тепик вдигна поглед към меките озадачени черти на бащиното лице. — Много хубава грейка — убедително добави той. — Много ми харесва.

— O. Добре. Хм.

Негово величество потупа рамото на сина си отново по един неуточнен начин, подобно на човек, който барабани с пръсти по бюрото си, докато се опитва да мисли. Изглежда му хрумна някаква идея.

Слугите бяха вече завързали сандъка на покрива на каретата, а кочияшът търпеливо държеше вратата отворена.

— Когато един младеж тръгне по белия свят — негово величество започна колебливо, — има, ами, много е важно да помни… Въпросът е в това, че светът е много голям, в края на краищата, пълен с всякакви… И разбира се, особено в големия град, където има много допълнителни… — той млъкна, като ръкомахаше неопределено с едната си ръка във въздуха.

Тепик кротко възприемаше.

— Всичко ще е наред, татко — отвърна той. — Върховният жрец Диос ми обясни как трябва редовно да се къпя и да не се впускам слепешката.

Баща му премига насреща му.

— Ти да не би да ослепяваш?

— Очевидно не, татко.

— O, добре. Много добре. Много, много хубаво.. Това е добра новина.

— Струва ми се, че е по-добре да тръгвам, татко. Иначе ще пропусна прилива.

Негово сиятелство кимна в съгласие и потупа джобовете си.

— Имаше нещо… — промърмори той, а после го напипа и пусна малка кожена торбичка в джоба на Тепик. Отново опита обичайната процедура с рамото. — Нещо малко — промърмори. — Не казвай на леля си. Е, и да искаш, не можеш. Тя отиде да си полегне. Всичко това й дойде малко в повечко.

На Тепик му оставаше само да отиде и жертвопринесе едно пиле пред статуята на Кхъфт, основателя на Джейлибейби, за да може пътеводната ръка на предтечата му да направлява неговите стъпки по света. Пилето обаче беше мъничко и когато Кхъфт приключи с него, царят го получи за обяд.

Джейлибейби е в действителност малко, затворено в себе си царство. Дори и напастите му си бяха половинчати. Всички уважаващи себе си царства получаваха огромни свръхестествени напасти, но най-доброто, което Старото Царство успя да получи през последните стотина години, беше Напастта на Жабата.[4]

Същата онази вечер, когато вече излязоха от делтата на Джел и прекосяваха Кръглото море на път към Анкх-Морпорк, Тепик се сети за торбичката и разгледа съдържанието й. С любов, но и с обичайния си подход към нещата от живота, баща му го бе дарил с коркова тапа, половин кутийка сапун за самар, малка бронзова монетка с несигурна деноминация и една изключително възрастна сардина.

Всеизвестен факт е, че когато човек е на път да умре, неминуемо сетивата му мъчително се изострят. Винаги се е смятало, че става така, за да се даде възможност на притежателя им да открие някакъв възможен изход от затрудненото си положение, който да се отличава от очевидния.

Това не е вярно. Явлението е класически пример за отвличане на вниманието. Сетивата отчаяно се съсредоточават върху каквото и да е, само и само то да е различно от конкретния проблем — в случая на Тепик беше ширналият се на около двадесет и пет метра по-надолу калдъръм, който бързо наближаваше — с надежда, че проблемът ще се махне.

Бедата е, че това ще стане скоро.

Независимо от причината, Тепик изведнъж болезнено ясно осъзна всичко около себе си. Начинът, по който лунната светлина огрява върховете на покривите. Ароматът на пресен хляб, носещ се от близката фурна. Бръмченето на нощен бръмбар, профучал край ухото му в посока нагоре. Плача на дете в далечината и лая на куче. Нежните тласъци на въздуха, особено що се отнася до липсата му на плътност и място къде да се вкопчиш…

Тази година бяха приели повече от седемдесет. При Убийците нямаше особено тежък приемен изпит — лесно се влизаше в школата, лесно се и излизаше (номерът беше да излезеш във вертикално положение). В двора между сградите на Гилдията се бяха стълпили момчета, които си приличаха по две неща — всички имаха огромни сандъци, върху които седяха, и дрехи, специално подбрани, за да могат да израстнат с тях. Някои оптимисти си бяха донесли и оръжия, които бяха конфискувани и изпратени по домовете им през следващите няколко седмици.

Тепик внимателно ги наблюдаваше. Има си очевидни предимства да си единственото дете на родители, така прекомерно заети със собствените си дела, че да не ги е особено грижа за него или дори с дни наред да забравят за неговото съществувание.

Майка му, поне доколкото можеше да си я спомни, беше приятна жена, вторачена в себе си подобно на жироскоп. Обичаше котки. Не просто благоговееше пред тях — всеки в царството го правеше — а наистина ги харесваше. Тепик знаеше, че по традиция речните царства одобряват котките, но подозираше, че въпросните животни обикновено са грациозни, величествени същества, а котките на майка му бяха дребни, фучащи маниакални създания с плоски глави и жълти очи.

Баща му прекарваше много време в грижи по царството и от време на време оповестяваше, че е морска чайка, въпреки че това може би се дължеше на забрава от всеобщ характер. Понякога Тепик развиваше теории относно собственото си зачатие, тъй като родителите му рядко се разбираха кой за какво говори, камо ли да съумеят да изпаднат в едно и също състояние на ума.

Но очевидно това се бе случило и го бяха оставили да се самоотглежда на принципа на пробите и грешките, умерено възпрепятстван и понякога насърчаван от поредица възпитатели. Наетите от баща му бяха най-добрите, особено в онези дни, когато си хвъркаше колкото се може по-нависоко, а една прекрасна зима Тепик получи за възпитател позастарял бракониер на ибиси, който всъщност попадна в царските градини по следите на заблудила се стрела.

Това беше време на диви гонитби с войниците, на бродене на лунна светлина по мъртвите улици на некропола, а най-хубавият период — свикването с пръта за каране на плоскодънни лодки — едно страховито сложно изобретение, което при значителен риск за операторите му беше в състояние да превърне блато с невинни водни птици в огромно количество носещ се по повърхността на водата пастет.

Не му се размина и библиотеката, нито заключените рафтове — бракониерът владееше и някои други умения за упражняване на доходна дейност в сурови условия — които му осигуриха много часове кроткоучение. Особено се привърза към „Замъкът със спуснатите кепенци“, преведена от калиански от Един Господин, придружена с Ръчно Оцветени Илюстрации, предназначена за Познавача, предлагана в Строго Ограничен Тираж. Беше смущаващо, но поучително. И когато един доста приповдигнат млад възпитател, нает от жреците, се опита да го запознае с някои атлетически техники, тачени от класическите Псевдополитани, Тепик известно време обмисля предложението, след което просна младока с помощта на стойка за шапки.

Тепик не бе обучаван. Образованието се бе наместило върху него подобно на пърхут.

Започна да вали в света извън главата му. Още едно ново преживяване. Бе чувал разбира се как водата пада от небето на малки частички. Само че не очакваше това да става в толкова големи количества. В Джейлибейби никога не валеше.

Учителите се движеха измежду момчетата като влажни и леко позахабени косове, но той разглеждаше групичка ученици от по-горните класове, които се мотаеха около входа с колоните. И те бяха облечени в черно — различни цветове на черното.

За първи път се запознаваше с третичните цветове, цветовете на далечната страна на чернотата, цветовете, които получавате, ако разцепите чернотата с помощта на осмоъгълна призма. Освен това почти невъзможно е да бъдат описани в не-магическа среда, но ако някой се опита, вероятно би започнал описанието си със съвет към слушателите да изпушат нещо незаконно и после да се вгледат в крилцето на скорец.

Големите ученици оглеждаха новопристигналите с критично око.

Тепик се втренчи в тях. Освен цветовете, дрехите им бяха скроени дори отвъд последната мода, която понастоящем проявяваше тенденция към широки шапки, рамене с подплънки, тясна талия и островърхи обувки и придаваше на последователите си вид на много добре облечени пирони. „Ще стана като тях“ — каза си той. „Макар че може би ще бъда по-добре облечен“ — добави след малко.

Спомни си за вуйчо Вирт, седнал на стъпалата и загледал се в Джел по време на едно от кратките си, тайнствени посещения: „Сатенът и кожата не стават. Нито пък някакви бижута. Не можеш да носиш нищо, което блести, скърца или дрънка. Придържай се към коприната или кадифето. Важното е не колко хора си загробил, а колко не са успели да загробят теб.“

Бе прекалил със скоростта, което сега можеше да му помогне. Както се носеше дъгообразно над пустата улица, изви се във въздуха, отчаяно протегна рязко ръце и усети как връхчетата на пръстите му пернаха някакъв ръб по отсрещната сграда. Това беше достатъчно, за да си намери ос, около която да се завърти, удари се в мазилката достатъчно силно, че да си изкара и последния въздух и се плъзна надолу по голата стена…

— Момче!

Тепик вдигна поглед. До него стоеше старши убиец с широк морав преподавателски колан върху робата си. Беше първият убиец, когото видя след Вирт. Мъжът беше достатъчно симпатичен. Можеше да мине за колбасар.

— На мене ли говорите?

— Когато говориш с учител, ще ставаш прав — изрече розовото лице.

— Сериозно?

Тепик се забавляваше. Чудеше се как ли ще стане това. Досега дисциплината не беше основна характеристика на живота му. Повечето от възпитателите му доста пъти бяха губили ума и дума при вида на царя, който от време на време кацаше върху вратата, затова претупваха уроците си, а после се заключваха по стаите си.

— „Сериозно, сър“ — поправи го учителят. Направи справка в листа, който държеше. — Как се казваш, момче?

— Принц Птепик от Старото Царство на Слънцето — нехайно отвърна Тепик. — Разбирам, че не познавате етикета, но не би трябвало да ме наричате „сър“, а трябва да докосвате земята с чело, когато ми говорите.

— Патепик, нали? — уточни учителят.

— Не. Птепик.

— А-а. Тепик. — Учителят отметна едно име в списъка си. Възнагради Тепик с щедра усмивка. — Така, ваше величество, аз съм Грънуьрт Найвър, директор на общежитието ти. Настанен си в Колежа на Усойницата. Както добре ми е известно, на Диска има поне единадесет Царства на Слънцето и до края на седмицата трябва да ми представиш кратко съчинение с детайлно описание на географското им разположение, политическа окраска, столица или седалище на правителството и предложение как да се стигне до покоите на държавен глава по твой избор. В целия свят обаче има само един Колеж на Усойницата. Приятен ден, момче.

Обърна се и се насочи към друг сгушил се ученик.

— Не е лош — обади се някакъв глас иззад Тепик. — Както и да е, всичко го има в библиотеката. Ако искаш, ще ти покажа. Аз съм Чидър.

Тепик се обърна. Говореше му момче приблизително на негова възраст и височина, чийто черен костюм — чисто черно за Първите класове — сякаш бе прикован част по част към тялото му. Младежът протягаше ръката си. Тепик любезно я изгледа.

— Да?

— Как ти е името, дребчо?

Тепик изпъна гръб. Вече започваше да му писва от подобно отношение:

— Дребчо ли? Трябва да знаеш, че кръвта на фараоните тече в моите вени!

Другото момче го изгледа невъзмутимо, наклонило глава на една страна, а на лицето му се изписа едва доловима усмивка.

— Ще ти хареса ли, ако и занапред си тече във вените ти? — попита то.

Фурната беше малко понататък по улицата и неколцина от персонала бяха поизлезли навън на сравнително хладния въздух преди зазоряване, за да запалят набързо по цигара и да се отърват за малко от пустинната жега на пещите. Брътвежът им спираловидно достигаше до Тепик, там горе из сенките, вкопчил се в непредвидено появилия се перваз на прозорец, а краката му дращеха, за да намерят опора между тухлите.

„Не е толкова зле — каза си. — Справял си се и с по-лоши случаи. Централната фасада на Патрицианския дворец миналата зима например, когато всички улуци бяха прелели и стените се бяха покрили с плътна ледена корица. Това не е повече от 3, може би 3.2 точки. Ти и старото приятелче Чиди имахте навика да се катерите по такива стени, вместо да се разхождате по улицата, разликата е само въпрос на перспектива.“

Перспектива. Хвърли бегъл поглед надолу — двайсетина метра безкрайност. Леснотия, старче, стегни се. На стената дясното му стъпало напипа място с олющена мазилка, в което върховете на пръстите му се вкопаха по силата на едва доловима инструкция от страна на ума му, който сега бе прекалено крехък, за да може да проявява нещо повече от далечен интерес към събитията.

Пое си дъх, напрегна се и после отпусна ръка към колана си, грабна една кама и я заби между тухлите до себе си преди гравитационната сила да проумее какво става. Спря за миг задъхан и изчака гравитацията отново да изгуби интерес към него, после изви тялото си настрани и опита същата маневра още веднъж.

Там долу един от пекарите разказваше виц, подтикващ към размисъл, и избърса парченце мазилка от ухото си. Докато колегите му пекари се смееха, Тепик се изправи на лунната светлина, като балансираше върху две резенчета клатчианска стомана и внимателно плъзна длани нагоре по стената към прозореца, чийто перваз бе краткототрайното му спасение.

Беше здраво залостен. Сигурно щеше да го отвори с един здрав удар, само че това щеше да стане по същото време, когато ударът му го отхвърли назад в празния въздух. Тепик отново въздъхна и с премерените движения на часовникар измъкна диамантения си пергел от торбичката му и провлачи бавно нежен кръг върху прашното стъкло…

— Ти си го носи — каза Чидър. — Такива са правилата тука.

Тепик погледна сандъка си. Любопитна идея.

— У дома си имаме хора, които правят това — отвърна той. — Евнусите и прочее.

— Да си беше взел някой от тях.

— Пътуването не им понася — каза Тепик. Всъщност непреклонно бе отказал всякакви предложения да си вземе малка свита за компания и Диос се бе цупил дни наред. Не това е начинът, по който член на царската династия трябва да тръгне по света, бе му заявил. Тепик си остана непоколебим. Беше напълно убеден, че от наемните убийци не се очаква да си вършат работата, придружавани от прислужнички и икономи. Сега обаче тази идея не беше за пренебрегване. Експериментално повдигна сандъка и успя да го закрепи на раменете си.

— Значи твоите хора са доста богати, а? — попита Чидър, като се шляеше покрай него. Тепик се замисли по този въпрос:

— Не, всъщност не са. Основно отглеждат пъпеши и чесън и такива работи. И стоят по улиците и крещят „ура“.

— За родителите си ли говориш? — Чидър беше озадачен.

— O, за тях ли? Не, баща ми е фараон. Майка ми май е наложница.

— Аз пък си мислех, че това е някакъв зеленчук.

— Не ми се вярва. Никога не сме обсъждали този въпрос. Както и да е, тя умря, когато бях малък.

— Колко ужасно — ведро каза Чидър.

— Отишла да поплува на лунна светлина в нещо, което се оказало крокодил.

Тепик вежливо се опита да не се засегне от реакцията на момчето.

— Баща ми е в търговията — отбеляза Чидър на минаване под арката на входа.

— Колко вълнуващо — подобаващо отвърна Тепик. Почувства се доста поотпаднал от всичките тези нови преживявания и добави: — Никога не съм ходил в Търговията, но научавам, че хората там са прекрасни.

През следващите час-два Чидър, който кротко се шляеше из битието, като че вече всичко му е минало през главата, запозна Тепик с всички тайнства на спалните помещения, класните стаи и водопровода. Остави водопровода на последно място по редица причини.

— Ама съвсем никакъв? — попита го.

— Имаме кофи и други подобни неща — неопределено поясни Тепик — и множество слуги.

— Малко е старомодничко това твое царство, а?

Тепик кимна в съгласие:

— Заради пирамидите е. Всичките пари отиват в тях.

— Мисля, че трябва да са скъпички.

— Не особено. Направени са само от камък. — Тепик въздъхна. — Имаме много камък и пясък. Камък и пясък. Много си ги имаме. Ако някога ти потрябва камък и пясък — ние сме хората, които ще ти свършим работа. Все още избягваме да изплащаме дядовата, но тя не е много голяма. Само три камери.

Тепик се извърна и погледна през прозореца — отново се бяха върнали в общежитието.

— Цялото царство е задлъжняло — тихо продължи той. — Искам да кажа, че дори и дълговете ни са в дълг. Затова съм тук всъщност. Някой в домакинството трябва да изкарва някакви пари. Един принц от царско потекло не може повече да се шляе и само да изпълнява декоративни функции. Длъжен е да излезе и да се захване с обществено полезна дейност.

Чидър се облегна на перваза на прозореца.

— Тогава не можете ли да изнесете част от нещата в пирамидите? — попита той.

— Не ставай глупав.

— Извинявай.

Тепик мрачно се загледа във фигурите долу.

— Тук има много народ — каза, за да смени темата. — Не съзнавах, че мястото е толкова голямо. — Потрепери. — Или толкова студено — добави.

— Непрекъснато има отпадащи — от училище — каза Чидър. — Не могат да издържат на програмата. Важното е да научиш кое какво е и кой кой е. Виждаш ли онзи там?

Тепик проследи пръста му, сочещ към група по-големи ученици, които се подпираха на колоните при входа.

— Големият ли? С лице като ръб на ботуша ти?

— Това е Флаймоу. Внимавай с него. Ако те покани на препечена филийка в кабинета си, не отивай.

— А кое е малкото момче с къдриците? — попита Тепик.

Сочеше към един момък, който владееше вниманието на дама с доста промит вид. Тя навлажняваше с език носната си кърпичка и бършеше очевидни мръсотии от лицето му. Когато приключи с това, оправи вратовръзката му.

Чидър проточи врат, за да види по-добре:

— O, това е просто някой от новите — отвърна той. — Някой си Артур. Още се върти около мами, както виждам. Няма да изтрае дълго.

— Не знам — поколеба се Тепик. — И ние правим така с нашите мумии, а пък сме оцелели вече хиляди години.

Един стъклен диск падна в тихата сграда и издрънча на пода. В продължение на няколко минути не се чу никакъв друг шум. После слабо избълбука масльонка. Една сянка, която естествено си беше полегнала на перваза на прозореца като морга за големите сини мухи, се оказа ръка, която се придвижваше с мудния темп на зеленчук към кукичката на прозореца.

Чу се стържене на метал и след това целият прозорец се открехна в трибологична тишина.

Тепик се стовари през перваза и изчезна в сянката под него.

За минута-две прашното пространство се изпълни с интензивна липса на шум, причинена от някой, който се движеше изключително внимателно. Отново се чу църкането на маслото за смазване, последван от метален шепот, когато резето на капандурата към покрива бе внимателно издърпано встрани.

Тепик изчака дъхът му да го настигне и точно в този миг чу звука. Идваше някъде от белия шум под прага на слуха, но нямаше никакво съмнение, че съществува. Някой чакаше точно над капандурата и току-що ръка затисна парче хартия, за да не шуми на вятъра.

Собствената му ръка се дръпна от резето. С изключително внимание си проправи път обратно през мазноватия под и пипнешком продължи покрай грубата дървена стена докато стигна до вратата. Този път не пое никакви рискове, а отви масльонката си и остави една безшумна капка да падне върху пантите.

Миг по-късно вече беше минал през вратата. Някакъв плъх, който вяло патрулираше по коридора от другата страна на вратата, където се усещаше течение, едва не си глътна езика, когато Тепик изпърха край него.

В дъното се виждаше друг вход, последван от цял лабиринт неясни складове. Накрая откри стълбището. Прецени, че е на трийсетина метра от капака. Не се виждаха никакви вентилационни тръби. Трябваше да има начин да мине по покрива.

Клекна и измъкна свитъка с ножовете си, кадифената му чернота придаваше на сянката по-тъмна издължена форма. Избра Пети номер — нож, който не става за всеки, но си струва да се използва, ако му знаеш цаката.

Веднага след това главата му се показа много внимателно над ръба на покрива, а едната му ръка бе свита под нея, но готова да се разгъне благодарение на сложно взаимодействие на сили, които щяха да се съчетаят, за да запратят няколко десетки грама стомана в полет през нощта.

Мерисет седеше до капандурата и изучаваше листовете си. Погледът на Тепик се плъзна към продълговатия дъсчен мост, педантично подпрян на един парапет няколко крачки встрани.

Беше убеден, че не е вдигнал никакъв шум. Можеше да се закълне, че екзаминаторът чу звука от погледа му, когато се вторачи в него.

Възрастният човек вдигна плешивата си глава.

— Благодаря, господин Тепик, можете да продължите.

Тепик усети как потта по тялото му се вледенява. Вторачи се в дъските, после в екзаминатора, а после и в ножа си.

— Да, сър — промълви. Това някак не му се стори достатъчно при създалите се обстоятелства и добави: — Благодаря Ви, сър.

Завинаги запомни първата си нощ в общежитието. Помещението беше достатъчно дълго, за да побере всичките осемнадесет момчета в Колежа на Усойницата и достатъчно проветриво, за да побере и великата външна шир. Вероятно проектантът е мислил за удобството, но само с цел да го избегне навсякъде, където е възможно — бе успял да сътвори стая, която всъщност може да бъде по-студена от външните климатични условия.

— Мислех, че ще си имаме собствени стаи — каза Тепик.

Чидър, който бе предявил иск за леглото, най-слабо изложено на теченията в хладилника, му кимна:

— По-нататък. — Излегна се по гръб и лицето му се сви в гримаса. — Смяташ ли, че специално подострят тези пружини?

Тепик нищо не отговори. Всъщност леглото беше значително по-удобно от онова, на което спеше в къщи. Родителите му от високо потекло съвсем естествено толерираха такива условия за децата си, каквито бедстващите пясъчни мухи мигновено биха отхвърлили.

Протегна се на тънкия дюшек и анализира събитията от деня. Бяха го записали за наемен убиец, добре де, за учащ се убиец, преди повече от седем часа, а още не са му позволили даже да пипне нож. Разбира се, и утре е ден…

Чидър се надвеси над него:

— Къде е Артур?

Тепик погледна към леглото отсреща. В центъра му трогателно беше струпана малка купчинка добре подредени дрешки, но от предполагаемия обитател нямаше и следа.

— Мислиш ли, че е избягал? — попита той, като внимателно заоглежда сенките наоколо.

— Може би — допусна Чидър. — Често става така, знаеш ли. Мамините момченца, напуснали дома си за първи път…

Вратата в дъното на стаята се отвори с трясък и Артур влезе гърбом, като влачеше голям козел, който се придвижваше с голямо нежелание. Животното воюваше срешу всяка стъпка по пътеката между таблите на леглата.

Няколко минути момчетата мълчаливо го наблюдаваха как влачи вързаното животно към края на леглото си, как преобръща торбата си върху одеялото и вади няколко черни свещи, клонче билки, въженце с нанизани черепи и парче тебешир. Взе тебешира и придоби искрящото розовобузо изражение на човек, извършващ онова, което съзнава, че е правилното, пък каквото ще да става. Артур начерта двоен кръг около леглото си, а после се отпусна на закръглените си колене и запълни пространството между тях с най-неприятната колекция окултни символи, каквато Тепик някога беше виждал. Когато резултатите го задоволиха, той постави свещите на стратегически места и ги запали. Те запращяха и започнаха да изпускат миризма, която напълно те убеждава да не искаш изобщо да научиш от какво точно са направени.

Измъкна къс нож с червена дръжка от неразборията на леглото си и пристъпи към козела…

Една възглавница го прасна по темето.

— А стига, бе! Ах, ти, набожен малък нещастнико!

Артур изпусна ножа и избухна в сълзи. Чидър седна в леглото си.

— Ти беше, Чийзрайт! Видях те!

Чийзрайт, червенокос кокалест младеж с лице, подобно на една огромна луничка, го гледаше яростно.

— Е, това вече е прекалено — отвърна той. — Човек не може да си подремне с цялата тая религиозност в действие наоколо. Нали уж в наше време само малчуганите си казват молитвата преди сън, а от нас се очаква да се учим как да станем убийци…

— Я по-добре да млъкваш, Чийзрайт! — изкрещя му Чидър. — Светът щеше да е по-добър, ако повече хора си казваха молитвите, да знаеш. Наясно съм, че самият аз не си казвам моята толкова често, колкото би трябвало…

Една възглавница го прекъсна по средата на изречението. Той скочи от леглото си и се стрелна кьм червенокосото момче, а юмруците му вършееха във всички посоки.

Докато останалите от спалното се струпаха около боричкащата се двойка, Тепик се измъкна от леглото си и зашляпа към Артур, който седеше на ръба на леглото си и хлипаше.

Несигурно го потупа по рамото въз основа на схващането, че подобни действия вероятно успокояват хората.

— Аз не бих плакал за това, малчо — каза му грубовато.

— Но… но сега всички руни са протрити — смънка Артур. — Вече е прекалено късно! И това означава, че Великият Орм ще дойде през нощта и ще намотае всичките ми вътрешности на пръчка!

— Така ли?

— И ще ми изпие очите, мама така каза!

— Я гледай! — Тепик беше очарован. — Наистина ли? — Особено доволен беше, че леглото му е точно срещу леглото на Артур и по този начин ще му бъде предоставен несравним изглед. — Коя е тази религия?

— Ние сме Стриктни Оторизирани Ормити — отговори Артур и си издуха носа. — Забелязах, че ти не се молиш. Нямате ли си бог?

— O, имаме си — колебливо потвърди Тепик — без никакво съмнение.

— Изглежда, не ти се иска да си говориш с него.

Тепик поклати глава:

— Не мога, не и тук. Няма да ме чуе, нали разбираш.

— Моят бог може да ме чува навсякъде — пламенно заяви Артур.

— Е, а моят среща затруднения, ако си в другия ъгъл на стаята — обясни Тепик. — Много е притеснително.

— Не си Офлианец, нали? — попита Артур. Офлър беше Богът Крокодил и му липсваха уши.

— Не.

— Какъв бог всъщност почиташ?

— Думата не е точно „почитам“. — Тепик се почувства неловко. — Искам да кажа, че всичко си му е наред. Баща ми е, ако искаш да знаеш.

Очите на Артур, порозовели по краищата, се разшириха.

— Ти си син на бог? — прошепна той.

— Там, откъдето съм, това си върви с факта, че си цар — забързано обясни Тепик. — Няма много задължения. Искам да кажа, че жреците всъщност управляват страната. Негова е отговорността реката да прелива ежегодно, нали разбираш, и да обслужва Великата Крава на Арката на Небето. Е, поне така беше по-рано.

— Великата…

— Майка ми — обясни Тепик. — Всичко това е доста смущаващо.

— Поразява ли хора?

— Не мисля, че го прави. Никога не е споменавал.

Артур се промъкна до края на леглото си. В настъпилата бъркотия козелът бе прегризал въжето си и се беше измъкнал през вратата, давайки клетва в бъдеще да зареже религията.

— Ще се набъркам в ужасна беда — каза Артур. — Предполагам, че не би могъл да помолиш баща си да обясни едно-друго на Великия Орм?

— Може би ще е в състояние да го направи — гласът на Тепик беше изпълнен със съмнение. — И без друго щях утре да пиша до вкъщи.

— Обикновено Великият Орм може да бъде открит в някое Пъкло от Долните — обясни Артур, — откъдето наблюдава всички наши постъпки. Във всеки случай, наблюдава моите. Само ние с майка ми сме останали, а тя не прави много неща, които трябва да се наблюдават.

— Със сигурност ще му кажа.

— Мислиш ли, че Великият Орм ще дойде довечера?

— Не мисля. Ще помоля татко със сигурност да му каже да не го прави.

В другия край на спалното Чидър беше затиснал гьрба на Чийзрайт с коленете си и постоянно блъскаше главата му в стената.

— Повтори го пак — нареждаше той. — Хайде: &quot;Няма нищо лошо &quot;

— „Няма нищо лошо човек да е толкова мъж…“ Проклет да си, Чидър, ти дяволско…

— Не те чувам, Чийзрайт — изръмжа Чидър.

— „Толкова мъж, че да си казва молитвите пред останалите“, смръдльо такъв.

— Добре. И не го забравяй.

След като загасиха лампите, Тепик полежа в леглото си в размисъл за религията. Темата определено беше много сложна.

Долината на Джел си имаше свои частни богове, които нямаха нищо общо с външния свят. Този факт беше източник на голяма гордост. Боговете бяха мъдри и справедливи и регулираха живота на хората умело и предвидливо, нямаше спор по този въпрос, но съществуваха известни загадки.

Например знаеше, че баща му кара слънцето да изгрява и реката да прелива и така нататък. Това бяха основни положения, фараоните винаги са правили тези неща още от времето на Кхъфт и дума не може да става тези факти да се подлагат на съмнение. Въпросът беше обаче дали той кара слънцето да изгрява само в Долината или навсякъде по света? По-разумното предположение е, че като кара слънцето да изгрява в Долината, баща му, в края на краищата, не се подмладява. А е доста трудно да си представиш как слънцето изгрява навсякъде другаде, само не и в Долината, което води до потискащата мисъл, че би си изгрявало, дори и ако баща му го забрави — една много правдоподобна вероятност. Трябва да си признае, че никога не бе виждал баща си да прави нещо особено по въпроса за слънцето. Човек би очаквал да чуе поне сумтене от напъни около зазоряване. Баща му никога не ставаше преди времето за закуска да е отминало. Слънцето изгряваше точно по същото време.

Нужно му беше малко време, за да заспи. Леглото, каквото и да казваше Чидър, беше прекалено меко, въздухът — твърде студен, а небето, което се виждаше зад високите прозорци, беше прекалено черно. У дома всичко щеше да е обляно в светлината на пламъците, идващи от некропола — тихите огнени езици бяха загадъчни, но някак познати и действаха успокоително, като че дедите им наблюдаваха долината си. Тъмнината не му харесваше…

На следващата нощ едно от момчетата в спалното, родом от места далеч нагоре по брега, скромно се опита да напъха момчето от съседното легло в сламената клетка, която изплете в часа по труд и творчество, и да го подпали. А на по-следващата Сноксал, който обитаваше леглото до вратата и беше родом от някаква малка страна навътре из горите, се боядиса в зелено и попита има ли доброволци, които да дарят вътрешностите си, за да бъдат опасани около едно дърво. В четвъртък избухна малка война между тези, които почитаха Майката Богиня във вида й на Луна, и другите, които я почитаха във вида й на огромна дебелана с гигантски ханш. На този етап учителите се намесиха и обясниха, че религията е хубаво нещо, но може да бъде доведена до нежелани крайности.

Тепик подозираше, че липсата на точност е непростимо деяние. Но нали Мерисет трябваше да е на кулата преди него? А той следваше прекия маршрут. Старецът просто нямаше как да стигне по-рано. Да, ама нямаше как да е стигнал пръв и до моста на улицата… Сигурно го е отмъкнал преди срещата, а после се е покатерил на покрива, докато аз пълзях нагоре по стената, каза си Тепик, без да си повярва на нито една дума.

Изтича по ръба на покрива, а всичките му сетива бяха нащрек за липсващи керемиди или опънати жици. Въображението му запълваше всяка сянка с дебнещи фигури.

Кулата с гонга се извиси пред него. Спря се и я изгледа. Бе я гледал хиляди пъти преди и я бе изкачвал неведнъж, макар тя едва ли стигаше и до 1.8 въпреки факта, че медният купол на върха си беше любопитно катерене. Обектът просто си беше известен. Това влошаваше още повече нещата — извисяваше се пред него и заплашителният й трътлест силует се очертаваше на фона на сивото небе.

Сега напредваше по-бавно, като се приближаваше към кулата косо през наклонения покрив. Хрумна му, че неговите инициали бяха горе заедно с инициалите на Чиди, както и на стотици други млади убийци и че ще си останат там, дори и да загине тази нощ. Мисълта някак успокояваше. Само че не много.

Свали въжето си и с лекота го метна на широкия парапет, който опасваше кулата точно под купола. Изпробва въжето и чу тихото тракане, когато куката се закачи.

После го дръпна колкото можеше по-силно, запъвайки с единия крак в основата на някакъв комин.

Рязко и напълно безшумно една секция от парапета се отчупи и падна.

Чу се трясък, когато парчето се удари в покрива по-долу, след което се плъзна надолу по плочите. Последвалата пауза бе нарушена от далечен тъп звук на тихата илица. Излая куче.

По покривите цареше спокойствие и неподвижност. Ветрецът размести изгарящия въздух на мястото, където допреди малко беше Тепик.

След няколко минути той се появи иззад редицата комини, а на лицето му грееше странна и ужасяваща усмивка.

Нищо, което върши екзаминаторът, не може да е нечестно. Клиентите на наемните убийци неизменно са достатъчно богати и са в състояние да си платят за невероятно изобретателна защита, включително и да си наемат собствени убийци[5]. Мерисет не се опитваше да го убие. Само го караше сам да си се претрепе.

Предпазливо се промъкна до основата на кулата и намери улук. За своя изненада установи, че не е намазан с хлъзгава смазка, но внимателно опипващите му пръсти накрая откриха отровните игли, боядасани в черно и залепени от вътрешната страна на улука. Отдели една с пинсетата си и я помириса.

Дестилирана подувка. Доста скъпичко и действа изумително. Извади малка стъкленица от колана си и събра всички игли, които успя да намери, след това си сложи предпазните ръкавици и започна да се катери нагоре със скоростта на ленивец.

— Значи, напълно е възможно, както прекосявате града в изпълнение на вашите законни назначения, да се намерите в състояние на противопоставяне с колеги, членове на Гилдията. Може да е дори някой от господата, с които понастоящем си делите чина. Това е съвсем в реда на нещата и… какво правите, г-н Чидър, не, не ми казвайте, че със сигурност не бих искал да зная, ще останете след часа… та такъв си е редът. Всеки има право да се защитава както намери за добре. И други врагове обаче ще ви следват по петите, а срещу тях не сте достатъчно добре подготвени да се защитавате… Кои са те, г-н Чийзрайт?

Мерисет се завъртя около оста си пред черната дъска подобно на лешояд, току-що чул предсмъртни хрипове, и посочи с тебешира си към Чийзрайт, който преглътна с усилие.

— Гилдията на крадците, сър? — едва успя да отрони.

— Излез отпред, момче.

Из спалните помещения шепнешком се разнасяха слухове какво Мерисет е правил с немарливите ученици в миналото — слуховете биваха винаги неясни, но ужасяващи. Класът си отдъхна. Обикновено Мерисет се съсредоточаваше върху една жертва за даден момент, така че им оставаше само да си дадат вид на много заинтригувани и да се забавляват с шоуто. Почервенял като рак до върха на ушите си, Чийзрайт се изправи на крака и потегли по пътечката между чиновете.

Учителят замислено го изучаваше.

— Така — започна той — ето ни го Чийзрайт, Г., който дебнешком се примъква по тресящите се върхове на покривите. Погледнете решително настръхналите му уши. Вижте как непреклонно се разгъват тези колене.

Класът се кискаше подобаващо. Чийзрайт им се нахили видиотено и завъртя очи.

— Но какви са тези злокобни фигури, които се движат в крачка с него, а? След като намирате това за толкова смешно, г-н Тепик, може би пък вие ще бъдете така добър да кажете на г-н Чийзрайт?

Тепик замръзна насред смеха си.

Втренченият поглед на Мерисет се впи в него. Съвсем като Диос е, върховния жрец, помисли си Тепик. Дори и татко се страхува от Диос.

Знаеше какво трябва да направи, но мътните да го вземат, ако го направи. Трябваше да се страхува.

— Лошата подготовка — отговори. — Немарливостга. Липсата на концентрация. Лошо владеене на пособията. O, и прекомерната самоувереност, сър.

Мерисет задържа вторачения си поглед върху него за известно време, но Тепик бе тренирал с котките в палата.

Накрая учителят му хвърли една краткотрайна усмивчица, която нямаше нищо общо с хумора, подметна тебешира във въздуха, пак го хвана и каза:

— Г-н Тепик е напълно прав. Особено що се отнася до прекомерната самоувереност.

Някакъв перваз водеше към гостоприемно отворен прозорец. Первазът беше покрит с мазнина и преди да продължи напред, Тепик инвестира няколко минути в забиване на котки в процепите между камъните.

С лекота увисна край прозореца и извади от колана си малки метални пръчици. В краищата си имаха нарези и след няколко секунди бързи действия той измайстори пръчка с дължина около метър, а на единия й край прикрепи огледалце.

Нищо не можа да види в сумрака отвъд отворения прозорец. Издърпа пръчката и опита отново, като този път на края й закрепи качулката си, в която натъпка ръкавиците си, все едно че глава предпазливо се показва на светлината. Убеден беше, че ще бъде тресната или с топуз, или със стрела, но качулката си остана напълно неатакувана.

Ледени тръпки го побиваха въпреки горещината на нощта. Черното кадифе изглеждаше добре, но с това се изчерпваше всичко, което човек може да каже за него. Заради възбудата и напрежението сега носеше по себе си няколко литра лепкава течност. Продължи напред.

На перваза на прозореца беше опъната тънка черна жица, а на спускащото се вертикално крило на прозореца беше здраво прикрепено назъбено острие. Отне му само миг да затъкне крилото на прозореца с няколко метални пръчици и след това да пререже жицата — прозорецът се отпусна с половин сантиметър. Ухили се в мрака.

Опипването на вътрешността на стаята с помощта на по-дълга пръчка му показа, че вътре има под, който очевидно е свободен от препятствия. Откри и жица, вързана на височината на гърдите му. Издърпа обратно пръчката, прикрепи на върха й кукичка, върна я обратно в стаята, закачи жицата и започна да тегли.

Последва тъп удар на стрела от арбалет, забила се в старата мазилка.

Бучка глина, закачена на същия този прът и леко провлачена по пода, доказа наличието на няколко капана. Тепик ги издърпа към себе си и започна да ги разучава с интерес. Бяха медни. Ако беше приложил техниката с магнита — обичайния метод, — нямаше да ги открие.

Помисли малко. В торбичката си имаше жреци за нахлузване. Дяволски прийом да ги наденеш и дебнеш в стая, но Тепик все пак го направи. (Жреците представляваха папуци, подсилени с метал. Можеха да ти спасят душата, дори да е слязла в петите ти. Това е виц на Убийците.) Мерисет, в края на краищата, е от секцията на отровителите. Подувка! Ако е понамазал с тази отровица, Тепик щеше да се разплеска навсякъде по стените. Няма да го погребват, само ще пребоядисат отгоре му.[6]

Правилата. Мерисет би трябвало да спазва правилата. Не може просто да го затрие без никакво предупреждение. Ще се наложи да го остави да се самозатрие по невнимание или прекалена самоувереност.

Лекичко се отпусна на пода в стаята и остави очите си да привикнат с мрака. Някое и друго изследователско опипване с пръчките доказа, че няма други жици. Чу се едва доловимо хрущене, когато единият му жрец размаза някакъв капан.

— Вие решавате кога да действате, г-н Тепик.

Мерисет стоеше в ъгъла. Моливът му изскърца, докато си записваше нещо. Тепик се опита да пропъди човека от главата си. Опита се да мисли.

Някой лежеше на леглото, фигурата беше цялата покрита с одеяло.

Последната част. Това е стаята, където всичко ще се реши. Точно за тази част учениците, които успяват да минат, никога не ти казват нищо. А провалилите се не са наоколо, за да ги попиташ.

Умът на Тепик се препълни с различни варианти. В подобен миг, помисли си той, имаш нужда от божие напътствие. Къде си, татко?

Завиждаше на съучениците си, които вярваха в недосегаеми богове, обитаващи далечни планински върхове. Човек наистина може да вярва в такива богове. Но беше изключително трудно да повярваш в бог, когото виждаш всяка сутрин на закуска.

Извади арбалета си и сглоби смазаните му компоненти. Оръдието не беше особено подходящо, но ножовете му бяха свършили, а устните му бяха прекалено сухи, за да да използва тръбичката за стрелички.

От ъгъла се чуваше някакво потропване. Мерисет безгрижно почукваше зъбите си с молива.

Може би онова там е чучело. Как да разбере? Не, трябваше да е истински човек. Носеха се разни приказки. Може би пък да опита с пръчките…

Поклати глава, вдигна арбалета и внимателно се прицели.

— Когато пожелаете, г-н Тепик.

Това беше моментът.

Точно сега разбират дали можеш да убиваш.

Ето това се беше опитвал да прогони от ума си.

Знаеше, че не може.

Всеки осмоден следобед имаха „Политическа целесъобразност“ с г-жа Тмалия, една от малкото жени, които се бяха издигнали до високо положение в Гилдията. По земите около Кръглото море беше всепризнато, че един от начините да постигнеш дълголетие е да не се храниш с Нейно благородие. Бижутата само на едната й ръка съдържаха достатъчно отрова да загроби малък по размери град. Беше изумително красива, но хубостта й беше от оня точно премерен вид, който се постига благодарение на усилията на сръчни художници, маникюристи, мазачи, корсетиеристи и шивачи, както и на тричасов сериозен труд всяка сутрин. Когато вървеше, се чуваше едва доловимо проскърцване, сякаш издавано от скелет на кит под невероятен натиск.

Момчетата се учеха. Докато тя им говореше, не гледаха фигурата й. Наблюдаваха пръстите й.

— И така — започна тя — нека разгледаме състоянието на нещата преди основаването на Гилдията. В този град, както и на много други места, цивилизацията действително се захранва и развива от динамичното преплитане на интересите на много големи и мощни облагодетелстващи се картели. В дните преди основаването на Гилдията процесите, насочени към постигане на изпреварващо развитие сред тези консорциуми, неотмено водеше до жалкото състояние на липса на споразумения, които биваха терминирани с крайни средства. Това нанасяше изключителни вреди на общите интереси на града. Моля да разберете, че там където господства дисхармонията, търговията замира. И все пак… — Тя притисна длани към гърдите си. Чу се такова проскърцване, сякаш галеон отчаяно гребеше срещу стихията. — Очевидно беше назряла потребност пак от крайно, но отговорно средство за разрешаване на непреодолимите различия. Така бяха поставени основите на Гилдията. Какво блаженство — неочакваната височина на гласа й гузно изтръгна няколко десетки младежи от състоянието им на самостоятелно блуждение — е било да си там в онези първи дни, когато хората, отдадени на неотменната морална кауза, са се заели да изковат крайното политическо средство, при което не става дума за война. Колко щастливи сте вие сега да се обучавате за постъпването си в една гилдия, която изисква толкова много по отношение на държание, поведение, обноски и поверителни умения и ви предоставя власт, някога притежавана само от боговете. Светът действително е едно мекотело, което можете да моделирате по ваш избор…

Чидър преведе голяма част от тази реч зад конюшнята по време на обедната почивка.

— Знам какво значи да терминираш с крайни средства — надуто каза Чийзрайт. — Значи да загробваш с брадва.

— По дяволите, не е така — отвърна Чидър.

— Откъде знаеш?

— Семейството ми се занимава с търговия от години.

— Хм — вметна Чийзрайт. — Търговия.

Чидър никога не навлизаше в подробности относно вида на търговията. Ставаше дума за местене на някакви стоки и за задоволяване на някакви потребности, но никога не ставаше ясно какви стоки се местеха и какви потребности се задоволяваха.

След като халоса Чийзрайт, той внимателно поясни, че за да Терминираш с Крайни Средства не се изисква просто да загробиш жертвата, за предпочитане по изключително обстоен начин, а да въвлечеш в процеса и нейните съдружници и служители наред с материалната база, сградата, където се е помещавал бизнесът, както и значителна част от квартала наоколо. Така всеки, който е бил въвлечен, ще е наясно, че този човек е бил достатъчно неразумен да си създаде врагове, които могат много да се ядосат и изобщо не си поплюват.

— Боже — промълви Артур.

— O, това не е нищо — уточни Чидър. — Една Прасоколеда дядо ми и счетоводният му отдел отишли на някаква бизнес конференция на високо ниво с представители на хората от земите край Главината. Петнадесет трупа изчезнали безследно. Много е лоша тази работа. Накърнява общостта на бизнеса.

— Цялата общност на бизнеса или само онази част от нея, която се носи по корем в реката? — запита Тепик.

— Точно това е въпросът. Така би било по-добре — отговори Чидър, като клатеше глава. — Нали разбираш. Чиста работа. Ето защо баща ми каза, че аз трябва да се присъединя към Гилгията. Искам да кажа, че в наши дни трябва да се заемеш с бизнеса, не може да си прекараш живота само във връзки с обществеността.

Краят на арбалета потрепери.

Всичко друго в школата му харесваше — катеренето, часовете по музика, широката образователна основа. Фактът, че в крайна сметка убиваш хора, тормозеше ума му. Никога не бе убивал никого.

Това е то, каза си. Ето тук всички разбират дали го умееш, и ти в това число.

Ако сега я оплескам, с мен е свършено.

Мерисет започна да си тананика някаква обезсърчаваща мелодийка в ъгъла си.

Гилдията плащаше определена цена за официално узаконеното си съществувание. Грижеха се да няма безгрижни, наполовина отдадени, или иначе казано, убийствено неефективни убийци. Никога няма да срещнеш оня, който е пропаднал на теста.

Някои пропадаха. Само че никога не ги срещаш. Може би там лежи един от тях, може би това е Чидър или дори Сноксъл, или някое друго от момчетата. Всички те бяха на тест тази вечер. Ако не успее, може би и него ще завият с одеялото…

Тепик се опита да се прицели в полегналата фигура.

— А-хъм — прокашля се екзаминаторът. Гърлото му беше пресъхнало. Паниката се надигна в него подобно на вечерята на пияница.

Зъбите му зачаткаха. Гръбнакът му се скова, дрехите му станаха влажни дрипи. Светът забави ход.

Не. Няма да го направи. Внезапното решение го халоса като тухла в тъмна уличка и също така го изненада. Не че мразеше Гилдията или особено много ненавиждаше Мерисет, но не това беше начинът за провеждане на изпит. Това просто е погрешно.

Реши да се остави да го скъсат. Какво точно може да направи старецът по този въпрос тук? И ще бъде скъсан с финес. Обърна се към Мерисет, мирно погледна екзаминатора в очите, опъна ръката с арбалета в неясна посока вдясно от себе си и дръпна спусъка. Чу се метален звън.

Стрелата с щракване рикошира в пирон на перваза на прозореца. Мерисет бързо се наведе и тя избръмча над главата му. Удари се в скобата за факла на стената и профуча покрай пребледнялото лице на Тепик подобно на подивяла котка.

Стовари се върху одеялото с глух удар и настана тишина.

— Благодаря Ви, г-н Тепик. Бихте ли ме изчакали за минутка.

Старият убиец се задълбочи над дъската с листовете си, като мърдаше устни.

Взе молива, който висеше на дъската, вързан с малко поопърпана сиджимка и отбеляза нещо на някакъв розов лист.

— Няма да ви карам да го взимате от ръцете ми, знае се защо — каза му. — Ще го оставя на масата до вратата.

Усмивката му не беше особено приятна — тънка и суховата. Беше усмивка, от която топлината отдавна се е изпарила. Обикновено така се усмихват хора, лежали мъртви около две години под изгарящото пустинно слънце. Но поне се усещаше, че прави усилие.

Тепик не беше помръднал:

— Минах ли? — попита.

— Изглежда случаят е такъв.

— Но…

— Убеден съм, знаете, че не ни е позволено да дискутираме теста с учениците. Мога да ви кажа, че лично аз не ободрявам тези съвременни нафукани техники. Приятна сутрин.

И Мерисет си излезе с наперена крачка.

Тепик се довлече до прашната маса и ужасен сведе поглед към листа. Просто по навик извади пинсета от торбичката си, за да повдигне хартията.

Съвсем истинска си беше. Имаше го и печатът на Гилдията, а заплетената завъркулка очевидно беше подписът на Мерисет. Твърде често го бе виждал, най-вече под тестовите материали до забележка, която гласи: „3 от 10. Елате в приемното ми време.“

Тръгна спънато към фигурата на леглото и издърпа одеялото.

Беше почти един сутринта. В Анкх-Морпорк нощта току-що започваше да се вихри.

Мракът тегнеше там горе, над върховете на покривите, във въздушния свят на крадците и убийците. Но долу животът в града се носеше по улиците като прилив.

Тепик вървеше в унес през тълпата. Всеки друг, който би опитал същото в града, все едно си просеше обиколка с гид по дъното на реката, но той беше облечен в черните дрехи на убиец и тълпата просто автоматично се отваряше пред него и се затваряше зад него. Дори и джебчиите страняха — не можеха да са сигурни какво ще напипат в джобовете му. Безцелно мина през портата на Гилдията и седна на черна мраморна пейка, забол брадичка в кокалчетата на ръката си.

На практика животът му свърши. Не бе мислил какво ще се случи по-нататък. Не бе и посмял да си мисли, че ще има по-нататък.

Някой го потупа по рамото. Обърна се и видя как Чидър сяда до него и безмълвно му показва розов формуляр.

— Бинго.

— И ти ли мина? — попита Тепик. Чидър се нахили:

— Никакъв проблем. Беше Найвър. Никакъв проблем. Малко ме поизпоти обаче на Извънредния авариен скок. Ами ти?

— Хмм? O. Не. — Тепик се опитваше да се съвземе. — Никакви неприятности.

— Чу ли се нещо за останалите?

— Не.

Чидър се облегна назад:

— Чийзрайт ще се справи — промълви великодушно — също и младока Артур. Не мисля, че някой от останалите ще успее. Да им дадем двадесет минути, какво ще кажеш?

Тепик обърна измъченото си лице към него:

— Чиди, аз…

— Какво?

— Когато се стигна до онова, аз…

— Какво?

Тепик се взря в чакъла:

— Нищо.

— Ти си късметлия — паднало ти се е добро упражнение по върховете на покривите. На мен ми се паднаха каналите, а после и помиярника на Галантерийната кула. Трябваше да се преоблека, когато си дойдох.

— Падна ти се чучело, нали? — попита Тепик.

— Мили боже, а на теб не ти ли се падна същото?

— Но ни карат да си мислим, че нещото е истинско! — жално изви Тепик.

— Напипваше се като истинско, нали?

— Да.

— Е, минал си. Значи няма проблеми.

— Но не се ли запита кой може да е оня под одеялото и защо…

— Притеснявах се, че няма да го направя както трябва — призна си Чидър. — Но после си помислих, добре де, не зависи от мен.

— Но аз… — Тепик спря.

Какво му оставаше? Да обяснява? Някак не изглеждаше особено добра идея. Приятелят му го плясна по гърба.

— Я не се тревожи за това! Успяхме!

Чидър вдигна палеца си и го притисна към първите два пръста на дясната си ръка — древният поздрав на убийците.

Палец, притиснат към двата пръста, и слабоватата фигура на главния преподавател д-р Енигма, надвиснала над стреснатите момчета.

— Ние не убиваме — казваше той.

Гласът му беше мек. Никога не повишаваше глас, но умееше да му придава такъв тон и въртеливост, че успяваше да надвика и ураган.

— Ние не екзекутираме. Не колим. Никога, можете да сте напълно убедени, никога не измъчваме. Не припарваме до престъпни дела, дължащи се на страсти, омраза или безсмислена придобивка. Не го правим от любов към загробването или за да задоволим някаква своя тайна вътрешна потребност, нито пък за да се облагодетелстваме, нито в името на кауза или вяра. Казвам ви, господа, че всички тези причини са крайно съмнителни. Погледнете лицето на човек, който би ви убил в името на някаква вяра и ноздрите ви ще настръхнат от отврата. Заслушайте се в реч, която оповестява свещена война и, уверявам ви, ушите ви ще доловят как металният звук от люспите на злото и чудовищната му, влачеща се опашка се примесват с чистотата на езика, Не, ние работим за пари. И тъй като преди всичко трябва да познаваме стойността на човешкия живот, работим за много пари. Надали има други по-ясни мотиви, така пречистени от всякакви претенции. Nil mortifi, sine lucre. Помнете. Никакво убиване без заплащане. — Помълча за известно време. — И винаги издавайте касова бележка — добави той.

— Значи всичко е наред — отбеляза Чидър. Тепик мрачно кимна. Ето това много харесваше у Чидър. Притежаваше завидното умение да не мисли сериозно за онова, което го занимаваше.

Някаква фигура се приближи внимателно и мина през отворената врата.[7] Светлината от факела в кабинката на портиера се отрази в русата къдрава коса.

— Значи вие успяхте — отбеляза Артур, като безгрижно размахваше формуляра.

За седемте изминали години Артур много се промени. Непрекъснатият провал на Великия Орм да му навлече органично отмъщение заради непроявена набожност го излекува от склонността му да търчи навсякъде с глава, скрита под палтото. Дребният ръст му даваше естествено предимство в онези области на занаята, където се работеше в тесни пространства. Вродената му наклонност към целеустремено насилие стана всеобщо достояние в деня, когато Флаймоу н няколко приятелчета си бяха наумили, че ще стане забавно, ако малко си подхвърлят новаците в едно одеяло и се спряха първо на Артур. Десет секунди по-късно се наложи всички момчета в спалното да обединят усилия, за да удържат Артур и да изкопчат от пръстите му остатъците от стола. Тогава стана ясно, че е син на покойния Йохан Лудорум, един от най-великите убийци в историята на Гилдията. Синовете на мъртвите убийци винаги получаваха пълни стипендии и учеха безплатно. Да, понякога в професията се проявяваше и грижовност.

Нямаше никакви съмнения, че Артур ще успее на изпита. Обучаваха го допълнително и му беше позволено да използва действително сложни комбинации от отрови. Вероятно щеше да продължи с докторантура.

Почакаха гонговете на града да отброят два часа. Часовникарството в Анкх-Морпорк не беше прецизна технология и във всеки случай много от общностите в града си имаха собствени идеи за съдържанието на един час, така че звукът от гонговете продължи да се носи над покривите поне още пет минути.

Когато стана очевиден градският консенсус в полза на факта, че минава два часът, тримата престанаха мълчаливо да гледат върховете на обувките си.

— Е, това е — отрони Чидър.

— Горкичкият Чийзрайт — промълви Артур. — Трагично е, като си помислиш.

— Да, дължеше ми четири пенса — съгласи се Чидър. — Хайде, организирал съм нещо за нас.

Цар Тепикамон XXVII стана от леглото си и се плясна с длани по ушите, за да спре рева на морето. Тази нощ беше силен.

Шумът от морето винаги ставаше по-силен, когато не беше на кеф. Беше му нужно нещо, което да го разсее. Можеше да повика Птраци, любимата си прислужничка. Тя беше нещо специално. Пеенето й винаги го ободряваше. Животът изглеждаше толкова по-ведър, когато спираше да пее.

Или пък изгревът. Винаги му действаше успокояващо. Приятно беше да седиш, увит в одеяло на най-високия покрив на палата и да гледаш как маранята се вдига от реката, когато потопът от злато залива земята. Изпитваш онова топло чувство на задоволство, че още една работа е отхвърлена. Дори и да не си наясно как всъщност си я свършил…

Изправи се, нахлузи чехлите си и с леки стъпки излезе от стаята си. Закрачи по широкия коридор, който водеше към огромните спираловидни стълби и покрива. Няколко свещи от напоена в лой сърцевина на тръстики осветяваха статуите на другите местни божества, като рисуваха по стените движещи се картини от сенките на фигури с глава на куче, тяло на риба, ръце от паешки крачета. Познаваше ги от детските си години. Юношеските му кошмари щяха да бъдат доста безформени, ако ги нямаше.

Морето. Бе го виждал само веднъж като момче. Не го помнеше особено добре с изключение на размерите. И шума. И чайките.

Мисълта за тях го глождеше. Изглежда те се бяха уредили много по-добре. Искаше му се един ден да се върне като чайка, но разбира се, ако си фараон, това е недопустимо. Никога не се връщаш. Всъщност, точно казано, не си и отиваш.

— Е, какво е? — попита Тепик.

— Опитай — подкани Чидър — просто го опитай. Никога няма да имаш този шанс отново.

— Грехота е да го пропуснем — любезно се съгласи Артур, като гледаше към сложната шарка в чинията си. — Какви са всичките тези червени нещица?

— Просто репички — презрително уточни Чидър. — Те не са най-важното. Хайде.

Тепик протегна ръка и набоде с дървената виличка тънко като хартия резенче от бяла риба. Майсторът-готвач на скуиши ги изучаваше, както човек би наблюдавал прохождащо детенце на първия му рожден ден. Тепик осъзна, че така ги гледаше и целия ресторант.

Внимателно задъвка. Беше солено, леко гумено и с едва доловим привкус на канализация.

— Вкусно, а? — попита възторжено Чидър. Няколко посетители, седнали по-наблизо, започнаха да ръкопляскат.

— Различно е — призна си Тепик с пълна уста. — Какво е това?

— Дълбоководна риба-гръм — отвърна Чидър. — Всичко е наред — продължи припряно, щом Тепик многозначително остави вилицата си. — Напълно безопасно е при положение, че всеки милиметър от стомаха, черния дроб и храносмилателния й тракт са махнати — затова струва толкова много. Не може да има некадърен майстор-готвач на риба гръм. Това е най-скъпото ястие в света, хората оди пишат за него…

— Може да е много вкусна експлозия — измърмори Тепик, докато идваше на себе си. Все пак сигурно беше сготвена както трябва, в противен случай всичко наоколо щеше вече да е украсено с него в ролята на тапет. Внимателно побутна с вилицата си резенчетата от корени, които заемаха останалата част от чинията му.

— А тези неща какво ти правят? — попита.

— Ами ако не са правилно приготвяни в продължение на шест седмици, влизат в катастрофална реакция със стомаха ти — обясни Чидър. — Извинявайте. Мислех, че трябва да отпразнуваме случая с най-скъпото ястие, което можем да си позволим.

— Разбирам. Пържени рибки с картофки за Мъже — отбеляза Тепик.

— В това място дали се намира оцет? — изфъфли Артур с издути бузи. — А добре би ми дошъл и малко кашкав грах.

Но виното беше добро — не обаче от изключително добрите вина, не и от големите реколти. Но чак сега Тепик разбра защо целия ден го беше боляла главата.

Виновен беше обратният махмурлук. Приятелят му беше купил четири бутилки от иначе доста обикновено бяло вино. Причината да е толкова скъпо беше, че гроздето още предстоеше да бъде засято.[8]

Светлината се движи бавно, мързеливо по Диска. Не бърза за никъде. Защо да се притеснява? При скоростта на светлината навсякъде си е едно и също място.

Цар Тепикамон XXVII наблюдаваше как златният диск се носи над ръба на света. Ято жерави излетя от покритата с мараня река.

Съзнателно изпълняваше дълга си, помисли си. Никой никога не му е обяснявал как да кара слънцето да изгрява, реката да прелива и житото да расте. Как се правят тези работи? В края на краищата той е богът. Би трябвало да знае. Но не знаеше и беше живял с адската надежда, че всичко ще си функционира правилно, и май номерът минаваше. Проблемът е в това, че ако нещата се объркат, нямаше да знае причината. В един от постоянните си кошмари виждаше как Диос, върховният жрец, го разтърсва една сутрин, за да го събуди… Само че нямаше да е сутрин, разбира се, а в палата са разпалени всички светлини, сърдита тълпа се е събрала и негодува в обсипания със звезди мрак навън и всеки го гледа с очакване…

А всичко, което би могъл да каже в такъв миг, щеше да гласи: „Извинете.“

Мисълта го ужасяваше. Колко лесно е да си представиш как се образува лед по реката, как вечният студ обрамчва палмите и прекършва листата им (които се натрошават при удара в замръзналата земя), а птиците падат бездиханни от небето…

Сянка се плъзна върху него. Вдигна поглед — очите му, замъглени от сълзите, видяха сивия празен хоризонт и устата му зейна от ужас.

Изправи се, запокити одеялото назад и вдигна ръце нагоре в смирена молитва. Но слънцето си беше отишло. Той е богът, това си е негова работа, тук е, за да върши точно тази работа, а не оправда надеждите на хората си.

Сега чуваше в ума си гнева на тълпата — надигащият се рев на недоволство започна да изпълва ушите му, ритъмът стана настойчив и познат и достигна до нивото, при което вече не се набиваше вътре в него, а го избиваше навън в онази солена синя пустиня, където слънцето винаги грееше, а лъскави фигури се носеха на колесници из небето.

Фараонът се повдигна на пръсти, отметна глава назад и простря криле. И скочи.

Докато се рееше из небето, с изненада чу тъп удар зад себе си. А слънцето се подаде иззад облаците.

По-късно фараонът се чувстваше дълбоко смутен от случката.

Тримата новоизпечени убийци вървяха с клатушкане по улицата, аха-аха да тупнат, но все не падаха и се опитваха да пеят „На магьосника жезълът си има топка накрая“ в съзвучие или поне в една тоналност.

— И е голяма, и кръгла, и тежи три до… — пееше Чидър. — Ех, да му… В какво стъпих?

— Някой да знае къде сме? — попита Артур.

— Ние… ние вървяхме към Гилдията — отговори Тепик, — само че някак си сме попаднали на грешен път — онова там е реката. Надушвам я.

Предпазливостта проникна през алкохолната броня на Артур.

— Може да има опасни чув… чве… човеци наоколо по т’ва време на нощта — осмели се да напомни той.

— Да — с удовлетворение потвърди Чидър — ние сме. Имаме си и документ за доказателство. Взели сме си изпита и всичко. Ще ми се да видя дали някой би опитал нещо с нас.

— Точно така — съгласи се Тепик, като се облегна върху него в търсене на колеблива опора. — Ще ги сцепим от оная работа до как-му-беше-името.

— Точно!

Неуверено се заклатушкаха по Месинговия мост.

Всъщност наистина имаше опасни човеци наоколо из сенките, предшестващи зората, и понастоящем те се намираха на двайсетина крачки зад тях.

Сложната система на криминалните Гилдии в действителност не превърна Анкх-Морпорк в по-безопасно място. Системата просто рационализира опасностите и ги постави на постоянна и надеждна основа. Основните Гилдии поддържаха реда в града по-задълбочено и определено с по-голям успех в сравнение с постиженията на някогашната Стража и си беше истина, че всеки крадец на свободна практика и без лиценз, заловен от Гилдията на крадците се оказваше в скоро време задържан за съставяне на доклади по социални допитвания, а освен това му заковаваха и коленете едно за друго.[9]

Обаче винаги се намират волни души, които биха дръзнали да се впуснат в безразсъдно съществуване извън беззаконието. Петима мъже, отговарящи на това описание, предпазливо се приближаваха до триото, за да ги запознаят със специалитета на седмицата — прерязано гърло плюс кражба и погребение в речна кал по Ваш избор.

Обикновено хората странят от убийците поради инстинктивното си усещане, че на убиването на хора срещу много големи суми пари не се гледа с добро око от боговете (които, общо взето, предпочитат хората да биват убивани срещу съвсем малки суми или напълно безплатно) и че това действие води до високомерие, което пък си е божие възмездие. Боговете страшно упорито вярват в справедливостта, поне в тази й част, която засяга хората. Знае се, че я раздават понякога с такова въодушевление, та дори хората километри околовръст се превръщат в керамика.

Черният цвят на убийците обаче не плаши всекиго и в някои сектори от обществото се счита за особено престижно да убиеш убиец. Нещо като да размажеш шестица на игра на конски кестени.

Общо взето, тримцата, които сега се клатушкаха на фона на пустия дъсчен Месингов мост, си бяха мъртвешки пияни убийци и мъжете зад тях бяха твърдо решени да поставят значителната запетайка между прилагателните.

Чидър се блъсна в един от хералдическите дървени хипопотами[10], които бяха наредени по моста откъм морето, отскочи от него и се просна на парапета.

— Драйфа ми се — оповести той.

— Ами давай — отвърна Артур, — реката е затова.

Тепик въздъхна. Изпитваше влечение към реките, които според него бяха създадени, за да има водни лилии на повърхността им и крокодили по-надолу, а Анкх винаги го потискаше, защото ако пуснеш в нея водна лилия, цветето ще се разпадне. Реката събираше водите си от огромните наносни равнини чак до планините Овнерог и докато пресече Анкх-Морпорк, град с едномилионно население, можеше да се нарече течност, единствено защото се движеше по-бързо от сушата наоколо. Всъщност ако повърнеш в нея, сигурно ще я направиш мъничко по-чиста.

Той втренчи поглед в тънката струйка, която се процеждаше между централните колони, и после вдигна очи към сивия хоризонт.

— Слънцето се надига — сподели с другите.

— Не помня да съм ял и него — промърмори Чидър.

Тепик отстъпи назад, нож раздра въздуха покрай носа му и се зарови в хълбока на хипопотама до него.

Фигурите наизлязоха от маранята. Тримата убийци инстинктивно се скупчиха един до друг.

— Само да се доближите до мен и ще съжалявате — изстена Чидър, като се хвана за стомаха си. — Почистването ще е ужасяващо.

— Ха, какво си имаме тук? — започна тарторът на групата.

В подобни обстоятелства се казват точно такива неща.

— Гилдията на крадците, нали? — осведоми се Артур.

— Не — отрече тарторът — ние сме малкото и непредставително малцинство, което придава лошо име на останалите. Дайте ни вашите ценности и оръжия, ако обичате. Нали разбирате, че това няма ни най-малко да повлияе на крайния резултат. Просто да ограбваш трупове е неприятно и унизително.

— Да им се нахвърлим, а? — несигурно предложи Тепик.

— Я не гледай към мен — възрази Артур. — И с атлас не мога да си намеря задника.

— Наистина ще има да съжалявате, когато повърна — предупреди Чидър.

Тепик осъзнаваше, че ножовете за мятане са напъхани в двата му ръкава и че шансът му да измъкне поне един нож, докато е още жив, за да го метне е много нищожен.

В мигове като този религиозното упование е много важно. Обърна се и погледна нагоре към слънцето, точно когато то се отделяше от кълбящите се облаци на зората.

В самия му център се виждаше мъничка точица.

Покойният Цар Тепикамон XXVII отвори очи.

— Летях — прошепна той. — Помня усещането за криле. Какво търся тук?

Опита се да се изправи. Почувства някаква временна тежест, която внезапно изчезна, така че стана почти без усилие. Погледна надолу, за да потърси причината за това чувство.

— O, боже — каза той.

Културата на речното царство беше неизчерпаема по въпросите, свързани със смъртта и онова, което следва след нея. Всъщност в нея съвсем малко се разказваше за живота, който се приемаше за неудобна прелюдия към основното събитие. През него трябваше да се премине толкова бързо, колкото позволява учтивостта, и фараонът стигна до заключението, че много бързо е умрял. Видът на обезобразеното му тяло, проснато на пясъка там долу, беше от голямо значение за направения извод.

Навсякъде господстваше сивота. Пейзажът имаше такъв призрачен вид, сякаш можеше да премине през него. Разбира се, помисли си той, сигурно бих успял да го направя.

Потри аналога на ръцете си. Е, това си е. Ето тук започва да става интересно. Сега започвам наистина да живея.

Зад гърба му се чу глас:

— ДОБРО УТРО.

Царят се извърна.

— Здрасти. Ти трябва да си…

— СМЪРТ.

Царят придоби изненадан вид.

— Бях разбрал, че Смърт се явява като триглав гигантски бръмбар скарабей.

Смърт сви рамене.

— Е, СЕГА ЗНАЕШ.

— Какво е това в ръката ти?

— ТОВА ЛИ? КОСА Е.

— Странно изглеждащ предмет, нали? — запита фараонът. — Мислех си, че Смърт носи Млатилото на Пощадата и Разпорващата кука на Справедливостта.

Смърт сякаш се замисли по този въпрос.

— В КАКВО ГИ НОСИ?

— Моля?

— ВСЕ ОЩЕ ЛИ ГОВОРИМ ЗА ГИГАНТСКИЯ БРЪМБАР?

— А, в мандибулата си, предполагам. Но мисля, че на една фреска в палата беше изобразен с ръце. — Царят се колебаеше. — Някак глупавичко ми се струва сега като го споделям с друг. Имам предвид гигантския бръмбар с ръцете. И с глава на ибис, доколкото си спомням.

Смърт въздъхна. Не беше творение на Времето и следователно за него нямаше разлика между миналото и бъдещето. Имаше един период, когато полагаше усилия да се явява в такава форма, в каквато клиентът очакваше да го види. Идеята се провали, защото обикновено успяваше да узнае какво точно очаква клиентът, чак след като вече е умрял. И затова взе следното решение: тъй като в края на краищата никой всъщност не очаква да умре, може да си достави удоволствие и да се придържа към познатата черна роба с качулка, която си е изискана, много добре позната и навсякъде се приема подобно на най-добрите кредитни карти.

— Във всеки случай — каза фараонът — предполагам, че е по-добре да вървим.

— НАКЪДЕ?

— Ти не знаеш ли?

— ТУК СЪМ САМО, ЗА ДА СЕ ПОГРИЖА ДА УМРЕШ В НАРОЧЕНИЯ ЧАС. ОНОВА, КОЕТО СТАВА ОТТУК НАТАТЬК, СИ Е ТВОЯ РАБОТА.

— Ами… — Царят по навик почеса брадичката си. — Предполагам, че трябва да изчакам, докато приключат с всички приготовления и прочее. Да ме балсамират. И да построят проклетата пирамида. Хм. Трябва ли да се мотая наоколо и да чакам, докато свърши всичко това?

— ДОПУСКАМ, ЧЕ Е ТАКА.

Смърт щракна с пръсти и един великолепен бял кон спря да пасе на зелената морава и се приближи в тръс до тях.

— Уф. Ами мисля, че ще гледам настрани. Първо измъкват всички меки сочни части, разбираш ли.

Сянка на лека тревога премина през лицето му. Нещата, които му изглеждаха напълно разумни по времето, когато беше жив, сега му се струваха леко подозрителни.

— Това се прави, за да се запази тялото и да започнеш нов живот в Отвъдния свят — добави малко заплетено. — А после те увиват в платнени превръзки и бинтове. Това поне изглежда логично. — Разтърка носа си: — А после пък слагат всичкото онова ядене и пиене заедно с теб в пирамидата. Наистина е странничко.

— В ТОЗИ МОМЕНТ КЪДЕ СА ВЪТРЕШНИТЕ ТИ ОРГАНИ?

— Ето това е странната работа, нали? Пъхнати са в една кана в съседната стая — отговори царят, а гласът му бе пропит със съмнения. — Дори сложихме един дяволски голям модел на каляска в пирамидата на татко. — Още повече се намръщи: — Беше от масивно дърво — продължи да говори на себе си — цялата със златно покритие. Имаше и четири дървени вола, които да я теглят. После фраснахме един огромен камък върху вратата…

Опита се да мисли и установи, че това му се отдава с изненадваща лекота. Нови идеи се вливаха в главата му като студен, ясен поток. Бяха свързани с играта на светлината върху скалите, с тъмносиния цвят на небето, с множеството възможности, предлагани от света, проснал се от двете му страни. Сега, когато нямаше тяло, което да му вади душата с настойчивите си изисквания, светът изглеждаше изпълнен с дивни неща. Но за съжаление едно от първите измежду тях беше фактът, че голяма част от онова, което бе приемал за вярно, сега изглеждаше солидно и надеждно като блатен газ. А освен това, точно сега, когато беше напълно готов да се радва на света, щеше да бъде заровен в някаква си пирамида.

Когато умреш, първо губиш живота си. После и илюзиите.

— РАЗБИРАМ, ЧЕ ИМАШ МНОГО ДА РАЗМИШЛЯВАШ — изрече Смърт, докато се качваше на коня. — А СЕГА МЕ ИЗВИНИ…

— Почакай малко…

— ДА?

— Когато… падах, можех да се закълна, че летях.

— БОЖЕСТВЕНАТА ЧАСТ ОТ ТЕБ НАИСТИНА Е ЛЕТЯЛА. СЕГА ТИ СИ ИЗЦЯЛО СМЪРТЕН.

— Смъртен?

— ПОВЯРВАЙ МИ. РАЗБИРАМ ГИ ТЕЗИ РАБОТИ.

— О… Слушай, искам да ти задам много вълроси…

— ВИНАГИ ИМА ВЪПРОСИ. СЪЖАЛЯВАМ.

Смърт смуши с крака хълбоците на коня и изчезна.

Царят си остана на мястото, докато се появиха няколко слуги, които забързано подтичваха покрай стената на палата и забавиха крачка, когато наближиха трупа му, а после продължиха да вървят с повишено внимание.

— Добре ли си, о скъпоценни господарю на слънцето? — осмели се да каже единият.

— Не, не съм — троснато отвърна царят, чиито основни предположения за света бяха сериозно накърнени, а това не носи ведро настроение на никого. — Точно в този момент съм нещо като умрял. Впечатляващо, нали — горчиво добави той.

— Можеш ли да ни чуеш, о божествени предводителю на утрото — поинтересува се другият слуга, като се приближаваше на пръсти.

— Току-що паднах на главата си от трийсетметрова стена, ти какво си мислиш? — изкрещя царят.

— Не мисля, че може да ни чуе, Яхмет — отбеляза другият слуга.

— Я слушайте — каза царят, чието раздразнение можеше да се мери само с тоталната невъзможност на слугите да чуят онова, което казваше, — трябва да откриете сина ми и да му кажете да забрави за оная история с пирамидата, поне докато не си помисля малко по този въпрос. Има един-два момента в цялото устройство на отвъдния живот, които сякаш си противоречат и…

— Да викам ли? — попита Яхмет.

— Не мисля, че можеш да викаш достатъчно силно. Струва ми се, че е мъртъв. — Яхмет погледна надолу към вкочанясващия се труп. — По дяволите — отрони той накрая. — Ами значи, като начало, утрешният ни ден е затрит.

Слънцето, което не подозираше, че това е прощалното му представление, продължаваше плавно да се носи над ръба на света. А от него излетя, много по-бързо от всяка друга птица, една чайка и се спусна над Анкх-Морпорк, над Месинговия мост и осемте застинали фигури и над едно лице с втренчен поглед…

Чайките се срещаха достатъчно често в Анкх. Но докато точно тази прелиташе над групата, нададе продължителен гърлен крясък, заради който трима от крадците изпуснаха ножовете си. Никое пернато не би трябвало да издава такъв звук. В него се усещаха нокти.

Птицата направи пълен кръг и с припляскване кацна на удобен за целта дървен хипопотам, откъдето се облещи към групата с побеснели червени очи.

Тарторът на шайката откъсна замаяния си втрещен поглед от птицата, точно когато Артур изрече с доста приятен глас:

— Това е нож за мятане Nо 2. Изкарах деветдесет и шест процента по мятане на ножове. Коя очна ябълка не ти трябва?

Тарторът се втренчи в него. Що се отнася до останалите млади убийци, единият здравата се беше опулил в чайката, докато другият беше погълнат от шумното си повръщане през парапета.

— Ти си един — уточни крадецът. — А ние сме петима.

— Но скоро ще бъдете само четирима — отвърна Артур.

С бавни движения, като че изпаднал в унес, Тепик протегна ръка към чайката. Ако беше някоя нормална чайка, резултатът от действието щеше да е загуба на пръст, но съществото с подскок се намести на ръката му със самодоволния вид на господар, завърнал се в старото си имение.

Крадците се чувстваха все по-неспокойни. Усмивката на Артур също не им помагаше.

— Каква хубава птица — изрече тарторът с нелепо бодър тон, присъщ само на крайно уплашен човек.

Тепик замечтано галеше главата й с форма на куршум.

— Мисля, че ще е добре да си отидете — предложи Артур, а птицата се премести настрани и се установи на китката на Тепик.

Както се беше вкопчила с ципестите си крака и размахваше криле, за да пази равновесие, би трябвало да има малко циркаджийски вид, но вместо това изглеждаше изпълнена с мощ, сякаш олицетворяваше скритата идентичност на орел. Когато отвори устата си и показа комично моравия си птичи език, отправеното послание гласеше, че тази морска чайка е в състояние да постигне много повече, отколкото да застраши крайморски сандвич с домат.

— Това магия ли е? — попита един от крадците, но бързо го сгълчаха да мълчи.

— Е, ние да си тръгваме — смънка тарторът. — Извинявайте за недоразумението…

Тепик му се усмихна топло.

Тогава всички те чуха настойчивия тих шум. Шест чифта очи се завъртяха в кръг и погледнаха надолу. Очите на Чидър вече си бяха в съответната позиция.

Под тях, заливайки мрачно дехидрираната кал, Анкх прииждаше.

Диос, Първият министър и пръв върховен жрец измежду върховните жреци, не беше религиозен по природа. Това е нежелано качество за висш жрец — влияе на преценката му, поврежда го. Започнеш ли да вярваш в разни неща, цялата работа се превръща във фарс.

Не че имаше нещо против вярата. Хората имат нужда да вярват в боговете, дори и само защото трудно може да се повярва в човеци. Боговете са необходими. Той имаше само едно изискване към тях — да си стоят настрана и да го оставят да си върши работата.

Отбележете — фактът, че притежаваше и подходящия външен вид, беше дар божи. Ако гените ти решат, че е подходящо да те дарят с висок ръст, гола глава и нос, с който би могьл да ореш скалите, сигурно са били водени от определена цел.

Той инстинктивно губеше доверие в хората, които естествено се отдаваха на религията. Усещаше, че естествено вярващите са несигурни и са склонни към бродене из пустинята и имат откровения — сякаш боговете биха паднали толкова низко, та да се занимават с тях. И никога нищо не довършваха. Започваха да мислят, че ритуалите не са важни. Идваше им на ум, че могат да си говорят с бога направо, без посредник. Диос знаеше със сигурност, с твърдост и непоклатимост, достойни да станат опорна точка на света, че боговете на Джелибейби обичат ритуалите подобно на всички останали богове. В края на краищата бог, който е против ритуала, би приличал на риба, настроена враждебно към водата.

Той седеше на стъпалата пред трона с жезъл на коленете си и изричаше заповедите на царя. Фактът, че понастоящем не ги даваше цар, не беше проблем. Диос беше върховен жрец в продължение на… ами… достатъчно дълги години и вече не си струваше да помни колко точно са. Беше му твърде ясно какви заповеди би издавал един разумен цар и си ги издаваше сам.

Във всеки случай Ликът на Слънцето си беше на трона и само това имаше значение. Представляваше маска за цялата глава, направена от чисто злато, която трябваше да се носи от съответния владетел при всички обществени изяви. Изражението на маската, според светотатстващите, беше типично за доброжелателен запек. В продължение на хиляди години маската символизираше владетелите в Джелибейби. Заради нея беше и много трудно да различаваш царете един от друг.

Това също беше изключително символично, макар че никой не си спомняше за какво по-точно.

Много подобни неща имаше в Старото царство. Например жезълът на коленете му с много символичните си змии, символично обвили алегоричния остен за камили. Хората вярваха, че този жезъл дава на върховните жреци власт над боговете и мъртвите, но това вероятно е метафора, тоест лъжа.

Диос се размърда.

— Царят въведен ли е в Залата за Пътя Отвъд? — попита той.

Кръгът по-малко върховни жреци кимна утвърждаващо.

— Копърко, балсаматорът, се занимава с него в този миг, о, Диос.

— Много добре. И строителят на пирамиди е инструктиран, нали?

Дюдюк Кууми, върховният жрец на Кхефин, Двуликия бог на портите, пристъпи напред.

— Позволих си сам да се заема с това, о, Диос — измърка той.

Диос забарабани с пръсти по жезъла си:

— Да. Изобщо не се съмнявам, че си го направил.

В съсловието на жреците беше широко прието, че Кууми ще наследи Диос, в случай че някога вземе наистина да умре. Но да се мотаеш и да го чакаш да умре никога не е било възнаграждаващо усилията занятие. Единственото мнение, което се отличаваше от останалите, принадлежеше на самия Диос, който ако имаше изобщо някакви приятели, вероятно би им доверил известни предварителни условия за събитието, а именно — сини луни, летящи прасета, а той, Диос — да е видян в ада. Вероятно би добавил мнението си за единствената разлика между Кууми и свещен крокодил — крокодилът поне има простичка почтена цел.

— Много добре — каза той.

— Ако мога да напомня на Ваше светлост?… — продължи Кууми.

Лицата на останалите жреци засияха с удобно безопасна пустота, когато Диос яростно ги изгледа.

— Да, Кууми?

— Принцът, о, Диос. Призован ли е?

— Не — отговори Диос.

— Тогава как ще разбере?

— Той ще узнае — твърдо отвърна Диос.

— Как така?

— Той ще узнае. А сега всички сте свободни. Вървете си. Погрижете се за боговете си!

Те забързано се изнизаха и оставиха Диос сам на стълбите. Това беше обичайната му поза от толкова дълго време, че си беше издълбал ямичка в камъка, която му беше по мярка.

Разбира се, че принцът знаеше. Това беше част от реда на нещата. Но в дълбините на ума си, изкопани от години ритуали и подобаващо почитане, Диос откри някакво смущение. Не му беше там мястото. Смущението е нещо, което трябва да се случва на други хора. Не е стигнал до положението, което заемаше сега, като си е позволявал да си оставя място за съмнение. И все пак там някъде отзад витаеше някаква мъничка мисъл, сигурност, че ще има неприятности с новия цар.

Добре, де. Момчето скоро ще се научи. Всички се научават.

Промени позата си и примига. Болките и бодежите се бяха върнали, а той не можеше да си позволи това. Пречеха на задълженията му, а негов дълг беше свещената вяра.

Отново ще трябва да посети некропола. Довечера.

— Виждаш, че това не е той, нали?

— А кой е тогава? — попита Чидър. Те неуверено шляпаха във водата по улицата, този път не с люшкащата се походка на пияници, а с нескопосания ход на двама души, които се опитват да управляват трима. Тепик ходеше, но не по начин, който им вдъхваше увереност, че мозъкът му взима някакво участие в движението.

Около тях се отваряха врати със замах, псуваше се, чуваше се как мебели се влачат към стаите на горния етаж.

— Изглежда горе в планините е имало страхотна буря — заключи Артур. — Обикновено такова наводнение не става дори и напролет.

— Може би трябва да изгорим няколко пера под носа му — предложи Чидър.

— Тази дяволска морска чайка сигурно му е любимка — изръмжа Артур.

— Каква морска чайка?

— Видя я.

— Добре де, какво за нея?

— Наистина я видя, нали?

Несигурността запали мрачното си пламъче в очите на Артур. Чайката бе изчезнала в цялото онова вълнение.

— Вниманието ми беше малко заето — Чидър сподели свенливо. — Сигурно заради онези ментови вафлички, дето ги сервираха с кафето. Стори ми се, че са малко попреминали.

— Положително имаше елемент на окултност в онази птица — заяви Артур. — Слушай, хайде да го сложим някъде, докато изсипя водата от ботушите си, а?

Наблизо имаше фурна — вратите й бяха отворени, за да могат тавите с новия хляб да изстинат в ранната утрин. Подпряха Тепик на стената.

— Има вид, сякаш някой го е фраснал по главата — установи Чидър. — Никой не го е правил, нали?

Артур отрицателно поклати глава. Лицето му бе застинало в лека назъбена усмивка. Онова, в което се бяха вторачили очите му, не принадлежеше на обичайния набор измерения.

— Трябва да го върнем в Гилдията и право в лазар…

Той спря. Зад тях се чу особено шумолене. Хлябовете леко подскачаха в тавите. Един-два паднаха на пода от вибрациите, където се завъртяха около оста си подобно на преобърнати бръмбари.

После препечените им корички се разпукаха като черупки на яйца и от тях покълнаха стотици зелени стъбълца.

Само за няколко секунди тавите се бяха превърнали в развълнувани гъсти посеви от млада пшеница, а класовете им започваха да се наливат и да клюмват от тежестта си. През тях вървяха Чидър и Артур с безизразни лица и здраво придържаха Тепик помежду си.

— Той ли прави всичко това?

— Имам чувството, че…

Артур погледна назад, в случай че гневни хлебари са наизлезли и съзрели агресивното пълнозърнесто производство, и така внезапно спря, че останалите двама се завъртяха около него подобно на кормило.

Замислено се загледаха по улицата.

— Не е нещо, което можеш да видиш всеки ден — най-сетне отрони Чидър.

— Имаш предвид, че поникват трева и други неща навсякъде, където му стъпи кракът?

— Да.

Погледите им се срещнаха. Едновременно сведоха очи към обувките на Тепик. Вече беше до глезен в зеленина, която неотклонно разпукваше вековния калдъръм.

Без да отронят и дума, те сграбчиха лактите му и го повдигнаха във въздуха.

— В лазарета — каза Артур.

— В лазарета — съгласи се Чвдър.

Но и двамата знаеха, дори още тогава, че няма да му се размине само с горещ компрес.

Докторьт се облегна назад.

— Доста ясно — произнесе се, като мислеше припряно. — Случай на mortis portalis tackulatum с усложнения.

— Какво значи това? — попита Чидър.

— На езика на неспециалиста — докторът подсмръкна — той е мъртъв и студен.

— Какви са усложненията?

Докторът им хвърли уклончив поглед.

— Все още диша. Ето, пулсът му е оживен, а има температура колкото да пържиш яйца.

Той се поколеба, съзнавайки, че вероятно е прекалено ясно и добре разбираемо. Медицината беше ново изкуство на Диска и доникъде нямаше да я докара, ако хората можеха да го разбират.

— Pyrocerebrum ouerf culinaire — произнесе, след обработка на ум.

— Ами какво можете да направите по този въпрос? — попита Артур.

— Нищо. Мъртъв е. Всички медицински изследвания го доказват. Така че, ъ-ъ-ъ… погребете го, дръжте го на хубаво и хладнo място и му кажете да дойде при мен следващата седмица. По възможност на дневна светлина.

— Но той още диша!

— Това са само рефлекторни дейности, които лесно могат да заблудят неспециалиста — надуто обясни докторът.

Чидър въздъхна. Подозираше, че Гилдията, която в края на краищата имаше несравним опит с остри ножове и сложни органични съединения, се справяше много по-добре от лекарите при елементарната диагностика. Гилдията може и да убиваше хората, но поне не очакваше от тях да са й благодарни за това.

Тепик отвори очи.

— Трябва да си отида вкъщи.

— Мъртъв, а? — отбеляза Чидър. Лекарят беше гордост за професията си:

— Не е необичайно за един труп да произвежда смущаващи звуци след смъртта си — доблестно заяви той, — които разстройват роднините и…

Тепик се изправи в седнало положение и се изпъна.

— Освен това мускулните спазми на вкочанясващото се тяло могат при определени обстоятелства… — започна докторът, но вече беше обезсърчен. Хрумна му една идея:

— Това е рядко и загадъчно заболяване, което върлува в момента. Причинява се от… от… от нещо толкова мъничко, че по никакъв начин не може да се засече — приключи със самодоволна усмивка.

Свеж номер. Ще трябва да го запомни.

— Много благодарим — каза Чидър, отвори вратата и го изведе навън. — Следващия път, когато се чувстваме наистина добре, със сигурност ще Ви повикаме.

— Вероятно това е чируз — предположи лекарят, докато внимателно, но решително го изтласкваха навън от стаята. — Пипнал е чируз, сега много върлуват…

Вратата се затръшна.

Тепик провисна краката си отстрани на леглото и хвана главата си с ръце.

— Трябва да си ида вкъщи — повтори той.

— Защо? — попита Артур.

— Не знам. Царството ме желае.

— Там изглежда доста лошо се отнасят с тебе… — започна Артур.

Тепик размаха ръце, за да го накара да спре.

— Вижте, моля ви, не искам никой да ми изтъква разумни доводи. Не искам никой да ме съветва, че трябва да си почина. Всичко това няма значение. Ще се върна в царството възможно най-бързо. Не е въпрос на трябва, разбирате, нали. Ще го направя. А вие можете да ми помогнете. Чиди…

— Как?

— Баща ти има един изключително бърз плавателен съд, който използва за контрабанда — решително заяви Тепик. — Ще ми го заеме срещу благоприятна отплата под формата на бъдещи възможности за търговия. Ако потеглим след час, времето ще е предостатъчно.

— Баща ми е почтен търговец!

— Точно обратното. Седемдесет процента от доходите му миналата година са от недекларирана търговия със следните стоки… — Погледът на Тепик се взря в небитието. — …от незаконен транспорт на гулани и лечари — девет процента. От нощен превоз на необлагани с данъци…

— Добре де, трийсет процента е почтен — призна Чидър, — което е значително по-почтено от повечето. Я по-добре ми кажи откъде знаеш това. Изключително бързо ми го кажи.

— А-аз не знам — отговори Тепик. — Когато с-сспях, струваше ми се, че знаех всичко. Всичко за всекиго. Мисля, че баща ми е умрял.

— Ау — отрони Чидър. — Боже. Моите съболезнования.

— А, не. Не е каквото си мислиш. Той би искал това да се случи. Мисля, че дори го очакваше с нетърпение. В нашето семейство смъртта е мигът, от който наистина започваш, разбираш ли, да се радваш на живота. Предполагам, че той доста се забавлява.

В действителност фараонът седеше на една свободна плочка в церемониалната подготвителна зала и наблюдаваше как сочните му вътрешности внимателно биват изваждани от тялото му и как ги слагат в специалните кани, предназначени за специалната ниша.

Това не е гледка, често наблюдавана от хората — поне не от хора, които са в състояние да проявяват разсъдлив интерес.

Той беше доста разстроен. Въпреки че официално вече не обитаваше тялото си, все още беше привързан към него благодарение на някаква окултна връзка, а и трудничко е да изпитваш удоволствие, като гледаш как двама занаятчии се ровят до лакти в твои чаркове.

Освен това и шегичките им не са смешни. Не и когато мишената си ти.

— Виж, господарю Копърко — каза Ембри, закръглен, червендалест млад мъж и както царят бе научил — новият чирак. — Гледай… така… виж това, виж… гледай… името ти в нова светлина. Схващаш ли? Името ти наяве, разбираш ли?

— Просто ги постави в каната, момче — с досада отвърна Копърко. — И докато сме на тази тема, нямам високо мнение и за рутинната процедура.

— Извинете, учителю.

— Я ми подай, ако обичаш, кука за мозък номер три, докато си още на оня край.

— Веднага пристига, учителю.

— И да не ме бутнеш. Това е фина работа.

— Разбира се.

Царят се приближи и проточи врат. Ембри тършуваше в своя си сектор на дейност и след малко подсвирна ниско и продължително.

— Ще погледнеш ли само цвета на това! — възкликна той. — Никога не би ти хрумнало, нали? Това е нещо, което те ядат ли, учителю?

Копърко въздъхна:

— Просто го сложи в паницата, Ембри.

— Да, слагам го. Учителю?

— Кажи, момко?

— В кой чарк е разположен богът, учителю?

Копърко надничаше през ноздрата на царя, като се опитваше да се съсредоточи.

— Тази работа се оправя преди да дойде при нас тук, долу — търпеливо му обясни.

— А аз си се чудех — продължаваше Ембри, — защото нали за това няма кана.

— Не. Не може да има. Трябва да е доста необикновена кана.

Ембри имаше малко разочарован вид.

— O — възкликна, — значи той си е един обикновен простосмъртен, така ли?

— В тясно органичен смисъл — поясни Копърко с леко приглушен глас.

— Нашата мами разправя, че го е бивало за цар — каза Ембри. — Какво мислиш ти?

Копърко се спря за миг с кана в ръка и изглежда за първи път от началото на разговора се позамисли.

— Никога не мисля за това преди да се появят тук долу. Предполагам, че беше по-добър от повечето други. Хубав чифт бели дробове. Чисти бъбреци. Хубави големи синуси — това е нещото, което винаги търся в един цар. — Сведе поглед и оповести професионалното си заключение. — Наистина е удоволствие да работиш с него.

— Нашата мами казва, че сърцето му си е на мястото — продължаваше Ембри.

Царят замаяно се понесе към ъгъла, като унесено кимна утвърдително с глава. Да, мислеше си той. В кана номер три, на най-горната полица.

Копърко избърса ръцете си с някакъв парцал и въздъхна. Навярно тридесет и петте години служба в погребалния бизнес, който му даде твърда ръка, философска нагласа и задълбочен интерес във вегетарианството, освен това са му дарили и умения да чува звуци отвъд простосмъртните. Тъй като беше почти напълно убеден, че точно край ухото му някой друг също въздъхна.

Царят тъжно продължи към другия край на залата и впи поглед в матовата течност в подготвителната вана.

Странна работа. Когато беше жив, всичко това му изглеждаше толкова разумно, толкова очевидно. А сега беше мъртъв и му се струваше огромна загуба на усилия.

И започваше да го дразни. Наблюдаваше как Копърко и чиракът му го почистват, как изгарят няколко церемониални стафиди, как го повдигат — нещото, де — как го пренасят достопочтено през залата и как го пускат леко в маслената прегръдка на предпазното средство.

Тепикамон XXVII се втренчи в мрачните дълбини на собственото си тяло, тъжно полегнало на дъното подобно на последната кисела краставичка, останала в буркана.

Вдигна поглед към торбите в ъгъла на залата. Пълни бяха със сено. Нямаше нужда да му се казва какво ще се прави с това сено.

Корабът не се плъзгаше. Той се прокрадваше по водата и танцуваше на вълните върху върховете на дванадесет гребла, разпростираше се като нефтено петно, рееше се като птица. Беше матово черен и с форма на акула.

Нямаше кормчия, който с барабан да отмерва ритъма. Нямаше нужда от излишни тежести.

Тепик седеше между редовете мълчаливи гребци в тясното корито, в което държаха стоката. По-добре да не си мисли за какви стоки става дума. Корабът очевидно беше създаден, за да транспортира малки количества много бързо и незабелязано и той се съмняваше дали дори и в Гилдията на контрабандистите подозират за съществуването му. Търговията се оказа по-интересно занятие, отколкото очакваше.

Откриха делтата с подозрителна лекота — колко ли пъти тази шепнеща сянка се бе плъзгала нагоре по реката, питаше се той — и измежду всички миризми от бившите товари можеше да долови уханието на дома. Крокодилски тор. Тръстиков прашец. Цветове на водни лилии. Липса на канализация. Воня на лъвове и смрад на хипопотами.

Главният гребец лекичко го потупа по рамюто и му показа с жестове да се изправи, помогна му да запази равновесие, докато слизаше от кораба и нагази във водата до кръста. Докато се добере до брега, корабът се превърна само в някакво подозрение за сянка надолу по течението.

Тъй като си беше по природа любознателен, Тепик се запита къде ли се крие през деня, тъй като имаше вид на съд, създаден да се движи само под покрова на мрака и реши, че вероятно се спотайва някъде из високите блата с тръстика из делтата.

И понеже вече беше цар, отбеляза си наум да се погрижи блатата да бъдат периодично патрулирани отсега нататък. Един цар трябва да ги знае тези работи.

Спря, затънал до глезени в речната тиня. Беше узнал всичко.

Артур бе говорил несвързано за морски чайки и реки, за покълнали самуни хляб, което предполагаше, че е попрекалил с пиенето. Тепик си спомняше само, че се събуди с ужасяващо усешане за загуба, понеже паметта му не съумяваше да задържи новите си скъпоценни придобивки, а ги изливаше навън. Досущ като великите прозрения, които ти идват насън и изчезват, когато се събудиш. Беше узнал всичко, но само като се опита да си спомни какво точно, то се стече от главата му като от пробита кофа.

Но му остана новото усещане. По-рано животът му се носеше безцелно, променян от случайните обстоятелства. Сега равномерно си цъкаше между блесналите релси. Вероятно нямаше качества да стане убиец, но знаеше, че може да бъде цар.

Краката му напипаха твърда земя. Корабът го остави малко по-надолу по реката от палата и сините пламъци на пирамидите, разположени на отвъдния бряг, насищаха нощта с обичайната си светли на на фона на луната.

Вечните покои на блажените мъртъвци се явяваха във всякакви размери, но не и във всякакви форми, разбира се. Бяха се скупчили близо до града, все едно мъртвите обичат да си имат компания.

Дори и най-старите бяха непокътнати. Никой не си вземаше назаем нито един камък, за да си строи къщи или пътища. Тепик се почувства смътно щастлив от тази мисъл. Никой не разпечатваше вратите, за да се мотае вътре и да проверява дали мъртвите нямат някои поостарели скъпоценности, които вече не им трябват. А всекидневно, без никакъв пропуск в графика им се доставяше храна в малките предверия; комисионерите на мъртвите заемаха голяма част от палата.

Понякога храната изчезваше, понякога си стоеше. Жреците обаче бяха съвсем наясно по този въпрос. Независимо дали храната е консумирана или не, тя бива изяждана от мъртвите. Предполагаше се, че им е харесала — никога не се оплакваха, нито пък се появяваха да си искат допълнително.

Грижете се за мъртвите и мъртвите ще се грижат за вас. В края на краищата те са мнозинство.

Тепик разтвори тръстиките. Оправи дрехите си, изчопли някаква кал от ръкава си и пое към палата.

Пред него, тъмна на фона на сиянието от пламъците, се извисяваше великата статуя на Кхъфт. Преди седем хиляди години Кхъфт извел своя народ от… Тепик не можеше точно да си спомни откъде, но е било някакво място, което навярно не им е харесвало, и то с основателна причина. В такива моменти му се искаше да познава по-добре историята. После Кхъфт отправил молитва насред пустинята, а тукашните богове посочили Старото царство. И той не само навлязъл, ами и завладял територията, за да се превърне тя във вечна обител за неговото семе. Във всеки случай, станало е нещо от този род. Вероятно е имало повече „и не само това, ами и“, както и няколко „наистина“, които добавят меда и маслото към историята. Но вида на този велик патриархален лик, на тази протегната ръка, на тази брадичка, в която можеш да трошиш камъни, смело вирната на фона на пламъците, му казваха каквото вече знаеше.

Беше си у дома и никога нямаше да го напусне.

Слънцето започна да изгрява.

Най-великият жив математик на Диска, а всъщност и последният в Старото царство се протегна в обора си и преброи стръкчетата слама в леглото си. След това предположи какъв е броят на пироните в стената. После отдели няколко минути, за да докаже, че полето на автоморфния резонанс има полубезкраен брой нерешими първични идеали. След което, за да мине времето, отново си изяде закуската.

КНИГА ВТОРА

Книгата на мъртвите

Минаха две седмици. Ритуалите и церемониите, организирани по подобаващ ред и време, крепяха света под небето, а звездите следваха посоките си. Удивителни неща могат да бъдат постигнати с ритуали и церемонии.

Новият цар се взря в огледалото и се намръщи.

— От какво е направено? Доста е мъгляво.

— Бронз, Ваше величество. Полиран бронз — отвърна Диос като му подаваше Млатилото на пощадата.

— В Анкх-Морпорк си имахме огледала от стъкло със сребърен гръб. Много са хубави.

— Да, Ваше величество. Тук си имаме бронзови, Ваше величество.

— Наистина ли трябва да нося тази златна маска?

— Ликът на Слънцето, Ваше величество. Предаван от поколение на поколение. Да, Ваше величество. При всички обществени изяви, Ваше величество.

Тепик надзърна през процепите за очите. Със сигурност лицето е красиво. Едва-едва се усмихваше. Спомни си как баща му един ден влезе в детската стая и беше забравил да си я свали — Тепик оврещя всичко наоколо.

— Доста е тежичка.

— С вековете става все по-тежка — отвърна Диос и му подаде направената от обсидиан Изкормваща кука на Справедливостта.

— Отдавна ли си жрец, Диос?

— От много години, Ваше величество, и като мъж, и като евнух.

— Татко каза, че си бил върховен жрец още по времето на дядо. Сигурно си много стар.

— Добре запазен, сър. Боговете са благосклонни към мен — отвърна Диос напук на неоспоримите доказателства. — А сега, Ваше величество, ако само бихме могли да хванем и това

— Какво е то?

— Медената пита на Плоденето, Ваше величество. Много е важна.

Тепик с жонглиране я намести.

— Предполагам, че си бил свидетел на много промени — любезно продължи той.

Мимолетно болезнено изражение се изписа по лицето на стария жрец, но отмина много бързо, сякаш се бе забързало за някъде.

— Не, Ваше величество — невъзмутимо произнесе той, — имам голям късмет.

— O. Какво е това?

— Снопът на Изобилието, Ваше величество. Изключително значим, много символичен.

— Ако можеш, пъхни ми го под мишницата… Някога чувал ли си за канализация, Диос?

Жрецът щракна с пръсти на един от прислужниците.

— Не, Ваше величество — отвърна той и се наведе напред. — Това е Усойницата на Мъдростта. Просто ще я натикам тука, става ли?

— Все едно, че са кофи, само че не са така, ъ-ъ, миризливи.

— Това звучи ужасно, Ваше величество. Миризмата пази от лоши влияния, както разбирам. Това, Ваше величество, е Кратуната на Водите на Небесата. Ако можем само да повдигнем брадичката си…

— Необходимо ли е всичко това? — неясно попита Тепик.

— Традицията го изисква, Ваше величество. Ако само успеем да пренаредим малко нещата, Ваше величество… ето го Тризъбото Копие на Водите на Земята. Мисля, че ще можем да свием този пръст около него. Ще трябва да помислим за сватбата ни, Ваше величество.

— Не съм сигурен, че си подхождаме, Диос.

Върховният жрец се усмихна само с устни.

— Ваше величество обича да се шегува, Ваше величество — отбеляза изтънчено. — От първостепенна важност обаче е да се ожените.

— Опасявам се, че всички момичета, които познавам, са в Анкх-Морпорк — надуто заяви Тепик.

Знаеше дълбоко в сърцето си, че това обобщено понятие се отнася до г-жа Якичка, която му оправяше леглото в шести клас, и една от прислужничките, която се привърза към него и винаги му даваше допълнително сос. (Но… и пулсът му се учести при този спомен… провеждаше се и Бал на Убийците и тъй като обучаваха младите убийци да се движат свободно в обществото и от тях се очакваше добре да танцуват, а и тъй като добре скроената черна коприна и дългите крака привличаха определен тип по-възрастни жени, те се въртяха и вихреха по цяла нощ, докато въдухът натежи от мускус и глад. Чидър с простодушното си открито лице и освободени маниери всеки път побеждаваше, после се прибираше и си лягаше късно дни наред след бала и все заспиваше по време на часовете…)

— Много неподходящо, Ваше величество. Бихме изисквали съпруга, добре запозната със съблюдаването на обредите. Разбира се, нашата леля е на разположение, Ваше величество.

Последва шумна тупурдия. Диос въздъхна и направи знак на слугите да съберат предметите от земята.

— Ако само можем да започнем отново, Ваше величество? Това е Зелката на Растителния Прираст…

— Моля? — прекъсна го Тепик. — Нали не те чух да казваш, че би трябвало да се оженя за леля си?

— Чухте ме, Ваше величество. Браковете вътре в семейството са гордост в традицията на нашето потекло — отвърна Диос.

— Но моята леля си ми е леля.

Диос завъртя очи. Непрекъснато бе съветвал покойния цар да се погрижи за образованието на сина си, но човекът упорито си знаеше все своето. Сега щеше да му се наложи да прави и това в движение. Реши, че боговете го проверяват. За да изградиш един монарх са нужни десетилетия, а той разполагаше със седмици.

— Да, Ваше величество — търпеливо потвърди той. — А освен това тя е Ваш чичо, Ваш братовчед и Ваш баща.

— Чакай малко. Баща ми…

Жрецът вдигна ръка, за да го успокои.

— Това е техническа подробност. Веднъж Вашата пра-пра-баба заяви, че тя е цар поради полическа целесъобразност и не мисля, че указът някога е отменян.

— Но тя все пак си беше жена, нали?

Диос изглеждаше смутен.

— O, не, Ваше величество. Тя беше мъж. Самата тя го декларира.

— Но виж, нечия леля…

— Точно така, Ваше величество. Напълно ви разбирам.

— Е, благодаря — отвърна Тепик.

— Много жалко е, че си нямаме сестри.

— Сестри!

— Така божествената кръв не се разрежда, Ваше величество. На слънцето може да не му хареса. А това, Ваше величество, е Лопатката на Хигиената. Къде бихте искали да Ви я сложа?

Цар Тепикамон XXVII се наблюдаваше как бива натъпкван със слама. Напоследък вече не чувстваше глад. Със сигурност никога повече няма да поиска пиле.

— Този шев е много хубав, учителю.

— Само не си мърдай пръста, Ембри.

— Майка ми шие точно така. Има си престилчица с ей такъв шев, мойта мами — продължи Ембри с усет кьм воденето на разговори.

— Казах да не мърдаш.

— Навсякъде по престилчицата има патета и кокошлета — Ембри направи безценно допълнение.

Копърко се концентрира върху работа си с ръцете. Майсторска изработка, бе готов да признае. От Гилдията на Балсаматорите и Сродните Занаяти му бяха връчвали медал за това.

— Сигурно наистина се гордееш с работата си — предположи Ембри.

— Какво?

— Ами мами казва, че царят продължава да живее, в известен смисъл, след цялото това пълнене със слама и зашиване. Някак си в Отвъдното. С твоя шев в тялото си.

Както и с няколко чувала слама и две-три кофи дзифт, тъжно си помисли сянката на царя. И хартията от обяда на Ембри, въпреки че не се сърдеше на момъка, който просто забрави къде я е оставил. Да прекараш цяла вечност с хартийката от нечий обяд като част от жизнено важните ти органи… Освен това бе останало и половин парче наденичка.

Доста се привърза към Копърко, дори и към Ембри. O, все още се чувстваше странно привързан и към тялото си — най-малкото чувстваше се неловко, ако се отдалечи на повече от няколко метра от него. През последните ден-два научи много за тях двамата.

Наистина странно. Целият му живот бе преминал в царството в разговори с няколко жреца и прочее. Знаеше, че обективно погледнато наоколо има и други хора — слуги, градинари и така нататък — но в живота му те бяха присъствали под формата на топчета. Той беше на върха, следван от семейството си, после идваше ред на жреците и сановниците, разбира се, а след това — на топчетата. Дяволски хубави, разбира се, от най-добрите в света — каквато подобава да е колекцията от топчета, която един цар би желал да управлява. Но все пак — топчета.

А сега беше изцяло погълнат от ежедневните подробности на скромните надежди на Копърко да напредне в Гилдията и от развиващата се история на непохватните сондажи на Ембри по посока на Гуенда, дъщерята на производителя на чесън, който живееше наблизо. Слушаше в захлас как пред него се разкрива свят, така наситен с различия и в най-малките подробности по отношение на ранг и статус, както беше наситен и света, който неотдавна напусна. Ужасна беше мисълта, че може никога да не научи дали Ембри преодолява съпротивата на баща й и печели своята избранница, или пък дали работата на Копърко по настоящия случай — тоест работата му върху самия него — ще му позволи да се добере до ранга на Високопоставено Възвишено Деветдесетградусово Отклонение от Местната Содена Профсъюзна организация към Гилдията на Балсаматорите и Сродните занаяти.

Като че смъртта представляваше някакакво причудливо оптично съоръжение, което превръща дори и капката вода в сложен кошер, бъкащ от живот.

Откри в себе си неудържим импулс да посъветва Копърко по основните положения в политиката или пък да уведоми Ембри каква е ползата от миенето и почтения външен вид. Няколко пъти се опита. Те го усещаха, нямаше съмнение по този въпрос. Но отдаваха това възприятие на течението.

Сега проследи как Копърко се отправи към голямата маса с кърпите и превръзките и се върна с дебела бала, която замислено подържа до онова, което дори и самият цар вече беше готов да нарича свой труп.

— Мисля, че ще е лен — оповести най-накрая. — Това определено си е неговият цвят.

Ембри обърна главата му на едната страна.

— Ще му отива зеблото. Или пък басмата.

— Не, басмата не. Категорично не басмата. Прекалено голяма е за него.

— Може пък да се разкапе в нея. Да се износи с времето, нали разбираш.

Копърко изсумтя.

— Да се износи? Да се износи? Не трябва да ми разправяш на мене за басма и износване. Какво ще стане, ако някой ограби гробницата след хиляда години, а той е в басма, кажи, де — какво? Ще се заклатушка до средата на коридора, може би ще удуши някого, признавам, но ще се яви разпасан, прав съм, нали? Лактите му веднага ще изскочат. Никога няма да го преживея.

— Но ти ще си мъртъв, учителю!

— Мъртъв? Какво общо има това с въпроса? — Копърко се ровеше из мострите. — Не, ще бъде зебло. Много е еластично зеблото. Освен това и добре се опъва. Ще може да набира чудна скорост из коридорите, ако някога му се наложи.

Царят въздъхна. Той самият би предпочел нещо лекичко, тафта например.

— И върви да затвориш вратата — добави Копърко. — Много духовито взе да става тук.

— А сега е време — заяви върховният жрец — да видим покойния ни баща. — Позволи си да пусне една малка усмивчица. — Сигурен съм, че той самият с нетърпение очаква този момент.

Тепик се замисли. Със сигурност той самият не очакваше с нетърпение събитието, но поне ще отклони вниманието им от идеята да го женят за роднините му. Протегна ръка надолу с жест, който, надяваше се, подхожда на цар, за да погали една от котките на палата. И това не се оказа добро решение. Съществото подуши ръката му, кръстоса поглед в стремежа си да мисли и след това захапа пръстите му.

— Котките са свещени — поясни Диос, шокиран от думите, изречени от Тепик.

— Котките с дълги крака, сребърна козина и презрително изражение може и да са — отвърна Тепик, като галеше ръката си. — Не зная за тази порода. Сигурен съм, че свещените котки не оставят мъртви ибиси под леглата. И съм убеден, Диос, че свещените котки, които живеят насред безбрежни пясъци, не влизат вътре да си вършат работата в сандалите на царя.

— Всички котки са си котки — уклончиво изрече Диос и добави: — Ако можем да сме така великодушни, че да ни последваме.

Той посочи отдалечената арка на Тепик.

Тепик бавно го последва. Струваше му се, че вече цели векове си е у дома, а още не се чувстваше добре. Въздухът беше прекалено сух. Дрехите му седяха като чужди. Прекалено горещо беше. Дори и сградите не бяха в ред. Например колоните. Вкъщи… тоест в Гилдията колоните бяха грациозни и надиплени, украсени в горната част с каменни чепки грозде и разни други работи. Тук колоните приличаха на масивни буци с форма на круша, а всичкият камък се беше стекъл в долната част.

Половин дузина слуги го следваха и носеха различни емблеми на царската власт.

Опита се да имитира походката на Диос и установи, че си припомня движенията. Завърташ тялото си в тази посока, после обръщаш глава насам и разперваш ръце на четиридесет и пет градуса спрямо тялото си, а дланите сочат надолу, след което се опитваш да помръднеш.

Жезълът на върховния жрец отекваше при всеки удар в големите каменни плочи — и слепец би могъл да върви бос из палата, като се води по следите от проядените с времето трапчинки, издълбани от Диос.

— Опасявам се, че ще намерим баща ни някак променен в сравнение с времето, когато го видяхме за последен път — започна Диос, за да завърже разговор, докато се движеха вълнообразно покрай фреската, на която царица Кхафут бе изобразена как приема Данъка от Световните царства.

— Ами да — отвърна Тепик, изумен от тона му. — Мъртъв е, нали?

— Това е едно от нещата, които имам предвид — отвърна Диос и Тепик се сети, че той не говори за тривиален въпрос като настоящото физическо състояние на царя.

Загуби и ума и дума във вледеняваща възхита. Не че Диос беше особено груб или безсърдечен, просто смъртта е дразнещ преход към вечния бизнес на съществуванието. Фактът, че хората умират, е просто едно неудобство, сякаш търсиш някого в дома му, а той е излязъл.

Странен свят, помисли си. Навсякъде има само заети с работа сенки и нищо никога не се променя. А аз съм част от този свят.

— Кой е този?

Сочеше към особено голям стенопис, на който бе нарисуван висок мъж с шапка, наподобяваща комин, и брада като въже. Караше колесница върху много други, значително по-малки хора.

— Името му е на елипсовидната фигурка там долу — превзето отговори Диос.

— Какво?

— Малкото овалче, Ваше величество — поясни жрецът.

Тепик се вгледа отблизо в гъсто изписаните йероглифи.

— Тънък орел, око, криволичеща линия, мъж с тояга, седнала птица, криволичеща линия — прочете той, а Диос примига.

— Навярно ще трябва да се посветим повечко на изучаването на съвременните езици — отбеляза той, когато малко се поопомни. — Името му е Пта-каба. Царува по времето, когато Империята Джел се разширява и обхваща териториите от Кръгло море до Рамковия океан и когато почти половината континент ни плаща данъци.

Тепик осъзна какво е странното в речта на човека. Диос беше в състояние да преобърне всяко изречение, ако по този начин може да избегне употребата на минало време. Посочи друг стенопис.

— А тя? — запита.

— Това е Царица Кха-леон-ра-пта — отвърна Диос. — Завладява царството Хоуондаленд чрез кражба. Това става по времето на Втората Империя.

— Но тя е мъртва? — уточни Тепик.

— Да, доколкото знам — потвърди върховният жрец след най-кратка от кратките паузи.

Миналото време несъмнено притесняваше Диос.

— Научил съм седем езика — заяви Тепик спокоен, че бележките, които беше получил по три от тях ще си останат достояние единствено на дневниците на Гилдията.

— Наистина ли, Ваше височество?

— O, да. Морпоркиански, вангълметски, ефебски, лаотациански и… няколко други…

— Аха.

Диос кимна, усмихна се и продължи да води процесията по коридора, като лекичко накуцваше, но все още мереше крачката си подобно на тиктакането на вековете.

— Варварските земи…

Тепик погледна баща си. Балсаматорите добре си бяха свършили работата. Чакаха го да потвърди.

Една част от Тепик, която все още обитаваше Анкх-Морпорк, казваше: „Това е мъртво тяло, увито в превръзки, сигурно не си мислят, че по този начин ще му помогнат да се почувства по-добре? В Анкх си умираш, погребват те или те изгарят, или те хвърлят на гарваните. Тук се влага друг смисъл — просто малко забавяш темпото и получаваш най-добрата храна. Ама че нелепост, как може да се управлява подобно царство? Изглежда си мислят, че да си умрял е като да си глух — трябва само да ти говорят по-високо.“

Но втори, по-възрастен глас му казваше: „Управлявали сме подобно царство в продължение на седем хиляди години. И най-скромният производител на пъпеши има потекло, което би накарало царете по други земи да изглеждат като мухи еднодневки. Притежавали сме континента, преди да се наложи отново да го разпродадем, за да си платим пирамидите. Дори и не си помисляме за други страни, по-млади от три хиляди години. И май всичко това върши работа.“

— Здравей, татко — изрече той. Сянката на Тепикамон XXVII, която го наблюдаваше изкъсо, забързано премина през стаята.

— Изглеждаш добре! Радвам се да те видя! Виж, има един неотложен проблем. Моля те, обърни внимание, става дума за смъртта…

— Казва, че се радва да Ви види — заяви Диос.

— Можеш ли да го чуваш? — попита Тепик. — Аз нищо не чувам.

— Мъртвите, естествено, разговарят чрез жреците — обясни жрецът. — Така повеляват обичаите, Ваше величество.

— Но той може да ме чува, нали?

— Разбира се.

— Размишлявах за тази работа с пирамидата и слушай, не съм много убеден в нея.

Тепик се наведе по-ниско.

— Леля праща поздрави — високо изрече той. Замисли се за казаното: — Моята леля, не твоята.

„Надявам се“, добави на ум.

— Чуваш ли? Чуваш ли? Можеш ли да ме чуеш?

— Изпраща Ви поздрави от света на отвъдното — преведе Диос.

— Да, бе, предполагам, че и това правя, но ЧУЙ ме, не искам да си навличаш много неприятности и да строиш…

— Татко, ще ти построим великолепна пирамида. Наистина ще ти хареса в нея. Ще има кой да се грижи за теб, там нищо няма да ти липсва. — Тепик хвърли поглед към Диос, за да намери потвърждение на думите си. — Нали ще му хареса?

— Не ИСКАМ никаква пирамида! — запищя царят. — Тук съществува цяла интересна вечност, която още не съм видял. Забранявам ви да ме слагате в пирамида!

— Казва, че това е много правилно и че Вие сте един достопочтен син — оповести Диос.

— Можеш ли да ме видиш? Колко пръсти съм вдигнал? Мислиш си, че е забавно, така ли, да прекараш остатъка от смъртта си под милиони тонове скали, като се наблюдаваш как се разпадаш на трошички? Това ли е представата ти за приятна вечност?

— Тук става доста силно течение, Ваше величество — отбеляза Диос. — Може би е време да се захващаме на работа.

— Както и да е, просто не можеш да си го позволиш!

— Освен това ще поставим любимите ти фрески и статуи заедно с теб. Това ще ти хареса, нали — отчаяно изреждаше Тепик. — Всички твои джунджурийки ще си бъдат около тебе. Ще му хареса, нали? — попита той Диос, докато се връщаха в тронната зала. — Само че не знам защо някак си останах с усещането, че на него много-много не му харесва всичко това.

— Уверявам Ви, Ваше величество — натърти Диос, — той не би могъл да има никакво друго желание.

Там, в залата за балсамиране Цар Тепикамон XXVII се опита да потупа Ембри по рамото, но без всякакъв ефект. Отказа се и седна до себе си.

— Не го прави, момчето ми — горчиво каза той. — Никога недей да имаш наследници.

А след това идваше ред на самата Велика Пирамида.

Стъпките на Тепик отекваха по мраморните плочки, докато обикаляше около модела. Не беше наясно какво се очаква от него на това място. Но царете, предположи той, често изпадат в това положение. Винаги беше на разположение добрия стар вариант да преминеш в отсъпление, добре познато под формата на проява на жив интерес.

— Бре, бре — каза той. — От колко време се занимавате с проектиране на пирамиди?

Птакласп, архитект и щатен строител на пирамиди за благородниците, направи дълбок поклон.

— През целия си живот, о дневна светлина по пладне.

— Сигурно е забавно — предположи Тепик. Птакласп погледна косо към върховния жрец, който кимна утвърдително.

— Има си своите добри страни, о извор на водите — осмели се той.

Не беше свикнал царете да му говорят, като че е човешко същество. Смътно почувства, че не е редно.

Тепик махна с ръка към модела на поставката.

— Да — смънка колебливо. — Ами… Добре. Четири стени и заострен връх. Много добре. Първокласна работа. Всъщност изразява всичко. — Все още тишината наоколо беше в прекалено изобилие. Главоломно продължи нататък. — Добро шоу. Искам да кажа, че няма никакво съмнение по въпроса. Това е… една… пирамида. И само каква пирамида! Наистина. — Казаното все още изглежда не беше достатъчно. Търсеше какво да добави. — През идните векове хората ще я гледат и ще казват, ще казват… това е пирамида. Ъхъ. — Изкашля се. — Стените са добре склонени — изграчи. — Но…

Два чифта очи се завъртяха в орбитите си към него.

— Ъ-хъм… — отрони той.

Диос повдигна едната си вежда.

— Ваше величество?

— Май си спомням как веднъж моят баща каза, знаете ли, че когато умре, би искал, някак си, да бъде погребан в морето.

Не се чу яростно задавяне със слюнка, както бе предполагал.

— Имал е предвид делтата. Земята край делтата е много мека — поясни Птакласп. — Месеци ще са ни нужни, докато успеем да я укрепим. Освен това остава рискът от потъване. И влагата. Не е добре да има влага в пирамидата.

— Не — отвърна Тепик, като се потеше под втренчения поглед на Диос. — Мисля, че онова, което имаше предвид беше, разбирате ли, е морето.

Челото на Птакласп се набразди.

— Остроумно — замислено изрече той. — Интересна идея. Предполагам, че би могло да се построи малка пирамидка — милион тона — и да се постави на понтони или на…

— Не — прекъсна го Тепик, като се опитваше да не се разсмее — мисля, че искаше да каже да бъде погребан без…

— Тепикамон XXVII иска да каже, че желае да бъде погребан без никакво мотаене — намеси се Диос с глас, наподобяващ промазана коприна. — И няма никакво съмнение, че той би искал да почете с присъствието си най-доброто, на което си способен, архитекте.

— Не, убеден съм, че го разбирате погрешно — противопостави се Тепик.

Лицето на Диос се смрази. Лицето на Птакласп придоби восъчното изражение на човек, който няма нищо общо със събитията. Той се вторачи в пода, сякаш самото му оцеляване зависеше от това дали ще съумее да го запамети с всичките му детайли.

— Погрешно? — отрони Диос.

— Без да се засягаш. Сигурен съм, че си с най-добри намерения — отвърна Тепик. — Просто, ами, той беше съвсем ясен по този въпрос тогава и…

— Аз съм с най-добри намерения?

Диос вкусваше всяка една дума, сякаш ядеше кисело грозде. Птакласп се изкашля. Беше свършил с пода. Сега се захвана с тавана.

Диос дълбоко си пое дъх.

— Ваше величество, ние винаги сме строили пирамиди. Всичките ни царе са погребани в пирамиди. Това е начинът, по който уреждаме нещата, Ваше величество. Тези работи се правят така.

— Да, но…

— Няма място за диспут — отсече Диос. — Кой би пожелал нещо различно? Да те запечатат с ловка изобретателност срещу светотатството на Времето… — Сега смазаната копринена жилка в гласа му се превърна в броня, твърда като стомана, надменна като остриета на копия. — Защитен за всички Времена от обидата на Промяната.

Тепик хвърли поглед надолу към кокалчетата на ръцете на върховния жрец. Бяха побелели, костта напираше под плътта, като че в яростта си искаще да избяга навън.

Погледът му се плъзна по облечената в сиво ръка на Диос и стигна до лицето му. „О, богове, вярно е, той наистина има вид, сякаш вие сте се уморили да го чакате и сте го мариновали за всеки случай“. После погледът му срещна погледа на жреца с нещо като метален звън.

Почувства се сякаш някой много бавно издухва плътта от костите му. Почувства, че е не по-значим от обикновена еднодневка. Еднодневка очевидно потребна, на която се отдава значимото уважение, но все пак си остава насекомо с всички съответно присъщи й права. И в стихията на този вторачен поглед му остана свобода на волята колкото на парченце папирус, понесен от ураган.

— Волята на царя е да бъде погребан в пирамида — отрони Диос с глас, какъвто сигурно е използвал Създателят, за да щрихира луната и звездите.

— Ъ-ъ — отрони Тепик.

— Царят ще има най-прекрасната пирамида — уточни Диос.

Тепик се предаде.

— O, добре. Чудесно. Да. Най-добрата, разбира се.

Птакласп грейна от облекчение, извади своята восъчна дъсчица със замах и измъкна писец от дълбините на перуката си. Знаеше, че главната работа е да приключи сделката колкото е възможно по-бързо. Само една дреболия да объркаш в такова положение и можеш да се окажеш на ръце с 1 500 000 тона варовик, обработен по поръчка.

— Тогава да бъде стандартният модел, да речем, о, вода в пустинята?

Тепик погледна към Диос, който си стоеше на мястото и този път на никого не мяташе бесни погледи, а се взираше в булдозите на Ентропията и ги опитомяваше единствено с усилие на волята си.

— Предполагам, някакъв по-голям — безнадежно се осмели да предложи монархът.

— Значи Президентският модел — уточни Птакласп. — Извънредно изключителен, о, осново на колоната на вечността. Ще пребъде в безкрая. Освен това специалната ни оферта за настоящата вечност са разнообразни съотношения с паракосмическа значимост, вградени в самата текстура на материала, напълно безплатно.

Погледна с очакване Тепик.

— Да. Да. Много добре — съгласи се Тепик. Диос пое дълбоко въздух:

— Царят изисква много повече от това — намеси се той.

— Така ли? — колебливо изрече Тепик.

— Наистина, Ваше величество. Вие изразявате желание за Вашия баща да бъде построен най-великият паметник — с равен глас изрече Диос.

Това си беше състезание, осъзнаваше Тепик, а той не знаеше правилата, не знаеше и как да играе и щеше да загуби.

— Така ли? O. Да. Да. Предполагам, наистина е така. Да.

— Пирамида, която няма равна на себе си в Джел — продължи Диос. — Това е волята на царя. Единствено това е правилно и редно.

— Да, да, нещо такова. Ъ-ъ. Два пъти по-голяма от обичайния размер — каза Тепик безразсъдно и изпита краткотрайно удовлетворение, като видя как Диос за миг загуби присъствието на духа си.

— Ваше величество? — възкликна той.

— Единствено това е правилно и редно.

Диос отвори уста, за да възрази, видя изражението на Тепик и я затвори.

Птакласп енергично дращеше, а адамовата му ябълка подскачаше нагоре-надолу. Подобно нещо се случва само веднъж в трудовата ти кариера.

— Може да се направи много красива облицовка от черен мрамор — предложи, без да вдига поглед. — Може би разполагаме точно с необходимото количество в кариерата, о, царю на небесната орбита — добави прибързано той.

— Много добре — отвърна Тепик. Птакласп си взе чиста плочка:

— Ще решим ли завършващият камък да бъде обкован в сплав на златото и среброто — в електрон? По-евтино е, ако се вгради от самото начало. Нали не искате да използвате само сребро, а покъсно да си кажете: „А защо да няма и?“

— Електрон, да.

— И обичайните помещения?

— Какво?

— Тоест гробната камера и външната камера. Предлагам модела Мемфис, много изискан избор, в комплект със супер голяма съкровищница, която е идеално подходяща за всичките онези нещица, с които човек просто не може да се раздели. — Птакласп обърна плочицата от другата страна и започна да пише. — И разбира се, подобни покои за Царицата, предполагам, о, Царю, който ще живееш вечно.

— Ъ-ъ? O, да. Да, мисля така да бъде — отвърна Тепик, като хвърли бегъл поглед към Диос. — Пълният комплект. Нали разбираш.

— После идва ред на лабиринтите — продължаваше Птакласп, като се опитваше да говори с равен глас. — Много са на мода този век. Лабиринтът е много важно нещо — няма смисъл да си правиш лабиринт, след като крадците вече са влизали. Може да съм старомоден, но все ще си падам по Лабиринтчетата. Както ние си говорим помежду си, може и да успеят да влязат, но никога няма да излязат. Струва малко по-скъпичко, но какво са парите в тия времена, о, владетелю на водите.

Нещо, с което не разполагаме, обади се предупредителен глас някъде от дълбините на главата на Тепик. Пренебрегна гласа. Сега беше в лапите на съдбата.

— Да — отвърна с укрепнал глас. — Лабиринтчетата. Нека бъдат две.

Перото на Птакласп застърга по плочката.

— Неговият и нейният, о, скала на скалите — изграчи той. — Много сгодно, много удобно. С подбрани от склада капани? Можем да предложим смъртоносни пропадания, шахти, улеи, търкалящи се топки, падащи копия, стрели…

— Да, да — съгласяваше се Тепик. — Всичките поръчваме. Всичките.

Архитектът дълбоко си пое дъх.

— И разбира се, поръчвате набора полагащи се възпоменателни стълбове, алеи, церемониалните сфинксове…

— По много и от всичко — прекъсна го Тепик. — Тази част оставяме на вас.

Птакласп попи челото си.

— Чудесно. Прекрасно. — Издуха носа си. — Баща Ви, ако мога да се осмеля, о, ръсителю на семето, е изключително щастлив, че има син, който така го зачита. Бих могъл да добавя…

— Можеш да си вървиш — отсече Диос. — Очакваме работата да започне незабавно.

— Без протакане, уверявам ви — каза Птакласп. — Ъ-ъ.

Изглежда водеше душевен двубой с някакъв значим философски проблем.

— Да? — студено подкани Диос.

— Става дума за ъхъ. Остава проблемът, свързан с ъхъ. Естествено, работим за най-стария си клиент, за безценния си потребител, но съществува и проблемът за ъхъ. Абсолютно никакво съмнение няма относно кредитоспособността при проблема за ъхъ. В никакъв случай не искам да загатна за проблема ъхъ.

Диос му хвърли подглед, който би принудил сфинкс да премига и да отмести очи.

— Желаеш ли да кажеш нещо? Времето на негово величество е изключително ограничено.

Птакласп беззвучно раздвижи ченето си, но въпросът беше предрешен. Дори и боговете биваха принудени да мрънкат овчедушно, изправени пред лицето на Диос. А змиите, издялкани по жезъла му, сякаш също наблюдаваха архитекта.

— Ъхъ. Не, не. Извинете. Аз, просто, ъ-ъ, си мислех на глас. Тогава, да си тръгвам, нали? Толкова много работа има да се върши. Ъхъ. — Направи дълбок поклон.

Не беше стигнал до половината на арката, когато Диос добави:

— Пусков срок — след три месеца. Навреме за Разлива[11].

— Какво?

— Разговаряш с 1398-ия монарх — ледено отбеляза Диос.

Птакласп преглътна на сухо.

— Извинете — прошепна. — Исках да кажа „какво“? O, велики царю. Тоест само влаченето на камъните ще отнеме. Ъхъ… — Устните на архитекта потрепваха в опит да направи няколко уточнения и във въображението си ги запрати с пълна сила към втренчения поглед на Диос. — Тсорт не е бил построен за един ден — измърмори той.

— Не смятаме, че сме уточнявали спецификации за тази дейност — натърти Диос.

Пусна една усмивка към Птакласп. В известен смисъл тя беше най-лошото.

— Разбира се, ще платим — добави той.

— Но вие никога не пла… — започна Птакласп и се оклюма.

— Естествено, наказанията за неспазване на срока ще бъдат ужасяващи — поясни Диос. — Обичайната клауза си е в сила.

На Птакласп не му достигна смелост да оспори.

— Разбира се — отвърна напълно разбит. — За мен е чест. Бихте ли ме извинили, Ваши благородия? Остават още няколко часа дневна светлина.

Тепик кимна.

— Благодаря — каза архитектът. — Нека слабините ви да ви служат вярно. Спестявам Ви присъствието си, господарю Диос.

Чуха го как тича надолу по стълбите.

— Ще бъде великолепна. Прекалено големичка, но… великолепна — промълви Диос. Погледна между колоните към ширналия се некропол на отвъдния бряг на Джел.

— Великолепна — повтори.

Още веднъж премигна от острата болка в крака си. Ах. Несъмнено ще трябва отново да прекоси реката тази вечер. Глупаво постъпи, като отлагаше дни наред. Немислимо е да не си във форма, за да служиш на царството както подобава…

— Нещо не е наред ли, Диос? — попита Тепик.

— Ваше величество?

— Изглеждаш малко бледичък, струва ми се.

Паника се прокрадна из бръчките по лицето на Диос. Той се стегна.

— Уверявам Ви, Ваше величество, че съм в цветущо здраве. Цветущо, Ваше величество!

— Не мислиш ли, че малко преиграваш, а?

Този път изразът на ужас беше очевиден.

— Какво да преигравам, Ваше величество?

— Все си зает и нещо правиш, Диос. Ставаш пръв сутрин, вечер последен си лягаш. Я малко по-спокойно.

— Съществувам само, за да служа, Ваще величество — отвърна Диос твърдо. — Съществувам само, за да служа.

Тепик го придружи на балкона. Ранното вечерно слънце огряваше с топла светлина планинската верига, сътворена от хората. Виждаше се само централният масив — пирамидите се простираха от делтата чак до втория голям водопад, където Джел чезнеше в планините. А пирамидите заемаха най-добрата земя до реката. Дори и за селскостопанските работници всякакво друго предложение би било кощунство.

Някои от пирамидите бяха малки и направени от недодялани скални блокове, които съумяваха да изглеждат много по-стари от планините, обрамчващи долината откъм същинската пустиня. В края на краищата планините винаги са си били там. Определения като „млади“ и „стари“ не се отнасяха за тях. Но първите пирамиди са били строени от човешки създания, малки торбици с мислеща вода, затворена за кратко в крехки образования от акумулиран калций. Те рязали скалите на парчета, а след това болезнено трудно ги събирали отново, за да получат по-добра форма. Е, стари са си.

През хилядолетието модата се бе променила. По-късните пирамиди бяха гладки и островърхи, покрити с плочки от слюда. Дори и най-стръмната пирамида, размишляваше Тепик, не би получила повече от 1.0 по скалата на който и да е катерач, въпреки че някои от възпоменателните стълбове и храмовете, струпани в основите на пирамидите подобно на влекачи около дредноутите на вечността, биха заслужили известно внимание.

Дредноутите на вечността, замисли се той и се понесе вглъбено през мъглите на времето наред с пътниците от първа класа…

Няколко звезди бяха пуснати да греят рано. Тепик вдигна поглед към тях. Може би някъде другаде също има живот. Може би по звездите. Ако е вярно, че съществуват милиарди вселени, натрупани една връз друга, отделени само на една мисъл разстояние, тогава сигурно и другаде има хора.

Но където и да се намират, колкото и да се опитват, независимо от положените колосални усилия, със сигурност няма да станат толкова ужасяващо тъпи, колкото сме си ние, искам да кажа, че работим по въпроса. Дадена ни е първоначална искрица за старт, но в течение на стотици хиляди години сме реализирали значителен напредък.

Обърна се към Диос, защото чувстваше, че трябва частично да отстрани повредата.

— Усещаш ли как от тях лъха на антика? — започна, за да завърже разговор.

— Извинене, Ваше величество?

— Пирамидите, Диос. Толкова са стари.

Диос хвърли неопределен поглед отвъд реката.

— Така ли? — каза. — Предполагам, че са стари.

— Ти ще получиш ли? — попита Тепик.

— Пирамида ли? — уточни Диос. — Ваше величество, вече си имам пирамида. На един от Вашите предци му достави удоволствие да се погрижи за мен.

— Сигурно това е голяма чест — отбеляза Тепик. Диос благосклонно кимна. Самостоятелните кабини за вечно ползване обикновено се пазят за членовете на царското семейство.

— Тя, разбира се, е съвсем малка. Много скромна. Но ще бъде достатъчна за скромните ми нужди.

— Така ли? — Тепик се прозяваше. — Това е чудесно. А сега, ако не възразяваш, мисля, че ще си легна. Денят беше дълъг.

Диос така се поклони, сякаш беше сглобен с панта в кръста. Тепик отбеляза, че Диос владее поне петдесет различни фино регулирани поклона и всеки един от тях предаваше различни деликатни нюанси на значения. Този приличаше на поклон № 3 „Ваш Покорен Слуга.“

— Освен това денят беше много добър, ако ми позволите така да се изразя, Ваше величество.

Тепик не съумя да намери подходящи думи:

— Така ли мислиш? — попита.

— Ефектите с облаци на залез слънце бяха особено добри.

— Бяха? O. Трябва ли да правя нещо във връзка със залеза?

— Ваше величество обича шегите — каза Диос. — Залезите сами си стават, Ваше величество. Ха-ха.

— Ха-ха — повтори Тепик.

Диос изпука с кокалчетата на ръцете си:

— Номерът е в изгрева — отбеляза той.

В ронещите се свитъци на Кнот пишеше, че великото оранжево слънце бива изяждано всяка нощ от небесната богиня Какво, която съвсем навреме успява да запази едно семенце, за да отгледа прясно слънчице за другата утрин. А Диос знаеше, че е така.

В Книгата „В дупката си стой“ се казва, че слънцето е окото на Яай, което всеки ден се бъхти из небето да дири в захлас ноктите на пръстите си.[12] А Диос знаеше, че е така.

Според тайните ритуали на Пушещото Огледало слънцето представлява в действителност кръгла дупка на въртящото се в кръг сапунено мехурче на богиня Неш; отворът на тази дупка е към пламтящия действителен свят отвъд, а звездите са дупчиците, през които преминават дъждовните капки. А Диос знаеше, че всичко това е така.

Във фолклорните митове слънцето се описва като огнена топка, която всеки ден обикаля около света, а самият свят се носи през вечната пустош на гърба на огромна костенурка. А Диос също знаеше, че е така, въпреки че познанието в този случай му създаваше известни неприятности.

Диос знаеше още, че Нет е Върховният Бог и че Фон е Върховният бог, както и Хаст, Сет, Бин, Сот, Йо, Дхек и Птоойе; знаеше, че Херпетин Трискел сам властва над мъртвите, както и Синкоп, Силур, Богът с Глава на Морска Котка и Орексис-Нъпт.

Диос беше максимално върховен жрец в националната религия, която беше ферментирала, сраствала и бълбукала в продължение на повече от седем хиляди години и никога не изхвърляше никой бог, защото все може да ти потрябва за нещо. Знаеше, че голямо количество взаимно изключващи се неща си бяха верни. Ако не бяха — тогава религията и вярата не ставаха за нищо, а ако те не стават за нищо — значи в такъв случай светът не съществува. В резултат на този начин на мислене жреците на Джел бяха в състояние да предоставят умствено пространство за редица идеи, които биха принудили всеки квантов механик да се предаде и върне куфарчето с инструментите си.

Жезълът на Диос отекваше по камъните, докато се придвижваше с накуцване в мрака по рядко използваните коридори и излезе на малък вълнолом. Върховният жрец развърза лодката, трудно се качи в нея, освободи греблата от гнездата им и се отблъсна навътре в мътните води на тъмната Джел. Ръцете и краката му бяха прекалено студени. Глупаво, глупаво. Трябваше по-рано да го направи. Лодката бавно навлезе в течението на реката, а пълната луна се изтъркаля над долината. На отвъдния бряг, в отговор на древните закони, пирамидите започнаха да озаряват небето.

До късно горяха светлините и в къщата на фирмата „Некрополитни строители за Династията — Птакласп и Съдружници“. Бащата и двама му синове близнаци се бяха скупчили около големия восъчен проектантски поднос и спореха.

— Не че някога изобщо ще си платят — каза Птакласп ІІа. — Тоест те не само не са в състояние да го направят, ами сякаш не са схванали самата идея. Династии като Тсорт си плащат в рамките на около стотина години. Защо ти не…

— Строили сме пирамиди край Джел през последните три хилядолетия — прекъсна го баща му с хладен тон — и от това не сме губили, нали? Не, не сме. Останалите кралства гледат към Джел, казват — ето ви едно семейство, което наистина си разбира от пирамидите, спецове са си, казват, и ние искаме онова, което притежават те, ако обичате, плюс някоя и друга екстра. Както и да е — истинска царска фамилилия са си — добави — не като онези, които ни се падат напоследък — днес са тук, другия век ги няма. Освен това са полубогове. Нали не очаквате от истинските царе да си плащат сметките. Това е една от характеристиките на истинските царе — те нямат пари.

— Тогава не можеш да станеш повече цар от тях. Ще ти е нужен нов свят — отбеляза ІІа. — В този смисъл и ние сме почти царе.

— Не разбираш от бизнес, синко. Мислиш си, че бизнесът е само счетоводство. Е, ама не е така.

— Въпрос на количество е. И на съотношението между мощност и тегло.

И двамата с ярост изгледаха Плакласп ІІб, който се беше опулил в чертежите. Въртеше писеца в ръцете си, които трепереха от едва потиснатата му възбуда.

— Ще се наложи да използваме гранит за по-ниските склонове — каза той на себе си. — Варовикът няма да издържи. Не може да издържи цялата тази механизация. Която ще е — уха! — много механизация ще има. Тук не става дума за остриета на бръснач. Това нещо ще е в състояние да направи и ръб на точилка.

Птакласп завъртя очи. Той беше първото поколение в династията си и вече се появиха проблемите. Единият му син — роден счетоводител, другият — влюбен в новоизлюпеното космическо инженерство. Когато той самият беше момче, нямаше такива работи — архитектурата си беше архитектура. Чертаеш плановете, а после хващаш десетина хиляди юнаци на наднормен работен ден и двойно нищо за почивните дни. От тях се очакваше просто да струпат нещата. Не се налагаше да имаш космически подход.

Наследници! Боговете бяха счели за редно да го дарят със син, който ти начислява сметка за количеството въздух, използвано във фразата: „Добро утро“, и друг син, който боготвори геометрията и по цели нощи проектира акведукти. Ти се бъхтиш и пестиш, за да ги пратиш да учат в най-добрите училища, а после те се връщат и ти се отблагодаряват с факта, че са станали образовани.

— За какво говориш? — изстреля рязко въпроса си.

— Само разпределението на тежестта… — ІІб примъкна сметалото към себе си и зачатка с глинените мъниста по жиците. — Да кажем, че става дума за височина два пъти по-голяма от Президентския модел, което ни води до маса от… плюс допълнителните кодирани измерения на окултната значимост според заданието… Подобно нещо не бяхме в състояние да изпълним само преди век, нали разбирате, не и с примитивната техника, която имахме тогава…

Така ръкомахаше, че пръстът му загуби ясните си очертания.ІІа изсумтя и грабна своето сметало.

— Варовик по два таланта за тон… — започна той. — Амортизация на инструментите… Разходи по зидарията… Такса забавяне на доставките… Компенсации за изпочупена стока… O, боже, о, боже… Текущи разходи за… черен мрамор…

Птакласп въздъхна. Две сметала чаткаха в тандем вече цял ден — едното, за да промени формата на света, а другото, за да оплаква разходите. Къде изчезнаха двете дървени парченца и отвеса?

Последните преместени топчета се удариха в рамките на сметалата.

— Ще бъде цял квантов скок напред в пирамидологията — каза ІІб и се облегна назад, а на лицето му лъсна назъбената усмивка на месия.

— Ще бъде цял ква-ква… — започна ІІа.

— Квантов — ІІб избълва думата.

— Ще бъде цял квантов скок в банкрута — оповести ІІа. — И за това ще им се наложи да измислят нова дума.

— Ще си струва, защото ще декларираме фантастични загуби — отбеляза ІІб.

— Естествено. Когато стане дума за реализиране на загуби, ние сме в първите редици — кисело заяви ІІа.

— Това нещо просто ще засияе! През цялото хилядолетие хората ще идват тук, ще го разглеждат и ще казват: „Тоя Птакласп страхотно разбира от пирамиди.“

— Искаш да кажеш, че ще я нарекат Глупостта на Птакласп, нали!

В този момент и двамата братя се бяха изправили, а носовете им бяха на сантиметри един от друг.

— Твоята беда, братче, е, че знаеш цената на всичко, ама не познаваш стойността на нищо!

— А твоята беда е… е… е, че ти не ги разбираш тия работи!

— Човечеството трябва винаги да се стреми напред и нагоре!

— Да, на здрава финансова основа, в името на Кхьфт!

— Стремежът към познанието…

— Стремежът към неподкупност…

Птакласп ги остави да се разправят и се загледа в двора, където на светлината на факлите пероналът трескаво проверяваше инвентара.

Когато неговият баща му прехвърли фирмата, бизнесът не беше голям — само един двор, натъпкан с каменни блокове и различни сфинксове, пилони, възпоменателни плочи и други продукти, дебела купчина неплатени сметки, повечето адресирани до палата и в които почтително се посочваше, че очевидно фактурата, калкулирана и представена от нас преди деветстотин години, е пропусната и че очакваме с признателност бързо уреждане на въпроса. Но в онези дни беше забавно да се работи — бяха само той и около пет хиляди работника, а г-жа Птакласп се занимаваше със счетоводството.

Трябва да строиш пирамиди, бе казал баща му. Печалбата идва само от мащабите, малките семейни гробници, мемориалните пилони и работата на акорд по некропола, но трябва да строиш пирамиди. Ако не го правиш, значи не си нищо. И най-простият производител на чесън, който иска да си спретне нещичко дълговечно, украсено с някой и друг отломък от зелен мрамор, колкото кесията му позволява, няма да отиде при човек, който да не е отхвърлил поне една пирамида зад гърба си.

И Птакласп строеше пирамиди, хубави пирамиди, не като някои напоследък — с неправилен брой страни и стени, през които можеш да си пъхнеш крака. И да, фирмата му бе ставала някак все по-силна и по-силна.

За да могат да издигнат Най-Великата Пирамида, строена някога…

За три месеца…

С ужасяващо наказание, ако не се справят в срок. Диос не уточни колко ужасяващо ще е наказанието, но Птакласп си знаеше човека, което значеше, че в процедурата положително са включени и крокодили. Да, наистина ще е ужасяващо.

Впери поглед в мъждукащата светлинка, осветяваща дългата редица статуи, измежду които беше статуята на кръвожадния Лешоглав Бог на Неканените Гости, купена изгодно преди години. Клиентът я отказа, защото не беше на нужната висота в сектора на човката и оттогава си остана непродаваема, дори и предлагана с отстъпка.

Най-Великата Пирамида за всички времена…

И след като си се бъхтил до изнемога, за да осигуриш на благородниците техните билети към вечността, имаш ли право да насочиш експертния си опит към дома, т.е. да спретнеш една пирамидка бижу за себе си и за г-жа Птакласп с цел да осигуриш безопасната си доставка до Отвъдния свят? Разбира се, че не. Дори и на татко му дадоха право единствено на една мастаба, е, от най-хубавите по реката, трябваше да си признае. Мраморът с червени жили бе поръчан чак от Хоуондаленд и много хора бяха пожелали от същия, оказа се добре за бизнеса — ето това би се понравило на татко.

Най-Великата Пирамида на всички времена…

И никога няма да се сетят кой лежи под нея. Няма значение дали ще я наричат Глупостта на Птакласп или Гордостта на Птакласп. И в двата случая ще я наричат пирамидата на Птакласп. Изплува на повърхността на басейна от мислите си, за да чуе как синовете му още се карат.

Ако това ще го наследи, би предпочел конструкция от 600-тонни блокове варовик. Те поне са безшумни.

— Я млъквайте и двамата!

Те се спряха и седнаха с мърморене.

— Реших — оповести той.

IIб драскаше на пресекулки с писеца си. ІІа подрънкваше със сметалото си.

— Ще я направим — заяви Птакласп и с големи крачки излезе от стаята. — И ако на някой син това не му се нрави, ще бъде изхвърлен в открития мрак, където се чува само вой и чаткане на зъби — извика им през рамо.

Двамата братя, останали сами, се погледнаха бясно.

Най-накрая ІІа попита:

— Какво значи „квант“, все пак?

ІІб сви рамене:

— Значи да добавиш още едно нищо.

— O — възкликна ІІа, — само това ли било?

По цялата долина на река Джел пирамидите тихичко изливаха сиянието си към небето и така се освобождаваха от натрупаната през деня енергия.

Огромни безмълвни пламъци изригваха от върховете им и в танц се понасяха нагоре, назъбени като светкавица, студени като лед.

В продължение на стотици километри пустинята бе озарена със съзвездията на мъртвите, със сиянието на античността. А по долината на Джел светлините се сливаха в една обща огнена ивица.

Беше сложено на земята и в единия ъгъл имаше възглавница. Трябваше да е легло.

Тепик установи, че изпитва съмнения, докато се мяташе и въртеше и се опитваше да си намери кътче от постелята, която би била склонна, макар и частично, да го приеме. „Ама че глупост, израснал съм на такива легла. И всички възглавници си бяха изсечени от камък. Роден съм в този палат, това си е моето наследство, трябва да съм готов да го приема…“

„Първото, което ще направя сутринта, е да си поръчам нормално легло и пухена възглавница от Анкх. Аз — царят казвам, че това ще стане.“

Обърна се на другата страна, а главата му глухо се чатна във възглавницата.

И канализация. Каква страхотна идея е канализацията. Удивително е какво можеш да постигнеш с една дупка в пода.

Да, канализацията. И врати, по дяволите. Тепик определено не беше свикнал да разполага с няколко слуги през цялото време и процедурата по очистване преди лягане много го притесни. А и хората също се попритесниха. Твърдо бе решен да опознае хората. Непрестанното свиране в палата е изцяло неправилно.

И как можеш да заспиш, като цялото небе над реката грее като при заря?

Накрая самата умора се пребори с тялото му и го укроти в някаква зона между сън и събуждане, а по очните му ябълки се прокрадваха побеснели образи.

Например срамът, който изпитват дедите му при превода на още неизрисуваните фрески от царуването му: „Завъртулка, орел със запек, криволичеща черта, задник на хипопотам, драскулка: И в годината на Цикъла на Цефнет, Богът на Слънцето Тепик нареди да бъде Инсталирана Канализация и Презря Възглавниците на Своите Предци.“

Присъни му се Кхъфт — огромен и брадясал, говореше с езика на гръмотевиците и светкавиците, призоваваше гневът на небесата да се стовари върху този наследник, който изменя на благородното минало.

Диос му се яви и мимоходом му разясни, че по силата на декрет, издаден преди няколко хилядолетия, от първостепенна важност е да се ожени за котка.

Богове с най-различни глави се надпреварваха за вниманието му и подробно му обясняваха естеството на божествеността, на фона на някакъв далечен глас, който се опитваше да му се натрапи и пищеше, че не искал да бъде погребван под тонове камънаци. Но на Тепик не му остана време да се съсредоточи, защото видя седем дебели крави и седем кльощави крави, а едната от тях свиреше на тромбон.

Но това си беше стар сън — присънваше му се почти всяка вечер…

А след това дойде ред на човек, който обстрелваше костенурка със стрели…

После пък му се присъни, че се разхожда из пустинята и намира мъничка пирамидка, висока само няколко сантиметра. Излезе вятър и издуха пясъка настрана, само че този път не вятърът се надигаше, а пирамидата, пясъкът се свличаше надолу по блестящите й страни…

И ставаше все по-грамадна, по-голяма от света, докато накрая пирамидата се извиси толкова огромна, че светът се превърна само в една точица точно в центъра й.

А в центъра на пирамидата се случи нещо много странно.

Пирамидата започна да се смалява, отнасяйки света в себе си, и накрая изчезна…

Разбира се, когато си фараон, падат ти се висша класа неясни сънища.

Зазори се нов ден благодарение на царя, който се беше сгушил на леглото си, подложил сгънатите си дрехи вместо възглавница. Из каменния лабиринт на палата слугите на царството започнаха да се будят.

Лодката на Диос леко се плъзна по водата и се блъсна в пристана. Жрецът слезе от нея и забърза към палата, като прескачаше по три стъпала наведнъж и енергично потриваше ръце при мисълта, че пред него се е проснал нов ден, а всеки час и ритуал с тиктакане заемаше точното си място в плана му. Колко работи имаше да организира, колко потребен си беше…

Главният скулптор и майстор на саркофази сгъна мерките си.

— Добра работа си свършил, Майстор Копърко.

Копърко кимна. Между занаятчиите не се разменяха празни комплименти. Скулпторът го смушка:

— Какъв екип, сме, а? Ти ги мариноваш, а аз ги пакетирам.

Копърко кимна, но доста по-бавничко. Скулпторът погледна надолу към восъчния овал в ръцете си.

— Не мога да кажа обаче, че съм възхитен от смъртната маска.

Ембри, който работеше здравата върху една от покойните котки на царицата на дисекционната маса в ъгъла — вече му беше позволено да свърши сам всичко това — вдигна поглед в ужас.

— Много внимателно я изработих — кисело отрони Копърко.

— Там е цялата работа — отвърна скулпторът.

— Знам — тъжно отрони Копърко. — Носът, нали?

— Брадичката — в по-голяма степен.

— И брадичката.

— Да.

— Да.

В мрачно мълчание погледнаха към восъчния образ на фараона. И фараонът направи същото. „Нищо й няма на брадичката ми.“

— Можеш да й сложиш брада — предложи Копърко. — Една брада би покрила значителна част от нея, какво мислиш?

— Остава носът.

— Можеш да намалиш тук с около три сантиметра. И да направиш нещо със скулите.

— Да.

— Да.

Ембри беше потресен.

— Говорите за лицето на покойния ни цар — намеси се той. — Не можета да направите такова нещо! Във всеки случай хората ще забележат. — Той се поколеба. — Няма ли да забележат?

Двамата занаятчии се спогледаха.

— Ембри — търпеливо започна Копърко — естествено ще забележат. Но нищо няма да кажат. Очакват от нас да, ъ-ъ, подобрим обекта.

— В края на краищата — намеси се ведро скулпторът — нали не си мислиш, че ще вземат да дойдат и да кажат: „Всичко това е погрешно, в действителност лицето му приличаше на кьорава кокошка“?

— Много ви благодаря. Наистина трябва да подчертая колко съм ви признателен.

Фараонът отиде да седне до котката. Изглежда хората проявяват уважение към мъртвите, само когато си мислят, че могат да ги чуят.

— Предполагам — каза чиракът с известна несигурност, — че наистина не беше толкова красив, колкото е на рисунките.

— Ето за това става дума, нали — многозначително подчерта Копърко.

Голямото, честно, пъпчиво лице на Ембри бързо смени изражението си подобно на местност, покрита с кратери, когато над нея се носят облаци. Започна да го озарява идеята, че тази тема спада към въвеждането в древните тайни на занаята.

— Искате да кажете, че художниците променят… — започна той.

Копърко му се намръщи.

— Не говорим за това — прекъсна го.

Ембри се опита да принуди чертите на лицето си да изразят подобаваща сериозност.

— О… Да. Разбирам, учителю.

Скулпторът го потупа по рамото.

— Схватлив младеж си — поощри го. — Досетливко. В края на краищата достатъчно неприятно е да си грозен приживе. Помисли си само колко ужасно би било да си грозен и в отвъдното.

Цар Тепикамон XXVII поклати глава. Все трябва да изглеждаме еднакви приживе, размишляваше той, а сега се стараят да сме неразличими и като мъртъвци. Ама че царство. Сведе поглед надолу и видя душата на споминалата се котка, която се почистваше с близане. Когато беше жив, мразеше тези твари, но точно сега нещото му изглеждаше приемливо за компания. Стимулиращо я потупа по плоската глава. Тя замърка за миг, а след това се опита да съдере плътта на ръката му. Определено доникъде не стигна в това намерение.

С нарастващ ужас той осъзна, че в момента триото обсъжда някаква пирамида. Неговата пирамида. Щяла да бъде най-великата, строена някога. Щели да я издигнат на особено плодородна земя, разположена на склон, на най-лично място в некропола. Пред нея и най-голямата сегашна пирамида щяла да заприлича на детска конструкцийка в пясъчно сандъче. Шяла да бъде заобиколена от мраморни градини и гранитни обелиски. Щяла да бъде най-големият мемориален комплекс, строен от син за баща.

Царят изстена.

Птакласп изстена.

По времето на баща му е било по-добре. Тогава е било достатъчно да разполагаш само с дяволските дървени валци и двайсетина годинки, което е носело известна полза, защото всички са били в безопасност по време на сезона на Разлива, когато полетата са наводнени. А сега е достатъчно да имате под ръка един умникс парче тебешир в ръка и точни магически формули.

Имайте предвид, че резултатът е впечатляващ, ако обичате подобни неща.

Птакласп ІІб обикаляше големия каменен блок, като ту почистваше някоя формула, ту подчертаваше някой окултен надпис. Вдигна поглед и кимна на баща си.

Птакласп забързано се отправи обратно към царя, който стоеше със свитата си на скалата с изглед към каменоломната, а слънцето се отразяваше в маската му. На всичкото отгоре и височайша визита…

— Готови сме, ако това Ви задоволява, о, небесен свод.

Препоти се. Отчаяно се надяваше, че…O, богове. Царят отново ще го Накара да се Чувства като у Дома си.

Умоляващо погледна към върховния жрец, който с кривата си гримаса му даде да разбере, че не смята нищо да направи по този въпрос. Ставаше нетърпимо, а архитектът не беше единственият, подложен на всичко това — Копърко, майсторът балсаматор, бе принуден в продължение на половин час да Говори за Семейството си вчера — не беше редно, хората очакват от царя да си стои в палата, беше прекалено…

Царят бавно вървеше към него, по един безгрижен начин, с който целеше да предразположи майстора строител и да го накара да мисли, че е между приятели. O, не, помисли си Птакласп, на всичкото отгоре ще си Спомни и Името ми.

— Трябва да подчертая, че за девет седмици сте свършили огромна работа, това е много добро начало. Ъ-ъ. Ти беше Птакласп, нали? — започна царят.

Птакласп преглътна на сухо. Сега вече помощ отникъде нямаше да дойде.

— Да, о, ръка над водите — отвърна той — O, извор на…

— Мисля, че е достатъчно да казваш „Повелителю“ или „Ваше величество“ — прекъсна го Тепик.

Птакласп се паникьоса и страхливо погледна към Диос, който примига, но отново кимна.

— Царят иска да се обръщаш към него — израз на болка премина през лицето му, — неформално. Според привичките на варва… на чуждоземците.

— Сигурно се мислиш за човек с голям късмет при толкова талантливи и трудолюбиви синове — продължи Тепик, като изучаваше атмосферата на усърдна работа в каменоломната.

— Аз… ще, о… Ваше величество — мрънкаше Птакласп и изтълкува чутото като заповед.

Защо царете не си раздават заповедите, както правеха едно време? Тогава всеки си знаеше мястото, а царете не обикаляха, не се държаха мило и не се отнасяха с хората като с равни, като че всеки може да кара слънцето да изгрява.

— Това сигурно е много увлекателен занаят — продължаваше Тепик.

— Както желае Ваше величество, Ваше величество — отговори Птакласп. — Само ако Ваше величество каже…

— И как точно функционира всичко това?

— Ваше величество? — Птакласп беше ужасен.

— Карате блоковете да летят, нали?

— Да, о, Ваше величество.

— Много интересно. Как точно го правите?

Птакласп почти прегриза устната си. Да Издаде Тайните на Занаята? Беше смразен. Противно на всякакви очаквания Диос му се притече на помощ.

— С помощта на определени тайни знаци и магически образи, Ваше величество — обясни той, — за чийто произход не е разумно да се интересуваме. Това е мъдростта на… — той помълча — …на съвремениците.

— Доста по-бързо е в сравнение с влаченето насам-натам, предполагам — каза Тепик.

— И предишният метод си имаше своето величие, Ваше височество — отвърна Диос. — А сега, ако бих могъл да направя едно предложение.

— O. Да. Давайте, разбира се.

Птакласп избърса челото си и изтича до края на каменоломната.

Развя някакво парцалче.

Името определя обекта. Ако се смени името, променя се и обектът. Естествено не всичко се изчерпва само с казаното, но от паракосмическа гледна точка работата се свежда точно до това…

Птакласп ІІб лекичко почука камъка с жезъла си.

Въздухът над него затрептя в горещината и сред малко облаче прах блокът лекичко се издигна половин метър над земята, здраво прихванат от съоръженията за акостиране.

Това беше всичко. Тепик очакваше гръм или поне огнен облак. Но работниците вече се бяха скупчили около друг блок, а двама теглеха първия към обекта.

— Много внушително — тъжно обобщи той.

— Наистина, Ваше величество — съгласи се Диос. — А сега трябва да се върнем в палата. Скоро ще дойде време за Церемонията на Третия Час.

— Да, да — сряза го Тепик. — Много добра работа, Птакласп. Продължавайте в същия дух.

Птакласп се поклони като люлка от типа „солпипер“, обвзет всецяло от тревожна възбуда и смут.

— Да, слушам, Ваше величество — изрече и се реши да отвори дума за голямата работа. — Мога ли да покажа последните планове?

— Царят вече е одобрил плановете — намеси се Диос. — И моля за извинение, ако греша, но струва ми се, че строежът вече доста е понапреднал.

— Да, но… — упорстваше Птакласп — …стори ни се, че алеята тук, ето, вижте, точно срещу входа, какво място само, мислехме си за статуя, например за Хат, Лешоглавия Бог на Неканените Гости, на цена, практически…

Диос хвърли поглед на проекта.

— Предполага се, че това са криле, така ли? — попита той.

— Дори не и на цена, дори не и на цена, сега ще ви кажа какво ще направя… — Птакласп продължаваше отчаяно.

— Това нос ли е? — попита Диос.

— По-скоро човка, по-скоро човка — отвърна Птакласп. — Вижте, какво ще кажете за…

— Мисля, че отговорът е „не“ — каза Диос. — Не, наистина не съм съгласен.

С бърз поглед обходи каменоломната, за да открие Тепик, изстена, хвърли скиците в ръцете на строителя и се понесе на бегом към него.

Тепик се беше отправил с бързи крачки надолу по пътеката към чакащите колесници и отнесено наблюдаваше суматохата наоколо. Спря се да погледа как група работници шлифоваха ъгълен камък. Те замръзнаха, когато почувстваха втренчения му поглед, и глуповато впериха очи в него.

— Я да видим — каза Тепик, въпреки че всичките му познания за каменоделството можеха да се инкрустират върху пясъчно зрънце. — Какъв прекрасен скален материал.

Обърна се към най-близкия човек, чиято уста зейна.

— Ти си каменоделец, нали? Сигурно работата ти е много интересна.

Очите на човека щяха да изскочат от орбитите си. Изпусна длетото си.

— Ъ-ък… — отрони той.

На стотина метра от мястото полите на Диос се мятаха около краката му, докато тромаво се носеше по пътеката. Сграбчи краищата им и се втурна в галоп с плясък на сандали.

— Как се казваш? — попита Тепик.

— Аааааргъл — човечецът смутолеви в ужас.

— Е, много добре — похвали го Тепик, хвана несъпротивляващата му се ръка и се здрависа с него.

— Ваше величество! — изрева Диос. — Не!

А каменоделецът се откъсна, стисна китката на дясната си ръка и поведе битка с нея, пищейки…

Тепик се вкопчи в облегалките на трона и впи яростен поглед във върховния жрец.

— Но това е жест, с който се изразява приятелско отношение, нищо повече. Там, откъдето идвам…

— Там, откъдето идвате, Ваше величество, е това място тук! — изтрещя Диос.

— Но, боже господи, да я отрежете? Прекалено жестоко е!

Диос пристъпи напред. Гласът му отново придоби обичайните си мазни като олио тонове.

— Жестоко ли, Ваше величество? Но ще бъде извършено с прецизност и внимание, с упойка, за да се премахне болката. Непременно ще оцелее.

— Но защо?

— Вече Ви обясних, Ваше величество. Не може повече да използва ръката си, без да я оскверни. Той е набожен човек и това му е добре известно. Разбирате ли, Ваше величество, вие сте бог.

— Но ти можеш да ме докоснеш. Слугите също!

— Аз съм жрец, Ваше величество — спокойно обясни Диос. — А слугите имат специално разрешение.

Тепик захапа устната си.

— Това е варварство.

Чертите на Диос не трепнаха.

— Няма да се постъпва така — заяви Тепик. — Аз съм царят. Забранявам да се прави, ясно ли ти е?

Диос се поклони. Тепик разпозна поклон №. 49, „Ужасяващо Презрение“.

— Вашата воля със сигурност ще бъде изпълнена, о, извор на цялата мъдрост. Въпреки, разбира се, факта, че самият човечец може би ще вземе нещата, ако ме извините, в свои ръце.

— Какво искаш да кажеш? — рязко попита Тепик.

— Ваше величество, ако колегите му не бяха го спрели, той сам щеше да го направи. С длето, както разбирам.

Тепик се вторачи в него и си помисли: „Странник съм в земя позната.“

— Разбирам — промълви накрая. Помисли още малко. — Тогава операцията да бъде извършена с голямо внимание и грижи, а после да му се отпусне пенсия, ясно ли е?

— Както пожелаете, Ваше величество.

— При това пенсията да е добра.

— Наистина, Ваше величество. Златно ръкостискане, Ваше величество — безчувствено заяви Диос.

— А не бихме ли могли да му намерим някоя лека работа в палата?

— Като за еднорък каменоделец, Ваше величество? — лявата вежда на Диос лекичко се повдигна.

— Каквато и да е, Диос.

— Естествено, Ваше величество. Както желаете. Ще се заема да проверя дали в някой отдел няма недостиг на работна ръка точно в този момент.

Тепик яростно го изгледа:

— Царят сьм аз, да знаеш.

— Този факт ме преследва всеки миг, когато очите са ми отворени, Ваше величество.

— Диос? — каза Тепик точно когато върховният жрец си тръгваше.

— Ваше величество?

— Поръчах пухено легло от Анкх-Морпорк преди няколко седмици. Предполагам не знаеш какво се е случило с него?

Диос изразително размаха ръце.

— Предполагам, Ваше величество, че има значителна пиратска дейност край кхалианския бряг.

— Несъмнено пиратите са отговорни и за непоявата на експерта от Гилдията на Водопроводчиците и Помийните гмуркачи — кисело процеди Тепик.[13]

— Да, Ваше величество. А може и бандити да са били, Ваше величество.

— Или навярно гигантска двуглава птица се с спуснала и го е отнесла — предположи Тепик.

— Всичко е възможно, Ваше величество — отбеляза върховният жрец, а лицето му излъчваше учтивост.

— Можеш да си вървиш, Диос.

— Ваше величество. Мога ли да Ви напомня, че емисариите от Тсорт и Ефеб ще Ви посетят в петия час.

— Да. Можеш да си вървиш.

Тепик остана сам или поне доколкото винаги му се отдаваше, което означаваше, че беше сам, ако не броим двамината, които му вееха с ветрила, един иконом, двама хоуондалендски стражи на входа, яки като гардероби, и няколко прислужнички.

А, да. Прислужнички. Още не успяваше да привикне с идеята за прислужничките. Предполагаше се, че Диос ги е избрал, тъй като той очевидно наблюдаваше цялостния живот в палата и беше проявил изумително добър вкус по отношение например на маслинената им кожа, гърдите и краката им. Одеждите на двете, взети заедно, биха могли да закрият малка чинийка за кафе. А крайният резултат от вида им бе твърде изумителен — девойките просто се превръщаха в привлекателни подвижни мебели, безполови като мраморни колони. Тепик въздъхна при спомена за жените в Анкх-Морпорк, които макар и облечени от врата до глезените в брокат, караха целия клас момчета да се изчервяват до корените на косите си.

Протегна ръка към купата с плодове. Едно от момичета мигновено сграбчи ръката му, нежно я отмести и откъсна зрънце грозде.

— Моля те, не го бели — каза Тепик. — Люспата е най-хубава. Пълна е с хранителни вещества, витамини и минерали. Само че сигурно нищо не си чувала за това, нали, те отскоро са изобретени — добави той по-скоро на себе си. — Тоест в рамките на последните седем хиляди години — довърши кисело.

Толкова по въпроса за отлитащото време, начумерено се замисли. Може би лети по други места, но не и тук. По тези места само се трупа като сняг. Сякаш пирамидите ни забавят, подобно на онези неща, които се използват по корабите, как им казваха… морски котви. Утрешният ден е точно като вчерашния, само малко по-притоплен.

Тя все пак му обели зрънцето, докато снежинките-секунди плавно се сипеха надолу.

На обекта на Великата Пирамида огромните каменни блокове се плъзгаха по местата си подобно на върнат запис на експлозия. Носеха се между каменоломната и обекта, тихичко се хлъзгаха из местността над дълбоки правоъгълни сенки.

— Трябва да призная, че си те бива — каза Птакласп на сина си, застанал до него в наблюдателницата. — Удивително е. Един ден хората има да се чудят как сме го направили.

— Методът на дървените валци и камшиците е овехтял — заяви ІІб. — Откажи се от него.

Младият архитект се усмихна, но устата му беше зейнала леко маникално.

Удивително си беше. По-удивително, отколкото трябваше да бъде. Придобиваше усещането, че пирамидата е…

Целият се разтресе на ум. Би трябвало да се срамува от този си начин на мислене. Ако не внимаваш, можеш да станеш суеверен с тази професия.

Различни неща по естествен път могат да образуват пирамиди… е, всъщност конуси. Тази сутрин беше експериментирал. Със зърна, сол, пясък… обаче не и с вода, това беше грешка. А пирамидата е просто един добре оформен конус, нали — конус, взел решение да е малко по-подреден.

Може би само мъничко е попрекалил с паракосмическите измерения?

Баща му го шляпна по гърба.

— Браво — повтори той. — Знаеш ли, сякаш сама си се строи!

ІІб изскимтя и се захапа за китката — това си му беше детски навик, към който винаги се връщаше, когато беше нервен. Птакласп не го забеляза, защото точно в този момент един от бригадирите тичаше към основата на наблюдателницата и размахваше церемониалния си петметър.

Птакласп се провеси надолу.

— Какво има? — попита повелително.

— Казах, моля да дойде веднага, о, господарю!

На работната площадка, разположена на около половината от височината на бъдещата пирамида, където се правеше детайлната изработка на вътрешните камери, думата „впечатляващо“ вече не беше подходяща. Повече подхождаше думата „ужасяващо“.

Каменни блокове се трупаха високо в небето над главата ти, изпълняваха гигантски бавен танц, разминаваха се, а водачите им, сякаш управляваха слонове и си крещяха един на друг, подвикваха и на нещастниците контрольори, които стояха долу на пирамидата и се опитваха да надвикат глъчката със своите указания.

Птакласп с големи крачки отиде при група работници, насъбрали се по средата. Тук поне имаше тишина. Мъртвешка тишина.

— Добре, де, добре — започна той. — Какво става… ох.

Птакласп ІІб надзърна над рамото на баща си и завря китката си в устата.

Нещото беше сбръчкано. Беше антично. Очевидно някога е било живо. Въргаляше се на каменната маса с вид на много гнусна сушена синя слива.

— Това си беше обядът ми — съобщи старши мазачът. — Това, по дяволите, си беше обядът ми. Така исках да си изям тази ябълка!

— Но не може вече да е започнало — прошепна ІІб. — Възлите на времевите орбити не може да са се образували вече, тоест… откъде знае, че ще бъде пирамида?

— Опипах го с ръка и е доста неприятно — оплака се мазачът.

— А на всичкото отгоре, това е отрицателен възел — добави ІІб. — Не би трябвало изобщо да го има.

— Още ли е там? — попита Птакласп и добави. — Кажи ми „да“.

— Ако се поставят повече блокове на мястото им, няма да е така — поясни синът му, като бясно се оглеждаше. — Като се промени центърът на масата, нали разбираш, възлите се раздърпват.

Птакласп издърпа младежа настрани.

— Какво точно ми казваш сега? — запита настойчиво в камилски шепот.[14]

— Трябва да й сложим върха — измърмори ІІб. — Да отсечем с пламък уловеното време. Тогава няма да имаме никакви проблеми…

— Как ще й слагаме върха? Та тя изобще не е завършена още! — възкликна Птакласп. — Какъв си ти бе, къде си ходил, какво си правил? Пирамидите не започват процеса на акумулиране, преди да са завършени. Преди да станат пирамиди, ясно ли е? Енергия на пирамидата, ясно? Кръстена е на пирамидата. Затова така се казва — енергия на пирамидата.

— Трябва да има нещо общо с масата или с нещо друго — архитектът стреляше напосоки — и скоростта на строене. Времето се хваща в текстурата. Искам да кажа, теоретично погледнато, по време на строежа могат да се получат малки възли, но са толкова слаби, че не могат да бъдат установени. Ако застанеш в някой от тях, може би ще поостарееш с няколко часа или ще се подмладиш, или… — взе да ломоти той.

— Помня, когато строяхме гробницата на Кхенет XIV, как художникът на рисунките разправяше, че за някакви си два часа нарисувал Камерата на Царицата, а ние му казахме, че са били три дни, и го глобихме — бавно изрече Птакласп. — Помня, че се вдигна голяма врява в Гилдията.

— Ти току-що ми го разказа — намеси се ІІб.

— Кое?

— Историята за художника. Разказа ми я преди малко.

— Не. Не съм. Не би могъл да ме чуеш — възрази Птакласп.

— Мога да се закълна, че ми я разказа. Както и да е, това е още по-лоша работа от предишната. И сигурно ще се повтори.

— Да очакваме ли още такива случки?

— Да — потвърди ІІб. — Не би трябвало да имаме отрицателни възли, но по всичко личи, че ще се появяват. Бързи течения, обратни течения и дори краткотрайни лупинги. Опасявам се, че можем да очакваме всякакви времеви аномалии. По-добре да отпратим хората.

— Предполагам не можеш да измислиш начин, по който да ги накараме да работят в бързото време, а да им плащаме за бавното? — попита Птакласп. — Е, това е само едно хрумване. Брат ти със сигурност ще го предложи.

— Не! Всички да напуснат! Първо ще докараме блоковете и ще я покрием!

— Добре, де, добре. Просто мислех на глас. Като че си нямаме достатъчно проблеми…

Птакласп отиде с големи крачки при група работници, насъбрали се в центъра. Тука поне цареше тишина. Мъртвешка тишина.

— Добре, де, добре — започна той. — Какво става… ох.

Птакласп ІІб надзърна над рамото на баща си и завря китката си в устата.

Нещото беше сбръчкано. Беше антично. Очевидно някога е било живо. Въргаляше се на каменната маса с вид на много гнусна сушена синя слива.

— Това си беше обядът ми — съобщи старши мазачът. — Това, по дяволите, си беше обядът ми. Така исках да си изям тази ябълка!

Птакласп се поколеба. Всичко това му изглеждаше твърде познато. И по-рано му се бе сторило. Всепоглъщащо усещане за геjа vu[15] го сполетя.

Срещна ужасения поглед на сина си. Заедно, обзети от ужас от онова, което щяха да видят, бавно се обърнаха назад.

Видяха себе си как се разправят за нещо, а ІІб се кълне, че това вече го е чувал.

И го е чувал, в ужас осъзна Птакласп. Онова там съм аз. Доста по-различно изглеждам отстрани. А това тук пак съм аз. Също. Освен това.

Това е лупинг. Точно както става в реката — малко водовъртежче, само че в потока на времето. И току-що се завъртях на два пъти.

Другият Птакласп вдигна поглед към него.

Последва протяжен, агонизиращ миг на напрежение във времето, звук, сякаш мишка надува балонче от дъвка, и лупингът се спука, а фигурата избледня.

— Знам причината за това — неясно измуча ІІб, защото пак беше захапал китката си. — Знам, че пирамидата не е завършена, но ще бъде завършена, затова ефектите сякаш се отразяват като ехо назад във времето. Татко, трябва да спрем веднага, прекалено голяма е, сгрешил съм…

— Я млъквай. Можеш ли да изчислиш къде ще се образуват възлите? — попита Птакласп. — И ела тук — момчетата те зяпат. Я се стегни, синко.

ІІб инстинктивно сложи ръката си върху сметалото, закачено на колана му.

— Ами, да, вероятно. Те са просто функция на разпределението на масата…

— Добре — заяви строителят с твърд глас. — Започвай. И после кажи на всички бригадири да дойдат при мен.

В погледа на Птакласп проблесна нещо като слюда. Челюстта му сякаш беше изсечена от гранит. Може би пирамидата ме накара да мисля така, каза си, мисля бързо, това ми е ясно.

— И извикай брат си да дойде тук — добави.

Това наистина е ефект на пирамидата. Спомням си идея, която ще ми дойде.

Я по-добре много-много не мисли за това. Я го давай по-практично.

Вторачи се в полузавършения строителен обект. Боговете знаеха, че не може да го завърши навреме, каза си. Сега това вече не е нужно. Можем да си разполагаме с колкото си искаме време!

— Добре ли си? — попита ІІб. — Татко, добре ли си?

— Това от твоите лупинги на времето ли беше? — попита Птакласп мечтателно.

Ама че идея! Никой вече няма да може да им отнеме поръчка, ще получават премии за завършен обект, а времето няма да има значение!

— Не! Татко, ние трябва да…

— Ама си сигурен, че можеш да сметнеш къде ще се паднат възлите, нали?

— Да. Предполагам, но…

— Добре.

Птакласп се тресеше от вълнение. Можеше да се наложи да платят повечко на хората, но ще си струва и ІІа ще трябва да измисли някаква схема — финансирането е почти като магия. Ще се наложи момчетата да преглътнат идеята. В края на краищата оплакваха се, че работят със свободни хора, с хоуондалендци, с всички други, само не и с почтени високоплатени членове на Гилдията. Така че едва ли биха се оплаквали, ако работят със себе си.

ІІб отстъпи назад и за утеха се хвана за сметалото си.

— Татко — предпазливо започна той, — за какво мислиш?

Птакласп яросно го изгледа.

— За двойници.

Политиката му беше по-интересна. Тепик чувстваше, че поне в това може да даде свой принос.

Джелибейби беше стара. Уважавана. Но и мъничка, а в тесен смисъл, който в днешно време се зачита, нямаше власт. Не винаги е било така, казваше Диос. Някога властвала над света единствено по силата на благородството си и почти нямала нужда от редовната си армия, наброявала двадесет и пет хиляди души.

Понастоящем притежаваше по-деликатна власт, понеже беше тясна държавица, разположена между обширните империи на Тсорт и Ефеб, всяка от които представляваше и заплаха, и щит. Повече от хиляда години царете по течението на Джел, с цената на крайна дипломация, изтънчени маниери и темпа на стоножка, напомпана с адреналин, бяха удържали мира по цялата задна страна на континента. Самият факт, че си просъществувал седем хиляди години, може да се превърне в застрашително оръжие, ако го използваш по правилния начин.

— Искаш да кажеш, че се намираме на неутрална земя? — попита Тепик.

— Тсорт има пустинна култура като нас — обясни Диос, а допрените му длани образуваха нещо като островърха кула. — Спомогнали сме за нейното оформяне през годините. А що се отнася до Ефеб — Той подсмръкна. — Те имат някои особено странни поверия.

— Какво имаш предвид?

— Вярват, че светът се управлява от геометрията, Ваше величество, че всичко е само ъгли и числа. А това, Ваше величество… — Диос се намръщи — …може да доведе до появата на много нездрави идеи.

— Аха. — Тепик взе решение да проучи тези нездрави идеи колкото се може по-скоро. — Значи тайничко сме на страната на Тсорт, така ли?

— Не. Важно е Ефеб да си остане силен.

— Но имаме много повече общо с Тсорт?

— Така ги караме да си мислят, Ваше величество.

— Но те са пустинна култура, нали?

Диос се усмихна:

— Опасявам се, че не приемат пирамидите насериозно, Ваше величество.

Тепик се замисли върху всичко това.

— Тогава на чия страна сме всъщност?

— На нашата си, Ваше величество. Винаги може да се постигне. Помнете, Ваше величество, че родът Ви беше в третата си династия, преди нашите съседи да схванат как се правят бебета.

Оказа се, че делегацията на Тсорт действително бе изучавала културата на Джел прилежно, почти френетично. Освен това личеше, че не са и започнали да я проумяват. Просто си бяха взели назаем от нея толкова елементи, колкото са им се сторили нужни, а след това ги бяха сглобили по деликатно погрешен начин. Например масово си служеха с Тройно Завъртяната Походка, както е показана на барелефите, а тя се използваше в двора на Джели само при опредедени обстоятелства. Случайни гримаси помрачаваха лицата им, когато гръбначният им стълб започваше да протестира.

Освен това носеха Кхруспидите на Утринта и лентите за Пътя Отвъд, както и препаските Все Още Можещ и — нищо чудно, че и девойките, дежурни по ветрило, криеха усмивките си — имаха дори съответните брони за крака![16]

Дори на Тепик му се наложи бързо да се изкашля. Но, помисли си, те толкова си знаят. Като децата са.

А тази мисъл бе последвана от друга, която я допълни: „Тези деца могат да ни изтрият от лицето на земята в рамките на един час.“

По горещите следи на другите две се появи и трета мисъл, която гласеше: „Това са само някакви си дрехи, за бога, а започваш да ги взимаш съвсем насериозно.“

Пратениците от Ефеб бяха по-разумно облечени в бели тоги. Те някак си приличаха, сякаш в страната им работеше пресичка, която оформяше в калъп еднакви дребни гологлави мъже с къдрави бели бради.

Двете делегации спряха пред трона и се поклониха.

— Здравейте — каза Тепик.

— Негово Величие Цар Тепикамон XXVIII, Повелител на Небесата, Колесничар на Фургона на Слънцето, Кормчия на Барката на Слънцето, Пазител на Тайното Познание, Господар на Хоризонта, Пазител на Пътя, Млатилото на Пощадата, Високопоставеният по Рождение, Никога Неумиращият Цар ви приветства с добре дошли и ви повелява да приемете по едно вино с него — изрече Диос и плесна с ръце, за да дойде някой иконом.

— O, да — продължи Тепик. — Моля, седнете.

— Негово Величие Цар Тепикамон XXVIII, Повелител на Небесата, Колесничар на Фургона на Слънцето, Кормчия на Барката на Слънцето, Пазител на Тайното Познание, Господар на Хоризонта, Пазител на Пътя, Млатилото на Пощадата, Високопоставеният по Рождение, Никога Неумиращ Цар ви приветства с добре дошли и ви повелява да седнете — уточни Диос.

Тепик си блъскаше главата да измисли подходяща реч. Много такива речи бе слушал в Анкх-Морпорк. Вероятно по цял свят си бяха едни и същи.

— Сигурен съм, че ще се разберем…

— Негово Величие Цар Тепикамон XXVIII, Повелител на Небесата, Колесничар на Фургона на Слънцето, Кормчия на Барката на Слънцето, Пазител на Тайното Познание, Господар на Хоризонта, Пазител на Пътя, Млатилото на Пощадата, Високопоставеният по Рождение, Никога Неумиращ Цар ви приветства с добре дошли и ви заповядва да се вслушате! — извиси глас Диос.

— …дългата история на приятелството…

— Да се вслушате в мъдростта на Негово Величие Цар Тепикамон XXVIII, Повелител на Небесата, Колесничар на Фургона на Слънцето, Кормчия на Барката на Слънцето, Пазител на Тайното Познание, Господар на Хоризонта, Пазител на Пътя, Млатилото на Пощадата, Високопоставеният по Рождение, Никога Неумиращ Цар!

Ехото затихна.

— Мога ли да ти кажа нещо, Диос?

Върховният жрец се наведе напред.

— Необходимо ли е всичко това? — изсъска Тепик.

Орловите черти на Диос придобиха вдървения израз на човек, който се бори с непозната концепция.

— Разбира се, Ваше величество. Това е традицията — заяви той накрая.

— Мислех си, че от мен се очаква да разговарям с тези хора. Нали разбираш, за границите, търговията и така нататък. Много съм мислил по тези въпроси и имам няколко идеи. Искам да кажа, че ще ми е трудничко, ако продължаваш така да ревеш.

Диос му пусна една любезна усмивка.

— O, не, Ваше величество. Всичко това е уредено, Ваше величество. Тази сутрин се срещнах с тях.

— Какво тогава да правя аз?

Ръката на Диос направи леко кръгово движение.

— Каквото пожелаете, господарю. Прието е да се поусмихнете, да ги накарате да се чувстват като у дома си.

— И това ли е всичко?

— Ваше величество може да ги попита дали им е приятно да са дипломати — предложи Диос.

Срещна яростния поглед на Тепик с очи, безизразни като огледала.

— Аз съм царят — изсъска Тепик.

— Естествено, Ваше величество. Не можем да си позволим да петним поста с някакви си въпроси от долнопробно естество, Ваше величество. Утре, господарю, ще ръководите Върховния съд. Много подходяща дейност за монарх, Ваше величество.

— Аха. Да.

Доста заплетено дело. Тепик внимателно го изслуша — ставаше дума за обвинение в кражба на добитък, усложнено от поземлените закони на Джели, напластени като слоевете в луковица. Логично е да е негова работа, помисли си. Никой друг не би могъл да реши на кого принадлежи тъпото добиче — на царете най им приляга да я вършат тази работа. Я да видим сега — преди пет години тоя продал вола на оня, но както се оказало…

Прехвърли погледа си от лицето на единия угрижен селяк към лицето на другия. И двамата стискаха сламените си шапки близо до гърдите си. И двамата имаха онзи вдървен вид, присъщ за обикновените хорица, които в търсене на решение на простичкия си спор са се озовали върху мраморен под, в просторна зала, а техният бог седи на трон пред очите им. Тепик ни най-малко не се съмняваше, че и двамата с ентусиазъм биха се отказали от правата си върху жалкото създание, само и само да са на двайсетина километра оттук.

Волът бе достигнал до доста зряла възраст, каза си Тепик, време му е за клане. Дори и да е на тоя селяк, пасъл е на земята на съседа през всички отминали години. Справедливо ще е, ако получат по половина, ще има да го помнят това съдийско решение…

Вдигна във въздуха своя Сърп на Справедливостта.

— Негово Величие Цар Тепикамон XXVIII, Повелител на Небесата, Колесничар на Фургона на Слънцето, Кормчия на Барката на Слънцето, Пазител на Тайното Познание, Господар на Хоризонта, Пазител на Пътя, Млатило на Пощадата, Високопоставен по Рождение, Никога Неумиращ Цар ще произнесе присъдата! Треперете пред справедливостта на Негово Величие Цар Теп…

Тепик прекъсна Диос насред напева му.

— Като изслушахме и двете страни по делото — с твърд глас започна той, а маската придаваше на гласа му известен тътен — и бяхме силно впечатлени от аргументите за и против, оставаме с убежденението, че единственото справедливо решение е въпросното добиче да бъде заклано незабавно и да бъде поделено поравно между ищеца и ответника.

Облегна се назад. Ще ме нарекат Тепик Мъдреца, хрумна му. Обикновените хора си падат по такива работи.

Фермерите го изгледаха тъпо и продължително. После едновременно, сякаш и двамата бяха поставени на подвижни платформи, се завъртяха и впериха взор към стъпалата, където Диос седеше сред няколко по-маловажни жреци.

Той се изправи, пооглади с ръка непретенциозната си роба и вдигна жезъл.

— Вслушайте се в тълкуванието на мъдростта на Негово Величие Цар Тепикамон XXVIII, Повелител на Небесата, Колесничар на Фургона на Слънцето, Кормчия на Барката на Слънцето, Пазител на Тайното Познание, Господар на Хоризонта, Пазител на Пътя, Млатило на Пощадата, Високопоставен по Рождение, Никога Неумиращ Цар — постанови той. — С Божествената си присъда постановяваме спорното добиче да стане собственост на Рхъмъсфът. Божественото ни решение гласи добичето да бъде жертвопринесено пред олтара в Голямата зала на Боговете в знак на благодарност за вниманието, оказано ви от страна на Нашата Божествена Личност. По-нататък присъдата гласи, че и Рхъмъсфът, и Ктофъл ще дадат три трудодни в земите на Царя, за да се отплатят за взетото решение.

Диос повдигна глава, за да може погледът му да минава точно покрай страховития му нос и да се забива право в маската на Тепик. Протегна нагоре и двете си ръце.

— Могъща е мъдростта на Негово Величие Цар Тепикамон XXVIII, Повелител на Небесата, Колесничар на Фургона на Слънцето, Кормчия на Барката на Слънцето, Пазител на Тайното Познание, Господар на Хоризонта, Пазител на Пътя, Млатило на Пощадата, Високопоставен по Рождение, Никога Неумиращ Цар!

Селяните се поклониха с благодарност, преливаща от ужас и се изнизаха заднешком, оградени като в рамка от стражите.

— Диос — произнесе Тепик с равен глас.

— Ваше величество?

— Ако обичаш да ми отделиш една минутка.

— Ваше величество? — повтори Диос и се материализира край трона.

— Нямаше как да не забележа, Диос — прости ми, ако греша, — известно отклонение в направения превод.

Жрецът придоби израз на изненада.

— Наистина не е така, Ваше величество. С изключителна точност предадох Вашето решение, като единствено си позволих да уточня детайлите в съответствие със съществуващите прецеденти и традиция.

— Как така? Проклетата твар всъщност принадлежеше и на двамата!

— Но Рхъмъсфът се слави с педантичната си преданост, Ваше величество, той търси всяка възможност да слави и величае боговете, а Ктофъл е известен само като пристан на глупави идеи.

— Каква е връзката с правосъдието?

— Много тясна, Ваше величество — невъзмутимо промълви Диос.

— Но сега никой от двамата не притежава вола!

— Точно така, Ваше величество. Но Ктофъл не го притежава, защото не го заслужава, а Рхъмъсфът със своята жертва си осигурява по-висок ранг в отвъдния свят.

— А ти, предполагам, ще си похапваш говеждо довечера — заключи Тепик.

Все едно, че му нанесе удар — ако бе награбил трона и го беше запокитил по жреца, реакцията му щеше да е същата. Диос отстъпи назад втрещен, със зейнала уста, а очите му се бяха превърнали в две нетрайни, изпълнени с болка езера. Когато проговори, в гласа му се долавяше сурова жилка.

— Аз не ям месо, Ваше величество. То разрежда и очерня душата. Мога ли да призова следващия случай, Ваше величество?

Тепик кимна.

— Много добре.

Следващото дело беше за наема на стотина квадрата земя край реката. Тепик го изслуша внимателно. Добрата плодородна земя беше от първостепенно значение в Джели, тъй като пирамидите заемаха твърде голяма част от нея. Проблемът беше сериозен.

Особено сериозен поради факта, че наемателят на земята, отвсякъде погледнато, си беше трудолюбив и съзнателен човек, а действителният собственик беше очевидно богат и противен.[17] За съжаление обаче, колкото и да се опитва човек да пренарежда фактите, той си беше в правото.

Тепик дълбоко се замисли, а после косо погледна Диос. Жрецът му кимна.

— Струва ми се… — започна Тепик колкото се може по-бързо, но очевидно недостатъчно бързо.

— Вслушайте се в присъдата на Негово Величие Цар Тепикамон XXVIII, Повелител на Небесата, Колесничар на Фургона на Слънцето, Кормчия на Барката на Слънцето, Пазител на Тайното Познание, Господар на Хоризонта, Пазител на Пътя, Млатило на Пощадата, Високопоставен по Рождение, Никога Неумиращ Цар!

— Струва ми се… ни се — повтори Тепик — че като разгледахме проблемите в дълбочина и проникнахме отвъд дребнаво тленната им страна, заключихме, че единственото и справедливо решение… — той замълча. Един бог-цар не се изразява по този начин. — Рентиерът е претеглен на кантара и се установява липса — изтрещя гласът му през цепката на маската. — Произнасяме присъда в полза на наемателя.

Всички в съда като по команда се обърнаха към Диос, който проведе шепнешком консултация с останалите жреци и се изправи.

— Чуйте тълкуванието на словата на Негово Величие Цар Тепикамон XXVIII, Повелител на Небесата, Колесничар на Фургона на Слънцето, Кормчия на Барката на Слънцето, Пазител на Тайното Познание, Господар на Хоризонта, Пазител на Пътя, Млатило на Пощадата, Високопоставени по Рождение, Никога Неумиращ Цар! Пторн фермерът да плати веднага 18 тууна наем със задна дата на Принц Имтебос! Принц Имтебос да плати веднага 12 тууна на храма за дарове на боговете на реката! Да живее царят! Въведете следващия!

Тепик отново кимна към Диос.

— Има ли някакъв смисъл да седя тук? — разгорещено прошепна той.

— Моля Ви да се успокоите, Ваше величество. Ако не сте тук, откъде хората ще разберат, че с тях се постъпва справедливо?

— Но ти извърташ всичко, каквото ти казвам!

— Не, Ваше величество. Вие издавате присъдата като човек. А аз превеждам присъдата, издадена от царя.

— Разбирам — мрачно каза Тепик. — Добре, отсега нататък…

Чу се шум от бъркотия някъде извън залата. Очевидно отвън имаше някакъв затворник, който далеч не хранеше доверие към решенията на царя, а царят не го винеше за това. И на него самия работата съвсем не му харесваше.

Оказа се, че е тъмнокосо момиче, което се боричкаше в ръцете на стражите и с юмруци и пети им нанасяше такива удари, каквито биха накарали мъж, принуден да прави същото, да се изчерви от неудобство. Освен това не беше и облечена с подходящи дрехи за такъв род дейност. Одеждите й едва биха покрили стандартите за белене на грозде и мотаене из царските покои.

Тя видя Тепик и за негово тайничко удоволствие му хвърли поглед, изпълнен с чиста омраза. След прекарания следобед, през който се бяха отнасяли към него като към статуя с умствена недостатъчност, сега фактът, че някой е готов да прояви интерес към неговата личност, му достави истинска наслада.

Не знаеше какво е извършила, но съдейки по начина, по който млатеше стражите, можеше да се обзаложи, че е вложила цялото си умение.

Диос се наведе до дупките за уши на маската.

— Името й е Птраци — каза му. — Лична прислужничка на баща Ви. Отказала е да приеме отварата си.

— Каква отвара? — попита Тепик.

— Според обичая мъртвият цар взима със себе си слуги в отвъдния свят, Ваше величество.

Тепик кимна унило. Това беше ревностно пазена привилегия и единственият начин, по който слуга без нито петаче в джоба си можеше да си осигури безсмъртие. Спомни си погребението на своя дядо и сдържаните викове на личните слуги на стареца. Заради това баща му бе изпаднал в депресия дни наред.

— Да, но не е задължително.

— Да, Ваше величество. Не е задължително.

— Татко имаше много слуги.

— Предполагам, че тя му е била любимка, Ваше величество.

— Тогава в какво точно е прегрешила?

Диос въздъхна като човек, който трябва да обяснява разни неща на изключително бавно развиващо се дете.

— Отказала е да приеме отварата, Ваше величество.

— Извинявай. Диос, нали ми каза, че не е задължително?

— Да, Ваше величество. Не е, Ваше величество. Напълно доброволно е. Представлява свободно волеизявление. А тя е отказала, Ваше величество.

— Аха. Една от онези ситуации — отбеляза Тепик.

Джелибейби се основаваше на тях. Ако се опиташ да ги проумееш, можеш да се побъркаш. Ако някой от предците му бе постановил, че нощта е ден, хората щяха и досега да опипват пътя си по светло.

Наведе се.

— Пристъпи напред, млада госпожице.

Тя погледна към Диос.

— Негово Величие Цар Тепикамон XXVIII…

— Всеки път ли трябва да минаваме през всичко това?

— Да, Ваше величество — Негово Величие Цар Тепикамон XXVIII, Повелител на Небесата, Колесничар на Фургона на Слънцето, Кормчия на Барката на Слънцето, Пазител на Тайното Познание, Господар на Хоризонта, Пазител на Пътя, Млатило на Пощадата, Високопоставен по Рождение, Никога Неумиращ Цар ти повелява да оповестиш вината си!

Момичето се изтръгна от хватката на стражите и се обърна към Тепик, като се тресеше от ужас.

— Той ми казваше, че не иска да бъде погребван в пирамида — заразказва тя. — Каза, че мисълта за онези милиони тонове камъни над него го карат да сънува кошмари. А аз още не искам да умра!

— Отказваш с радост да приемеш отварата? — запита Диос.

— Да!

— Но, дете мое — започна Диос — тогава царят ще трябва да те усмърти, така или иначе. Несъмнено е по-добре да си отидеш с чест към достойно място в отвъдния свят, нали?

— Не искам да слугувам в отвъдното!

Насъбралите се жреци отрониха стон на ужас. Диос кимна.

— Тогава Гълтачът на Души ще те отведе. Ваше величество, очакваме Вашата присъда.

Тепик осъзна, че се бе втренчил в момичето. В нея откриваше нещо натрапчиво познато, но не можеше точно да разбере какво беше.

— Пуснете я.

— Негово Величие Цар Тепикамон XXVIII, Повелител на Небесата, Колесничар на Фургона на Слънцето, Кормчия на Барката на Слънцето, Пазител на Тайното Познание, Господар на Хоризонта, Пазител на Пътя, Млатило на Пощадата, Високопоставен по Рождение, Никога Неумиращ Цар каза! Утре на разсъмване ще бъдеш хвърлена на крокодилите в реката. Велика е мъдростта на царя!

Птраци се извърна и яростно изгледа Тепик. Той не продума. Не смееше, защото се страхуваше от онова, в което можеха да се превърнат думите му.

Тя тихо излезе, а това беше по-лошо от плач и викове.

— Това е последното дело, Ваше величество — каза Диос.

— Оттеглям се в покоите си — студено оповести Тепик. — Имам много да размишлявам.

— Следователно ще пратя да донесат вечерята Ви. Печено пиле е.

— Мразя пиле.

Диос се усмихна.

— Не, Ваше величество. В сряда царят винаги обича пилета, Ваше величество.

Пирамидите сияеха. Светлината, с която даряваха околността беше странно замъглена, почти сива, но от върха на всяка пирамида към небето на зигзаг струяха пламъци, намерили пролука между камъните.

Лек звук на метал, стържещ по камъка, напълно изстръгна Птраци от разпокъсаната й дрямка. Девойката се изправи много внимателно и пропълзя до прозореца.

За разлика от обикновените, прозорците на затворническите килии са големи и просторни и трябва само да махнеш няколко неудобни железни решетки, за да осигуриш бягството на затворника, този прозорец представляваше една-единствена цепка, не по-широка от двайсетина сантиметра. Седемте хиляди години бяха научили царете, властващи край Джел, че килиите трябва да са проектирани да задържат затворниците вътре в тях. Единственият начин, по който биха могли да минат през такъв процеп беше да станат на парчета.

Но на светлината, която идваше от пирамидата, се видя сянка, а един глас каза:

— Шшшшт.

Тя се залепи за стената и се опита да достигне до процепа.

— Кой си ти?

— Тук съм, за да ти помогна. Уф, по дяволите. На това прозорец ли му викат? Виж, спускам въже.

Покрай рамото й падна дебела копринена връв, цялата на възли. Тя я изучава секунда-две, после изрита обувките си с остри завити връхчета и се изкатери по нея.

Лицето от другия край на цепката беше полускрито от черна качулка и тя само успя да види загриженото му изражение.

— Не се отчайвай — каза лицето.

— Не се отчайвах. Просто се опитвах да подремна.

— O. Извини ме тогава. Просто да си тръгвам и да те оставя, така ли?

— Но на сутринта ще се събудя и тогава ще се отчайвам. На какво си стъпил, демоне?

— Знаеш ли какво е желязна котка?

— Не.

— Е, стъпил съм на две такива котки.

Двамата безмълвно и втренчено се оглеждаха.

— Добре — накрая изрече лицето. — Ще се наложи да заобиколя и да вляза през вратата. Ти стой там.

И изчезна нагоре.

Птраци се плъзна обратно до ледените камъни на пода. Да влезе през вратата! Чудеше се как нещото ще успее да го стори. На хората им се налага първо да отворят вратата.

Сгуши се в най-отдалечения ъгъл на килията, забила поглед в малкото правоъгълно парче дърво.

Изминаха дълги минути. По едно време й се стори, че чува тихо щумолене като от въздишка.

Малко по-късно се чу едва доловимо прищракване на метал, толкова тихичко, сякаш бе почти извън обхвата на човешкото ухо.

Още време се нави на макарата на вечността, преди тишината отвъд килията, причинявана от липсата на звук, да се превърне бавничко в тишина, предизвикана от някой, който не вдига никакъв шум.

Помисли си: то е точно пред вратата.

Последва пауза, през която Тепик смаза резетата и пантите. И когато предприе последния щурм, вратата се отвори с главозамайващо безшумие.

— Ей? — изрече глас в мрака. Птраци се сгуши още повече в ъгъла.

— Виж, тук съм, за да те спася.

Сега на фона на сиянието успя да различи почерната сянка, която пристъпи напред с по-голяма доза несигурност, отколкото се очакваше от един демон.

— Идваш или не идваш? — попита нещото. — Само съм зашеметил стражите, те за нищо не са виновни. Нямаме много време.

— Трябва да бъда хвърлена на крокодилите, когато се съмне — прошепна Птраци. — Самият цар така повели.

— Може да е сбъркал.

Очите на Птраци се разшириха в израз на ужас и недоверие.

— Гълтачът на Души ще ме отнесе! — отрони тя.

— Искаш ли това да стане?

Птраци се поколеба.

— Е, тогава — каза фигурата и пое ръката й, която не се противопостави.

Изведе я от килията и тя едва не падна върху просналото се тяло на един от стражите.

— Кои са тези в другите килии? — попита я, като сочеше редицата врати по коридора.

— Не знам — отвърна Птраци.

— Хайде да разберем, а?

Фигурата доближи някакво канче до резетата и пантите на следващата врата, после я бутна. Сиянието, влизащо през тясното прозорче, освети мъж на средна възраст, седнал с кръстосани крака на пода.

— Тук съм, за да те спася — оповести демонът. Мъжът го изгледа с присвити очи.

— Да ме спасиш? — повтори той.

— Да. Защо си затворен?

Мъжът провеси глава:

— Изрекох богохулства срещу царя.

— Как го направи?

— Изтървах една скала на крака си. Сега ще ми изтръгнат езика.

Тъмната фигура поклати съчувствено глава.

— Някой жрец те е чул, нали? — попита.

— Не. Аз самият му казах. Подобни думи не трябва да ми се разминат безнаказано — добродетелно отсъди мъжът.

Наистина ни бива за тия работи, помисли си Тепик. Животните не биха могли да постъпват така. Трябва да си човешко същество, за да си толкова истински тъп.

— Мисля, че трябва да си поговорим по този въпрос навън — предложи Тепик. — Защо не дойдеш с мен?

Мъжът се дръпна назад и яростно го погледна.

— Искаш от мен да избягам?

— Струва ми се, че това е добра идея, не мислиш ли?

Мъжът се втренчи в очите му, а устните му мърдаха безгласно. И очевидно взе решение.

— Стражи! — изпищя той.

Викът изкънтя в спящия палат. Вероятният му спасител впи в него невярващ поглед.

— Побърканяк — заяви Тепик. — Всички сте побъркани.

Излезе от килията, грабна ръката на Птраци и пое забързано по мрачните коридори. Зад тях затворникът максимално използваше езика си, докато все още си го имаше, за да врещи проклятия.

— Къде ме водиш? — попита Птраци, докато елегантно се изнизваха покрай един ъгъл и тръгнаха към вътрешен двор, преграден с колони.

Тепик се поколеба. Не бе обмислял особено развитието на нещата оттук нататък.

— Защо си правят труда да заключват вратите? — попита, като разглеждаше колоните. — Ето това искам да знам. Чудя се защо ли ти не се върна обратно в килията си, докато аз бях в другата?

— Аз… аз не искам да умра — тихичко отговори тя.

— Не те обвинявам за това.

— Не трябва да говориш така! Грешно е да не искаш да умреш!

Тепик хвърли бърз поглед на покрива около двора и откачи абордажната си кука.

— Мисля, че би трябвало да се върна обратно в килията си — каза Птраци, без всъщност да предприема никакво действие в тази насока. — Грешно е дори и да си помислиш да не се подчиниш на царя.

— О? И какво се случва с теб тогава?

— Нещо лошо — не уточни тя.

— Искаш да кажеш, че е по-лошо от това да те хвърлят на крокодилите или Гълтачът на Души да вземе душата ти? — уточни Тепик и здраво закрепи куката за някакъв скрит перваз на плоския покрив.

— Тази мисъл е интересна — призна Птраци и спечели Наградата на Тепик за Прояснено Съзнание.

— Струва си да се обмисли, нали?

Тепик увисна на въжето, за да му изпробва здравината.

— Казваш, че ако така и така ти се случи най-лошото, можеш да спреш да се притесняваш — каза Птраци. — Ако Гълтачът на Души те пипне, независимо какво правиш, крокодилите могат и да ти се разминат, нали?

— Качвай се първа — нареди Тепик. — Мисля, че някой идва.

— Кой си ти всъщност?

Тепик порови в торбичката си. Беше се върнал в Джели преди цяла вечност само с дрехите, които сега носеше, но пък с тях беше и по време на изпита си. Изпробва в ръката си ножа за мятане Втори номер и стоманата заблестя в сиянието. Вероятно това беше единствената стомана в цялата страна. Не че Джелибейби не бе чувала за желязото. Нещата просто стояха по следния начин: ако медта се е оказала достатъчно добра за пра-пра-пра-пра-прадядо ти, значи става и за теб.

Не, стражите не заслужаваха ножове. Нищо лошо не бяха направили.

Ръката му стисна мрежичката с капаните. Бяха от малкия модел със зъбци само по три сантиметра. Капаните не убиват, само позабавят хората за известно време. Ако в петата ти се забодат един или два от тях, значително забавяш хода си и ставаш крайно предпазлив, освен ако не си от фаталните ентусиасти.

Пръсна няколко от тези съоръжения в началото на коридора и изтича обратно до въжето, като се изтегли нагоре с няколко бързи замаха. Стигна до покрива точно когато първите стражи изтърчаха под трегера. Изчака, за да чуе първата ругатня, после нави въжето и забърза след момичето.

— Ще ни хванат — предположи тя.

— Не ми се вярва.

— А после царят ще ги накара да ни хвърлят на крокодилите.

— O, не. Не мисля… — Тепик спря. Идеята беше интригуваща. — Би могъл — осмели се да каже. — Много е трудно да си убеден в каквото и да е.

— Тогава какво ще правим?

Тепик се вторачи над реката в сияещите пирамиди. Голямата Пирамида беше още в строеж, на светлината се виждаше как струпаните камъни, смалени от далечината, се носеха около върха й. Количеството труд, което Птакласп влагаше в работата, беше изумително.

Ама какво еияние ще излъчва тя, помисли си Тепик. Ще се вижда чак до Анкх.

— Ужасни са, нали? — отрони Птраци зад него. — Така ли мислиш?

— Тръпки те побиват от тях. Старият цар ги мразеше, да знаеш. Казваше, че приковават Царството към миналото.

— А каза ли защо?

— Не. Просто ги мразеше. Беше симпатяга. Много мил. Не е като новия.

Издуха носа си и върна кърпичката в крайно оскъдното местенце, предоставяно от украсения й с пайети сутиен.

— Ъ-ъ, какво точно трябваше да правиш? Като лична прислужничка, искам да кажа? — попита Тепик, като обхождаше с поглед панорамата на покривите, за да скрие смущението си.

Тя се изхили:

— Не си оттук, нали?

— Не. Не съвсем.

— Говорех му най-вече. Или просто слушах. Той можеше наистина да говори, но все се оплакваше, че никой никога не чува онова, което казва в действителност.

— Да — потвърди Тепик от все сърце. — И това ли беше всичко?

Тя се вторачи в него и пак се изхили.

— O, за онова ли питаш? Не, много мил беше. Нямаше да имам нищо против, нали разбираш. Притежавах необходимата подготовка. Всъщност малко съм разочарована. Жените в семейството ми са служили на царете векове наред, разбираш ли.

— O, така ли? — успя да отрони той.

— Не знам дали някога си виждал една книга, казва се „Палатът със спуснатите…

— …кепенци“ — неволно довърши Тепик.

— Предполагах, че джентълмен като теб ще е чувал за нея — одобри Птраци и го смуши в ребрата.

— Това е вид учебник. Е, моята пра-пра-пра-баба е позирала за някои от картините. Не наскоро — добави тя, в случай че не е успял да я разбере напълно.

— Искам да кажа, че това би било малко отблъскащо — мъртва е от двадесет и пет години. Когато е била по-млада. Всички казват, че много приличам на нея.

— Ърк — съгласи се Тепик.

— Тя е била известна. Можела е да си слага краката зад главата, разбираш ли. И аз мога. Имам Трети клас.

— Ърк?

— Старият цар веднъж ми каза, че боговете даряват хората с чувство за хумор като компенсация за това, че са им дали и пол. Мисля, че по онова време той беше мъничко разстроен по този въпрос.

— Ърк.

Само бялото на очите на Тепик се виждаше.

— Не си от разговорливите, а?

Нощният ветрец довяваше парфюма й до него. Птраци използваше уханието като стенобойна машина.

— Трябва да намерим място, където да те скрием — каза той, като се концентрираше върху всяка отделна дума. — Нямаш ли си родители или нещо такова?

Опита се да пренебрегне факта, че на фона на безоблачното сияние тя сякаш светеше и начинанието не би имало голям успех.

— Ами майка ми все още работи някъде из палата — отговори Птраци. — Но не мисля, че е на моя страна.

— Трябва да те отведем далеч оттук — трескаво говореше Тепик. — Ако се скриеш някъде днес, мога да открадна коне, или кораб, или нещо подобно. Тогава ще можеш да отидеш в Тсорт или Ефеб, или някъде другаде.

— Искаш да кажеш, някъде в чужбина? Не мисля, че ще ми хареса — заяви Птраци.

— В сравнение с отвъдния свят?

— Е… На фона на тази формулировка, разбира се, че ще ми хареса… — Тя хвана ръката му. — Защо ме спаси?

— Ъ? Защото да си жив е по-добре отколкото да си умрял, струва ми се.

— Прочела съм я до номер 46, „Сбирката На Петте Мравки, Вещаещи Добрини“ — каза Птраци. — Ако ти се намира малко кисело мляко, бихме могли да…

— Не. Наистина, не. Не тук. Не сега. Сигурно ни търсят, почти е утро.

— Няма нужда да ревеш така! Само се опитвах да съм мила.

— Да. Добре. Благодаря.

Тепик се дръпна настрана и отчаяно се зазяпа над някакъв парапет в една от многото светлинни шахти на палата.

— Оттук се стига до работилниците на балсаматорите. Там трябва да има много място за криене.

Отново отви въжето.

Много зали започваха откъм шахтата. Тепик намери една, пълна с работни маси и дървени стърготини по земята. Коридор отвеждаше към друга зала, отрупана със саркофази за мумии, на всеки от които беше поставено по едно от позлатените кукленски лица, които вече познаваше и ненавиждаше. Почука на някои от тях и вдигна капака на най-близкия.

— Няма никой в къщи — заключи той. — Тук вътре можеш добре да си починеш. Ще оставя капака леко открехнат, за да влиза по малко въздух.

— Не мислиш, че мога да рискувам така, нали? А ако не се върнеш!

— Ще се върна довечера — отговори Тепик. — А… а и ще се опитам да ти пусна малко храна и вода днес по някое време.

Тя стоеше на пръсти, гривните на глезена й раздрънкваха цялото либидо на Тепик. Неволно хвърли поглед надолу и видя, че всеки нокът на краката й е боядисан. Спомни си как Чийзрайт му бе разказвал зад конюшните един следобед, че момичетата, които си боядисват ноктите на краката, са… Е, сега не си спомняше какви точно са, но по онова време бе му се сторило доста невероятно.

— Изглежда много твърдо — промълви тя.

— Кое?

— Ако трябва да легна в това нещо, ще имам нужда от възглавници.

— Ще сложа малко дървени стърготини вътре, виж! — предложи Тепик. — Но побързай! Моля те!

— Добре. Но ще се върнеш, нали? Обещай ми!

— Да, да! Обещавам!

Заклини парче дърво между саркофага и капака му, за да влиза въздух през пролуката, и се втурна да бяга.

Призракът на баща му го гледаше как изчезва.

Слънцето изгря. Когато златната светлина се разля по плодородната долина на Джел, сияйните пламъци на пирамидите избледняха и се превърнаха в призрачни танцьори на фона на проясняващото се небе. Сега бяха придружени от звук. Чуваше се през цялото време, прекалено високочестотен, за да бъде чут от простосмъртни уши, звук, който се спускаше от далечното ултразвучно…

ХХХхххеееее…

Писъкът се носеше от небето, тъничко резенче звук, подобно на лък на цигулка, който се влачи по повърхността на открит мозък.

Хххееееееее…

Или на влажен нокът на пръст, който се тътри по оголен нерв, казваха някои. По него можеш да си свериш часовника, биха заявили други, ако знаеха, че има и такова нещо на света. …хеее…

Ставаше все по-плътен, докато слънчевата светлина обливаше камъните, и премина от писък на котка към ръмжене на куче. …ее… ее… ее…

Сиянието се срина. …опс.

— Добра утрин, Ваше величество. Вярвам, че спахте добре?

Тепик махна с ръка към Диос, но не отрони нищо. Бръснарят извършваше церемонията по Отиването Отвъд Избръснат.

Бръснарят трепереше. Доскоро беше еднорък безработен каменоделец. После ужасният върховен жрец го призова и му нареди да стане царски бръснар, но това означаваше, че се налага да докосва царя. Това обаче беше допустимо, защото жреците уредиха въпроса и нямаше да му отсичат и други части. Общо взето, ситуацията се оказа по-добра, отколкото бе очаквал, а си беше и голяма чест да си едноръчно отговорен за брадата на царя.

— Не сте ли бил обезпокояван по някакъв начин? — упорстваше върховният жрец. Очите му сканираха стаята на растер от чувството за подозрение. Учудващо си беше, че по стените не просълзиха струйки разтопена скала.

— Ннне-е-е…

— Ако бихте могли само да не мърдате, о, Никога Неумиращ — умоляващо отрони бръснарят с глас на човек, убеден, че ще се сдобие с обиколка с екскурзовод из храносмилателния тракт на крокодил, ако вземе да нащърби някое царско ухо.

— Не сте ли чували никакви странни шумове, Ваше величество? — питаше Диос.

Рязко направи крачка назад, за да надникне зад позлатения параван с пауни, разположен в другия край на помещението.

— Никакви.

— Ваше величество има малко залинял вид тази сутрин — отбеляза Диос.

Той седна на пейката с гравирани дребни леопарди, дресирани за лов на елени. Да седиш в присъствието на царя, с изключение на церемониалните случаи, не беше измежду позволените деяния. Този път обаче означаваше, че Диос успя да хвърли бърз поглед под ниското легло на Тепик.

Жрецът беше озадачен. Въпреки болките и недоспиването си Тепик беше в необяснимо приповдигнато настроение. Избърса брадичката си.

— Заради леглото е — каза. — Мисля, че съм го споменавал. Дюшеци. В тях има пера. Ако понятието ти е непознато, попитай пиратите от Кхали. Половината от тях вероятно вече си спят на пухени дюшеци.

— Негово величество обича да се шегува — отбеляза Диос.

Тепик знаеше, че не бива да прекалява, но все пак го направи.

— Диос, да не би нещо да не е наред?

— Някакъв мерзавец е проникнал с взлом в двореца тази нощ. Девойката Птраци липсва.

— Това е много обезпокоително.

Лицето на Диос сякаш беше от камък:

— Да, Ваше величество.

— Значи свещените крокодили ще гладуват.

Не и задълго, помисли си Тепик. Иди до края на което и да е пристанче надолу по реката, застани така, че сянката ти да падне върху реката, и като с магия калната вода ще се превърне в кално-жълти тела. Те приличат на накиснати големи трупи, но основната разлика е в това, че трупите не се разтварят в единия край, за да ти отхапят краката. Свещените крокодили на Джел изпълняваха ролята на служба по чистотата, речен патрул и от време на време — морга.

Не може просто да се нарекат големи — ако течението понесе странично някой от мъжкарите, ще прегради реката и ще я превърне във вир.

Бръснарят се изнесе на пръсти. Неколцина лични прислужници се донесоха на пръсти.

— Предусетих естествената реакция на Ваше величество — продължаваше Диос както водата дълбае на капки във варовични пещери.

— Много добре — отбеляза Тепик, като прегледа дрехите за деня. — Каква точно беше тя?

— Щателен обиск на палата — зала по зала.

— Абсолютно. Давай, Диос.

Лицето ми е напълно открито, каза си. Нито едно мускулче не ми е потрепвало безпричинно. Зная, че не е потрепвало. Той може да чете по мен като по възпоменателен стълб. Аз обаче мога да го бия по вторачване.

— Благодаря, Ваше величество.

— Предполагам, че вече са на километри оттук. Които и да са. Тя беше само една лична прислужничка, нали?

— Немислимо е някой да не се подчини на волята Ви! Няма човек в царството, който да посмее да го стори! Ще платят с душите си! Ще бъдат заловени, Ваше величество! Заловени и унищожени!

Слугите се снишиха зад гърба на Тепик. Това не беше просто изблик на гняв. Това беше ярост. Истинска, старовремска, висококачествена ярост от сой. Назряла си беше като цяла шапка луни във фаза на пълнолуние.

— Добре ли си, Диос?

Жрецът се извърна с лице към реката. Великата Пирамида беше почти завършена. Гледката като че го поуспокои или поне успя да закрепи състоянието му на някакво ново психично плато.

— Да, Ваше величество — отвърна. — Благодаря Ви. — Дишаше дълбоко. — Утре, Ваше величество, ще имате удоволствието да гледате как ще монтират върха на пирамидата. Значимо събитие. Естествено ще бъде нужно известно време, за да се завършат вътрешните камери.

— Добре. Добре. А тази сутрин, мисля, би трябвало да посетя баща си.

— Убеден съм, че царят ще се радва да Ви види, Ваше величество. Вашата воля е да Ви придружа.

Неоспорим като Третия Закон на Гнусотията е фактът, че не може да има понятие „добър Велик Везир“. Очевидно склонността към зловещ кикот и заговори е част от длъжностната характеристика.

Съществува тенденция в същата категория да попадат и върховните жреци. Длъжни са да преглътнат загатнатото предположение, че в мига, в който се сдобият със странната шапчица, започват да издават необясними заповеди — например да бъдат приковавани принцеси към скалите и предоставяни на странстващи морски чудовища, а в морето да бъдат хвърляни невръстни бебенца.

Това е скандална клевета. През цялата история на Диска повечето върховни жреци си бяха сериозни, набожни и съзнателни мъже, които са направили всичко възможно да изтълкуват желанията на боговете, като понякога са изкормвали или одирали на живо стотици хора само и само да се уверят, че съвсем точно схващат волята божия.

Саркофагът на цар Тепикамон XXVII беше изложен за поклонение. Бе изработен от форифи, смарагджин, скелса и делфинет, отвътре облицован с розов нефрит, парфюмиран и наситен с много редки смоли и благовония…

Имаше много внушителен вид, но царят заключи, че не си заслужава да се мре заради това. Примири се и тръгна да се шляе из двора.

Нов актьор се бе появил в драмата на неговата смърт.

Гринджър, ваятелят на моделите.

Винаги се бе чудил на тези модели. Дори и смирените селяни очакваха да бъдат погребани в компанията на подбрани изваяни домашни животни, които някак ставаха истински в Отвъдния свят. Много народ трябваше да се задоволи с по една изпосталяла кравичка в този свят, за да се сдобие с богато и охранено стадо за Отвъдния. Велможите и царете получаваха пълен комплект, в това число модели на каруци, къщи, кораби, изобщо на всичко, което е прекомерно голямо и не може да бъде иначе побрано в гробницата. Веднъж преминали на Отвъдната страна, всички тези неща някак си възвръщаха автентичните размери.

Царят се намръщи. Приживе бе сигурен в достоверността на този факт. Нито за миг не се бе усъмнил…

Езикът на Гринджър се показа от ъгълчето на устата му, докато се опитваше с огромно внимание да закрепи с пинсета миниатюрно гребълце на речната трирема в мащаб 1/80. Всяка равна плоскост в неговото кътче от работилницата бе осеяно с животински фигурки и предметчета. Някои от по-впечатляващите му творения висяха на жици под тавана.

От подслушаните разговори царят вече бе научил, че Гринджър е на двадесет и шест години, не е в състояние да открие средство, с което да спре неумолимия напредък на акнето си, и живее със своята майка, където вечер се занимава с направата на фигурките си. Някъде дълбоко във ватената обвивка на ума си той се надяваше един ден да срещне някоя добра девойка, която ще е в състояние да проумее колко изключително важно е да можеш достоверно да изработиш всеки отделен детайл на церемониалната волска каруца с шест колела. Девойка, която ще му държи гърнето с лепило и винаги ще е готова да постави доброволно палец, за да затисне онова място, което трябва плътно да прилепне и ще натиска здраво, докато лепилото изсъхне.

Дочу звук от тромпети, настана и някакво всеобщо оживление зад гърба му. Не обърна внимание. Напоследък сякаш се вдигаше прекалено много врява. Опитът му сочеше, че повод винаги е някоя дреболия. Хората просто не умеят да степенуват правилно нещата по важност. Бе чакал в продължение на два месеца за един-два килограма смола, факт, който очевидно не бе притеснил никого. Намести монокъла си по-удобно и нагласи едно миниатюрно кормчийско гребло на мястото му.

До него бе застанал някой, комуто очевидно се отдаваше шанс да свърши нещо полезно.

— Би ли сложил пръста си тук — помоли ваятелят, без да вдига глава. — Само за минутка, докато засъхне лепилото.

Температурата наоколо сякаш внезапно спадна. Погледът му попадна на усмихната златна маска, зад чието рамо лицето на Диос променяше цвета си от, по експертната оценка на Гринджър, Nо. 13 (Бледна Плът) до Nо. 37 (Пурпурен Залез, Гланциран).

— Ох…

— Много е хубаво — каза Тепик. — Какво е това?

Гринджър замига насреща му. После замига към кораба.

— Двадесет и шест метрова речна трирема, модел Кхали с рибовидна заострена палуба нос-таран — автоматично изстреля той.

Остана с впечатление, че се очаква нещо повече от него. Огледа се наоколо за подходяща идея.

— Направена е от над петстотин частички — добави. — Всяка дъсчица от палубата е изсечена поотделно, ето, вижте.

— Интригуващо — рече му Тепик. — Е; няма да те задържам. Продължавай хубавата работа.

— Платното мохе да се разгъва — продължаваше Гринджър. — Гледайте, ако дръпнете това въженце…

Маската беше отминала. На нейното място бе застанал Диос. Хвърли му едно яростно погледче, за да му покаже, че темата ще бъде разгледана по-късно и забърза след царя. Същото стори и призракът на Тепикамон XXVII.

Тепик изви поглед иззад маската. Ето го пасажът, който водеше към залата със саркофазите. Видя саркофага, в който бе Птраци — дървеното клинче си беше на мястото под капака.

— Нашият баща обаче е ей тук, Ваше величество — уточни Диос.

Умееше да се движи безшумно като призрак.

— А, да.

Тепик се поколеба, но доближи големия сандък, поставен на дървени подпорки. Известно време го гледа втренчено. Позлатеното лице на капака приличаше на всички останали маски.

— Приликата е много голяма, Ваше величество — подсказа му Диос.

— Дда-аа — отрони Тепик. — Предполагам, че си прав. Определено има по-доволен вид. Поне така си мисля.

— Здравей, момчето ми — обади се царят. Знаеше си, че никой няма да го чуе, но въпреки това му беше по-приятно, когато им говореше. По-добре е, отколкото да си говори сам — нали ще разполага с предостатъчно време за това.

— Мисля, че сме показали най-хубавото у него, о, повелителю на небесата — заяви ваятелят на глави.

— Приличам на восъчна кукла със запек.

Тепик наклони глава на една страна.

— Да — гласът му прозвуча несигурно. — Да. Ъ-ъ. Браво.

Отново се пообърна, за да надникне към коридора.

Диос кимна на стражите, застанали от двете страни на коридора.

— Ако ме извините, Ваше величество — заяви изискано.

— Хммм?

— Стражите ще продължават да търсят.

— Правилно. Ох

Диос се хвърли върху саркофага на Птраци, а стражите го следваха по петите. Сграбчи капака, отмести го назад и викна:

— Съзрете! И какво откриваме тук?

Копърко и Ембри се присъединиха към него и проточиха вратове, за да надникнат вътре.

— Дървени стърготини — оповести Копърко. Ембри ги подуши:

— Обаче миришат на хубаво.

Диос забарабани с пръсти по капака. По-рано Тепик никога не го бе виждал да изпада в безизходица. Очевидно беше как човекът започна с почукване да проверява дали саркофагът случайно няма двойни стени.

Затвори капака много внимателно, като втренчено гледаше Тепик, който за първи път се зарадва, че маската не разкрива израза му.

— Няма я там — успокояваше го старият цар. — Природна нужда я принуди да излезе, когато мьжете отидоха да закусват.

Трябва да се е измъкнала, каза си Тепик. Но къде ли е сега?

Диос опипа с поглед залата, а после, след като бавничко се бе полюшвал напред-назад подобно на стрелката на компас, очите му се спряха на втория саркофаг за мумията на царя. Големичък беше. Просторен. Излъчваше някаква фаталност.

Прекоси стаята с няколко големи крачки и повдигна капака му.

— Няма защо да чукаш — тросна се царят. — Не че ще ходя някьде.

Тепик рискува да надзърне. Мумията на царя си лежеше доста самотно вътре.

— Диос, сигурен ли си, че не ти е лошо? — попита го.

— Да, Ваше величество. Не можем да сме прекалено внимателни, Ваше величество. Очевидно тук ги няма, Ваше величество.

— Като те гледам, май добре ще ти се отрази малко чист въздух — отбеляза Тепик, като вътрешно се укори за онова, което прави, но въпреки това продължи в същия дух.

Изпадналият в безизходица Диос представляваше вдъхновяваща, но и леко смущаваща духа гледка, защото човек инстинктивно изпадаше в паника, че светът губи устойчивостта си.

— Да, Ваше величество. Благодаря, Ваше величество.

— Седни, а някой ще ти донесе чаша вода. А после ще идем да огледаме пирамидата.

Диос седна.

Чу се ужасно тихичко пращене на дърво.

— Седна на кораба — отбеляза царят. — Пьрвата му комична постъпка, на коята ставам свидетел.

Пирамидата придаваше ново значение на думата „масивен“. Тя просто правеше чупка в пространството около себе си. На Тепик му се струваше, че самото й тегло деформира предметите, като разпъва царството така, както оловно топче се търкаля върху гумена поставка.

Ясно беше, че хрумването му е смехотворно. Въпреки големината си, сравнена с планина например, пирамидата изглеждаше незначителна.

Но си беше твърде големичка в сравнение с всичко останало. Във всеки случай планините трябва по първоначален замисъл да са големи, самата текстура на вселената е привикнала с идеята. А пирамидата е творение и е прекалено по-голяма, отколкото следва да са направените неща.

Освен това беше и твърде студена. Черният мрамор по стените й блестеше, побелял от скреж, подложен на нажежения следобеден пек. Достатъчно глупаво постъпи, като докосна мрамора и остави слой кожа по повърхността му.

— Ама че лед!

— Тя вече складира, о, дъх на реката — уточни Птакласп, който лееше пот отвсякъде. — Дължи се на… оная работа, на граничния ефект.

— Забелязвам, че сте преустановили работата по гробните камери — отбеляза Диос.

— Хората… температурата… граничните ефекти… рискът е твърде голям… — замрънка Птакласп. — Ъ-ъ-ъ.

Тепик погледна единия, а после и другия.

— Ама какво става? Да не би да има някакви проблеми?

— Ъ-ъ-ъ — отрони Птакласп.

— Много сте изпреварили графика. Великолепна работа — похвали го Тепик. — Изумително количество труд сте вложили в делото.

— Ъ-ъ-ъ. Да. Само че…

Последва тишина, нарушавана единствено от шума на работниците из обекта и от едва доловимото просъскване на въздуха, който докосваше пирамидата.

— Всичко ще бъде наред, когато й сложим върха — най-накрая успя да измънка строителят на пирамиди. — Веднъж като започне да сияе както си му е редът, няма да има никакви проблеми. Ъ-ъ-ъ.

Посочи към върха от електрон. Изненадващо мъничък връх — само около тридесетина сантиметра широк, поставен на няколко трупи.

— Утре би трябвало да го сложим — обясни Птакласп. — Ваше величество ще ни удостои ли с присъствието си на церемонията по затапването на пирамидата? — В притеснението си беше хванал пеша на робата си и нервно го сучеше. — Ще има питиета — заломоти. — И ще се връчва сребърната мистрия, която можете да си занесете у дома. Всички присъстващи викат ура и си хвърлят шапките във въздуха.

— Разбира се — отговори Диос. — Това е чест.

— И за нас това е чест — отговорът на Птакласп бе изпълнен с лоялност.

— Имах предвид че е чест за вас — уточни върховният жрец.

Обърна се към широкия вътрешен двор, разположен между пирамидата и реката, цялата обточена със статуи и камени плочи, възхваляващи великите подвизи[18] на цар Тепикамон и посочи към една от тях.

— И разкарай това — добави. Птакласп го погледна с израз на нещастна невинност.

— Ей тази статуя — уточни Диос, — за нея ти говоря.

— O. Ах. Ами мислехме, че като я видите, веднъж положена на мястото си, нали така, на подходяща светлина, пък и Хат Лешоглавия Бог е много…

— Да изчезне — отряза го Диос.

— Точно така, ваше преподобие — окаяно отрони Птакласп.

Понастоящем това беше един от най-незначителните му проблеми, но на всичко отгоре започваше да осъзнава, че статуята върви по петите му.

Диос се наклони още по-близо до него.

— Да си виждал млада жена някъде по обекта?

— Няма никакви жени по обекта, господарю — отрече Птакласп. — Носят много лош късмет.

— Тази специално е облечена предизвикателно — настояваше върховният жрец.

— Не, няма никакви жени.

— Нали ти е ясно, че палатът не е далеч оттук. Сигурно има много скришни места наоколо — настойчиво продължаваше Диос.

Птакласп преглътна. Това си му беше ясно. Каквото и да го беше обладало…

— Уверявам ви, ваше преподобие.

Диос го погледна намръщено и се обърна към мястото, където, както се оказа, Тепик е бил преди малко.

— Моля ви помолете го да не се ръкува с никого — каза строителят, а Диос се завтече след отдалечилия се проблясък на злато, изложен на слънчевите лъчи.

Очевидно царят не беше все още в състояние да смели идеята, че последното, което народът иска, е да си има работа с човек от народа. Работниците, които не успяваха навреме да се отстранят от пътя му, криеха ръце зад гърбовете си.

Останал сам, Птакласп си повя, за да се охлади, и се завлече на сянка в шатрата си.

Където го чакаха Птакласп ІІа, Птакласп ІІа, Птакласп ІІа и Птакласп ІІа. Птакласп винаги изпитваше неловкост в присъствието на счетоводители, а сега, в присъствието на четирима, се чувстваше направо ужасно, особено защото бяха едно и също лице. Чакаха го и трима Птакласп ІІб — останалите двама, ако вече не и трима, бяха на обекта.

Размаха ръце примиренчески.

— Добре де, добре. Какви са днешните ни проблеми?

Един ІІа прибута купчинка восъчни плочки към него.

— Татко, имаш ли някаква представа — започна той с режещия като бръснач глас, с който счетоводителите излагат встъплението си към нещо неочаквано и много скъпо — какво е висша математика?

— Ти ми кажи — отвърна Птакласп и се отпусна на табуретка.

— Нещото, което се наложи да измисля, за да се справя с ведомостта за заплатите, татко — отговори друг ІІа.

— Мислех си, че алгебрата върши тази работа?

— Миналата седмица свършихме с алгебрата — намеси се трети ІІа. — Сега вече сме на висша математика. Трябваше още четири пъти да си направя лупинг, за да мога да се заема с въпроса и понастоящем три мои версии работят с… — хвърли бегьл поглед на братята си — с квантово счетоводство.

— Това пък за какво ви е? — попита баща му отегчено.

— За следващата седмица — водещият счетоводител яростно гледаше към най-горната плочка — Например, знаеш го Ртур, художника на фрески, нали?

— Какво за него?

— Ами той, по-скоро те са ми пуснали сметка за двегодишен труд.

— Лелеее…

— Казаха ми, че са го положили във вторник. Като се отчита фактът, че времето по природа си е фрактално, както ми казаха.

— Те ли ти го казаха? — попита Птакласп.

— Удивително е само какви неща прихващат тия хора — отбеляза един от счетоводителите, забил яростен поглед в паракосмическите архитекти.

Птакласп се поколеба:

— Колко са?

— Откъде да знаем? Бяха петдесет и трима. После стана каквато стана. Във всеки случай, често го виждаме наоколо.

Двама ІІа се облегнаха назад и сключиха обтегнатите пръсти на ръцете си — това винаги е лош знак при човек, който има вземане-даване с пари.

— Проблемът е в това — продължи един от тях — че след първоначалния ентусиазъм много от работниците си направиха лупинг неофициално, за да могат да си стоят вкъщи и да се изпращат на работа едновременно.

— Но това е нечувано — протестът на Птакласп прозвуча неубедително. — Те не са различни хора, те сами на себе си го правят.

— Татко, тази мисъл никога никого не е спирала — възпротиви се ІІа. — Колко двайсетгодишни хора са спрели да се наливат до пълно оглупяване, за да отърват някакъв си четирийсетгодишен непознат от смърт, причинена от цероза на черния дроб?

Последва тишина, докато останалите се опитваха да проумеят казаното.

— Непознат ли? — несигурно отрони Птакласп.

— Същият човек, когато остарее — рязко уточни ІІа. — Това беше философско отклонение.

— Един от зидарите вчера се самонаби — мрачно сподели един ІІб. — Сби се със себе си заради жена си. А сега се побърква, защото не е наясно дали това е негова по-ранна версия или е някой, който още не е бил. Страх го е, че ще изтърве нишката. Има и по-лошо. Татко, плащаме на четиридесет хиляди души, а сме наели само две хиляди.

— Ще фалираме, нали това се опитваш да ми кажеш — уточни Птакласп. — Знам. Аз съм виновен. Само исках да ви оставя нещичко, нали разбирате. Не съм предполагал, че ще стане така. В началото всичко изглеждаше лесно.

Един ІІа се прокашля.

— Не е… ъ-ъ… не е чак толкова зле — каза тихичко.

— Какво намекваш?

Счетоводителят постави десетина медни монети на масата.

— Ами, ъ-ъ. Значи, хрумна ми, щом става всичкото тава местене във времето, че не само хората могат да си правят лупинги, а-а, ъ-ъ, гледайте сега, нали ги виждате тези монети?

Една монета изчезна.

— Всички са еднакви, нали? — попита един от братята му.

— Ами да — последва много смутеният отговор на ІІа, защото намесата в божествения поток на парите бе чужда на религията, която изповядваше. — Една и съща монета се явява на петминутни интервали.

— Този номер ли използваш, за да им плащаш? — тъпо попита Птакласп.

— Не е номер! Давам им парите — превзето отвърна ІІа. — Онова, което става с парите по-нататък, не е моя отговорност, нали?

— Това изобщо не ми харесва — възпротиви се баща му.

— Не се тревожи. Накрая всичко се изравнява точно — каза един ІІа. — Всеки получава онова, което му се полага.

— Да. Точно от това ме е страх — промърмори Птакласп.

— Това е само един начин да накараш парите ти да работят за теб — уточни друг от синовете му. — Навярно е квантов.

— Уф, добре де — отпаднало измънка Птакласп.

— Довечера ще й сложим върха, не се тревожи — успокои го един ІІб. — След като мощта й се излее, ще можем да уредим нещата.

— Казах на царя, че това ще го направим утре.

Всички Птакласп ІІб пребледняха в унисон. Въпреки горещината в шатрата внезапно стана много по-студено.

— Довечера, татко — настоя един от тях. — Искаш да кажеш довечера, нали?

— Утре — последва непоклатимият отговор на Птакласп. — Уредил съм сенник и хора, които да хвърлят цвят от лотос. Ще има и оркестър. Систруми, тромпети и дрънкане на цимбали. С речи, последвани от пиршество. Винаги сме правили така. За привличане на нови клиенти — иска им се да поогледат с очите си.

— Татко, сам виждаш как поглъща… Толкова скреж…

— Нека си поглъща. Ние, Птакласпови, нямаме навика да затапваме пирамидите, като че завършваме прост зид на ограда. Не им слагаме върховете, като че са оная работа в нощта. Хората очакват да има церемония.

— Но…

— Не чувам нищо. Наслушах се на ултрамодерните ви приказки. Утре. Бронзовата плоча е готова, готови са и велурените завеси — всичко е готово.

Един ІІа сви рамене.

— Няма смисъл да спорим с него. Три часа понапред съм. Помня тази среща. Не успяхме да променим решението му.

— Аз съм два часа по-напред — добави друг клониран син. — Помня, че и това си го казвал вече.

Отвъд шатрата пирамидата пращеше от натрупаното време.

В мощта на пирамидите няма никаква мистика. Пирамидите са водоеми в потока на времето. Когато са правилно оформени и ориентирани, с запечатани в тях подходящи паракосмически съотношения, времевият потенциал на голямата маса каменни блокове може да бъде пренасочен, за да се ускори времето или да се обърне назад на много малка площ, досущ както един хидравличен таран може да изпомпва вода срещу течението.

Първоначалните строители, които естествено били от древността и следователно — мъдреци, много добре са знаели всичко това и същността на една правилно построена пирамида е била да се постигне абсолютно нулево време в централната камера, така че умиращият цар, сгушен на това място, в действителност да живее вечно или поне никога да не умре докрай. Времето, което би трябвало да тече в камерата, се е съхранявало в затвореното пространство на пирамидата и на всеки двадесет и четири часа е излитало от нея под формата на сияние.

Няколко епохи по-късно хората забравили за всичко това и си помислили, че е възможно да се постигне същият резултат с помощта на: а) ритуал; б) мариноване на хората и б) съхранение на сочните им вътрешности в буркани.

Този подход рядко се радва на успех. И така изкуството за настройване на пирамидите било завинаги изгубено, а цялото това познание се превърнало в шепа недоразбрани правила и смътни спомени. Древните строители били прекалено мъдри и построили много големи пирамиди, които са в състояние да предизвикат необикновени явления, в сравнение с които простите колебания във времето биха изглеждали съвсем незначителни.

Между другото, противно на създалото се обществено мнение, пирамидите не могат да подострят остриетата на бръсначите. Просто ги връщат назад във времето, в което не са били тъпи. Навярно се дължи на квантите.

Тепик лежеше на горния геологичен слой на леглото си и съсредоточено се вслушваше.

Пред вратата му имаше двама стражници, други двама бяха на балкона, а — в случая се възхити на напредничавата мисъл на Диос — имаше един и на покрива. Чуваше ги как се опитват да не издават никакъв шум.

Дори не бе успял да протестира. Ако облечен в черно поганец се промъква в палата, личността на царя трябва да бъде защитавана. Неоспорим факт.

Изхлузи се от твърдата постилка и се плъзна като сянка към Баст Коткоглавия Бог, поставен в ъгъла, развъртя му главата и измъкна костюма си на убиец. Бързо се облече, като ругаеше липсата на огледала, после прекоси залата и се спотаи зад една колона.

Засега единственият му проблем беше как да не прихне в смях. Да си войник в Джелибейби не беше много рискова професия. Никога не се долавяше и най-малък намек за вътрешен бунт и тъй като и двете съседски държави можеха мигновено да размажат царството със силата на оръжието, нямаше никакъв смисъл да се подбират предани и войнствени бойци. Всъщност последното нещо, от което се нуждаеше съсловието на жреците, бяха сърцати войни. Безработните сърцати войни много скоро започваха да скучаят и да се отдават на опасни мисли, като например колко по-добре самите те биха могли да управляват страната.

Вместо това службата привличаше едри здравеняци, цвета на мъжествеността, които можеха с часове да стърчат като стълбове, без да ги налегне досада, мъже с телосложение на биволи и със съответните умствени процеси. Желателно беше да притежават и отличен контрол на пикочния си мехур.

Излезе на балкона.

Тепик се бе научил как да не се промъква крадешком. Ядено в продължение на милиони години от същества, които умеят да се промъкват крадешком, човечеството се бе научило с голяма лекота да забелязва кога някой прави това. Не стигаше и само да не вдигаш шум, защото дребните отсечки прокрадваща се тишина винаги будят подозрение. Номерът е да се плъзгаш в нощта с тиха увереност като въздуха.

Един страж стоеше точно пред стаята. Тепик се отнесе покрай него и внимателно се изкатери по стената, украсена със сложен барелеф, посветен на триумфа на бивши владетели. Тепик намираше опора в родовите си корени.

От пустинята духаше ветрец. Той прехвърли крака през парапета и тихо тръгна по все още нагорещения покрив. Във въздуха се усещаше миризма на прясно готвено с привкус на подправки.

Странно усещане е да пълзиш по покрива на собствения си дворец, като се опитваш да не налетиш на собствените си стражи, отдаден на мисия в пълно нарушение на лично издадения от теб указ и с ясно съзнание за факта, че ако те хванат, ще се окажеш хвърлен по своя заповед на свещените крокодили. В края на краищата несъмнено вече бе наредил да не се проявява никаква милост към него, ако бъде заловен.

А това придаваше особена тръпка на упражнението.

Тук, по покривите, съществуваше особена свобода — единствената, на която можеше да се радва царят на долината. На Тепик му хрумна, че селяците, които си нямаха никаква земя по делтата, са много по-свободни от него, въпреки че неговата бунтарска, нецарствена същност му казваше: „Да, свободни са да пипнат болест по избор, да гладуват колкото си искат и да пукнат от която си изберат смъртоносна треска. Е, свобода си е все пак.“

Едва доловим шум на фона на огромната тишина в ношта привлече вниманието му и го принуди да се доближи до края на покрива, обърнат към реката. Джел се бе проснала на лунната светлина — просторна и мазна.

По средата на течението една лодка се връщаше от отвъдния бряг с некропола. Нямаше как да сбъркаш фигурата на греблата. Сиянието се отразяваше от голата му глава.

Един ден, каза си Тепик, ще го проследя и ще открия какви ги върши там.

Ако отиде през деня, естествено.

На дневна светлина некрополът беше просто мрачен, сякаш цялата вселена бе спуснала кепенците, за да затвори по-рано. Дори се бе разхождал, за да го разгледа, бе скитал из улиците и булевардите, които винаги съумяваха да си останат спокойни и прашни независимо от климатичните условия на другия, на живеещия бряг на водата. Неотменно из въздуха витаеше нещо бездиханно и навярно нямаше нищо чудно. Общо взето, наемните убийци обичат нощта, но в некропола тя е съвсем различна. Или, по-точно казано, беше по много от същото. Освен това некрополът е единственият град в целия Диск, където убийците не могат да си намерят работа.

Стигна до петното светлина в двора на балсаматорите и надникна надолу. Миг по-късно леко се приземи на земята и се промъкна в залата със саркофазите.

— Здравей, момчето ми.

Тепик отвори капака на саркофага. Пак си беше празен.

— Тя е там, в един от онези отзад — осведоми го царят. — Никога не си се ориентирал добре.

Дворецът беше голям. Тепик едва се оправяше в него на дневна светлина. Обмисли шансовете си да предприеме издирване в тъмната като рог нощ.

— По моя линия си го наследил. Дядо ти беше толкова зле с посоките, че трябваше да пишат на сандалите му „Ляв“ и „Десен“. Имаш късмет, че в това отношение си се метнал на майка си.

Странна работа. Тя не разговаря, а бъбри. Очевидно не умее да задържи в главата си една мисъл за повече от десетина секунди. Мозъкът й изглежда е директно свързан с устата, така че щом някоя мисъл се свърти в главата й — веднага я изломотва на глас. В сравнение с дамите, които бе срещал по соаретата в Анкх — запленени от мисълта, че забавляват млади убийци, ги тъпчеха със скъпи деликатеси и разговаряха с тях на възвишени и деликатни теми, очите им святкаха подобно на карборундови бургии, а устните им се овлажняваха… — в сравнение с тях тя беше куха като, ами… като кухина. Въпреки това установи, че отчаяно иска да я открие. Липсата на каквато и да е била взискателност у нея я превръщаше в нещо като опиат. Изобщо не ставаше дума за гръдта й.

— Радвам се, че се върна, за да я вземеш — неясно се изрази царят. — Тя ти е сестра, знаеш ли. Половин сестра. Понякога ми се иска да се бях оженил за майка й, но нали разбираш, тя не беше от царско потекло. Много умна жена беше майка й.

Тепик внимателно се ослушваше. Ето го пак: едва доловим шум от дишане, достъпен за ухото само поради дълбоката тишина на нощта. Прокрадна се до задната част на залата, вслуша се отново и повдигна капака на един саркофаг.

Птраци се беше свила на кълбо на дъното му, дълбоко заспала, подложила ръка под главата си.

Внимателно опря калака на стената и докосна косата й. Тя измърмори нещо на сън и се намести още по-удобно.

— Ъ-ъ, май е по-добре да се събудиш — прошепна.

Тя отново се размести и отрони нещо като:

— Лстфгл.

Тепик се поколеба. Нито учителите му, нито Диос го бяха подготвили за нещо подобно. Знаеше поне седемдесет различни начина за убиване на спящ човек, но нито един, за да го събуди преди това.

Сръга я по възможно най-малко смущаващата част на тялото й. Тя отвори очи.

— О-о — промълви. — Това си ти.

И се прозя.

— Дойдох да те взема — каза Тепик — Спала си цял ден.

— Чух нечий глас. — Тя така се протегна, че Тепик припряно се извърна. — Оня жрец беше тук, оня с лице като на оплешивял орел. Наистина е ужасен.

— Така е — охотно се съгласи Тепик, изпълнен с облекчение, че някой изрича тези думи.

— Затова си кротувах. А и царят дойде. Новият цар.

— Ау. Тук, долу, така ли? — Власът на Тепик внезапно бе отслабнал.

Горчивината в гласа й се впи в сърцето му като нож за забиване Четвърти номер.

— Всички момичета казват, че той е много странен — добави тя, докато Тепик й помагаше да се измъкне от саркофага. — Знаеш ли, че можеш да ме пипнеш. Не съм направена от порцелан.

Прихвана я за ръката, като усещаше болезнена нужда от ледена вана и бърз крос по покривите.

— Нали си наемен убиец? — продължаваше тя. — Сетих се, след като си тръгна. Убиец от чужди страни. Тия черни дрехи. Да не си дошъл да убиваш царя?

— Де да можех. Той наистина вече взе да ме вбесява. Слушай, можеш ли да свалиш гривните си?

— Защо?

— Много дрънкат, като се движиш.

И обиците на Птраци биеха като камбани, когато си мърдаше главата.

— Не искам. Без тях все едно, че съм гола.

— Гола си и с тях — изсъска Тепик. — Моля те!

— Може да свири на цимбал — вметна призракът на цар Тепикамон XXVII напълно неуместно. — Е, не свири много добре, имай едно на ум. Стигнала е до страница пета от „Кратки пиески за малки пръстчета“.

Тепик изпълзя до коридора, който водеше навън от залата за балсамиране и здравата се ослуша. Тишината властваше в палата, нарушавана единствено от тежко дишане и подрънкването на бижутата, които Птраци сваляше от себе си. Изпълзя обратно при нея.

— Моля те, побързай. Нямаме много…

Птраци плачеше.

— Ъ-ъ. — каза Тепик. — Ъ-ъ.

— Някои от тях са ми подарък от баба — подсмърчаше Птраци. — И старият цар ми даде няколко. Тези обици са притежавани от семейството ми толкова дълго. Какво щеше да ти е на теб, ако ти трябва да се разделяш с тях, а?

— Разбираш ли, бижутата не са просто накит, който тя носи — уточни призракът на цар Тепикамон XXVII. — Те са част от самата нея.

„Леле — добави той на себе си, — сигурно това е Проникновението. Защо е толкова по-лесно да мислиш, когато си мъртъв?“

— Не нося бижута — отвърна Тепик.

— Да, ама имаш всичките тези ножове и какво ли не.

— Добре де, ама те ми трябват за работата ми.

— Какво от това.

— Слушай, няма нужда да ги оставяш тук, можем да ги сложим в моята торбичка. Но сега трябва да тръгваме. Моля те!

— Сбогом — тъжно им каза призракът, като ги проследи с поглед как се промъкват до вътрешния Двор.

Понесе се обратно към трупа си, който не беше най-добрата възможна компания.

Когато стигнаха до покрива, вятърът се беше засилил. Беше станал по-горещ и по-сух.

Отвъд реката една-две от по-старите пирамиди вече бяха започнали да изригват пламъците на сиянието си, но бяха някак слабовати и нещо не изглежда наред.

— Сърби ме навсякъде — оплака се Птраци. — Какво става?

— Май ще има гръмотевична буря — предположи Тепик с поглед втренчен във Великата пирамида отвъд реката.

Беше още по-наситено черна и представляваше триъгълник от по-тъмен мрак на фона на нощта. В основата й търчаха фигурки на хора подобно на побъркани, които наблюдават как изгаря лудницата им.

— Какво е това гръмотевична буря?

— Трудно ми е да ти го опиша — отвърна разсеяно. — Можеш ли да видиш какво правят там?

Птраци присви очи и се вторачи в гледката отвъд реката.

— Много работа имат — отвърна.

— Повече ми прилича на паника.

Още няколко пирамиди изригнаха, но вместо да се устремят право нагоре, пламъците им мъждукаха и плющяха напред-назад, гонени от неосезаеми ветрове.

Тепик се осъзна.

— Да тръгваме. Хайде да те измъкнем оттук.

— Казах ти, че трябваше да я затапим тази вечер! — крещеше Птакласп ІІб и викът му се носеше над писъка на пирамидата. — Сега не мога да издигна върха догоре, сигурно турбулентността там е ужасна!

Ледът от деня вреше по черния мрамор, който вече беше топъл при допир. Той погледна към камъка за върха на пирамидата, оставен на подпорите, после се обърна към брат си, който още беше по пижама.

— Къде е татко?

— Изпратих един от нас да го събуди — отвърна ІІа.

— Кого изпрати?

— Един от теб, всъщност.

— Уф. — ІІб отново се вторачи в камъка. — Не е толкова тежък. Двама от нас можем да го качим на ръце до горе.

Погледна с очакване брат си.

— Сигурно си се побъркал. Изпрати някои от работниците.

— Всички избягаха…

Надолу покрай реката друга пирамида се опита да изригне пламъците си, но те запукаха и запращяха, после пронизителен, назъбен пламък изригна от дълбините й, описа арка по небето и се заби в земята близо до върха на самата Велика Пирамида.

— Сега вече има интерференция между нея и останалите! — изкрещя ІІб. — Хайде, трябва да я отприщим, само това ни остава!

На около една трета от височината на пирамидата изригна синкав зигзаг, описа дъга във въздуха и се забоде в каменен сфинкс. Въздухът над него завря.

Двамата братя подхванаха камъка и с клатушкане се отправиха към скелето, а прахта в краката им се вихреше и образуваше необичайни форми.

— Чуваш ли нещо? — попита ІІб, докато се препъваха по първата платформа.

— Какво да чувам? Как времето и пространството се цедят през пресата за пране ли? — уточни ІІа.

Архитектът удостои брат си с поглед, в който се долавяше сянка на възхита. Много неприсъща забележка от устата на счетоводител. След което лицето му си възвърна предишния израз на слаб ужас.

— Не, не това.

— Да не би да ме питаш за звука, който издава въздухът, подложен на ужасяващи мъчения?

— Не, и за това не става дума. — ІІб бе лекичко обезпокоен. — Чуваш ли това пукане?

Още три пирамиди изригнаха зарядите си, които със слабо съскане се забиха в мътните облаци над главите им и се вляха в черния мрамор.

— Не чувам нищо такова — отвърна ІІа.

— Мисля, че идва откъм пирамидата.

— Ами ти ако искаш, допри ухото си там, но аз определено нямам такова намерение.

Скелето се гънеше под напора на бурята, а те с мъка се катереха по следващата стълба и върхът на пирамидата се люшкаше в ръцете им.

— Казах ти, че не трябваше да я правим — мърмореше счетоводителят, а камъкът се хлъзна и нежно се подпря на пръстите на крака му. — Не трябваше да я строим.

— Я млъквай и повдигни твоя край.

И така, тресяща се стълба след тресяща се стълба, братя Птакласп се дърляха и катереха по стената на Великата Пирамида. По-малките гробници покрай Джел продължаваха обстрела си една след друга, а небето бе прорязвано от съскащи и пращящи ивици на времето.

Горе-долу по това време най-великият математик на света, излегнал се в обора си под двореца и обвзет от благ метеоризъм, спря да преживя фуража и осъзна, че с числата се случва нещо нередно. С всички числа.

Погледът на камилата се плъзна покрай носа й и се заби в Тепик. От изражението й стана ясно, че той води класацията на всички ездачи в света, които тя най-малко би искала да я яхнат. Камилите обаче гледат всекиго по този начин. Имат много демократичен подход към човешката раса. Ненавиждат всеки неин представител без разлика на сан и вяра. Тази тук изглежда преживяше сапун. Тепик объркано огледа царските обори, потънали в сумрак — някога тук имаше стотици камили. Би заменил света за един кон, а средно голям континент за едно пони. Но в този момент в обора се въргаляха само няколко гниещи военни колесници — спомен от минали победи, възстаричък слон, чието присъствие бе леко необяснимо, и тази камила, която имаше вид на изключително неефективно животно. Коленете й бяха започнали да се протриват.

— Е, това е положението — каза той на Птраци. — Не смея да пробвам през реката нощем. Ще се опитам да те прехвърля през границата.

— Седлото правилно ли е сложено? — попита Птраци. -Толкова е смешно.

— Създанието е ужасно странно. Как можем да го яхнем?

— Виждала съм как работят водачите на камили — отговори тя. — Мисля, че просто ги налагат здравата с яка пръчка.

Камилата коленичи и придоби самодоволно изражение.

Тепик сви рамене, отвори портите към външния свят и се опули в лицата на шестима стражи.

Отстъпи. Те настъпиха. Трима бяха опънали тежките лъкове на Джел, които можеха да пробият врата или да превърнат хипопотам, готов за атака, в три тона подвижен кебаб. Никога не се бе налагало да ги опъват срещу човешки същества, но сега имаха вид на хора, които обмислят точно тази идея.

Капитанът на стражите тупна един от тях по рамото и му каза:

— Иди да съобщиш на великия жрец. — Яростно изгледа Тепик. — Хвърли на земята всичките си оръжия!

— Какво, всички ли?

— Да. Всички.

— Това може би ще отнеме известно време — предпазливо отговори Тепик.

— И дръж ръцете си така, че да ги виждам.

— Така можем да се озовем в задънена улица — осмели се да отбележи Тепик.

Гледаше ту към един страж, ту към друг. Владееше цяла палитра от похвати в ръкопашния бой, но при тях не се очакваше опонентът ти да е готов да те прониже със стрела в мига, в който мръднеш. Вероятно би могъл да се хвърли настрани и веднъж достигнал прикритието на камилския обор, да чака сгоден случай…

Така пък Птраци щеше да е изложена на нападението им. Освен това едва ли беше редно да се сбие със собствените си стражи. Подобно поведение не е приемливо дори и за един цар.

Нещо се раздвижи зад стражите и Диос се появи, тих и неизменен подобно на лунно затъмнение. Носеше запалена факла, която хвърляше диви отблясъци по голата му глава.

— Аха — възтържествува той. — Поганците са заловени. Браво.

Кимна на капитана:

— Хвърлете ги на крокодилите.

— Диос! — извика Тепик, когато двама стражи свалиха лъковете си и се спуснаха да го хванат.

— Каза ли нещо?

— Знаеш кой съм, човече. Я не се прави на глупак.

Върховният жрец вдигна факлата.

— Ти знаеш нещо, което аз не знам, момко. Казано метафорично.

— Никак не е смешно — възмути се Тепик. — Повелявам ти да им кажеш кой съм.

— Както искаш. Този наемен убиец — гласът на Диос режеше и жареше като термично копие — е убил царя.

— Но аз съм си царят, по дяволите. Как мога сам себе си да убия?

— Не сме толкова тъпи — каза Диос. — Тези хора тук много добре знаят, че царят няма да се спотайва из двореца си или да има вземане-даване с доказани престъпници. Само остава да разберем как си се отървал от тялото му.

Диос впи поглед в Тепик, който осъзна, че върховният жрец наистина е абсолютно смахнат. Рядък случай на лудост, причинена от факта, че толкова дълго е бил себе си, та навиците, свързани с вменяемостта са се гравирали в мозъка му. „Колко ли е стар в действителност?“ — питаше се Тепик.

— Наемните убийци са лукави хора — отбеляза Диос. — Внимавайте с него.

Нещо изтрещя зад жреца. Птраци се опита да го замери с камилски остен и не улучи.

Когато всички отново се обърнаха към Тепик, той бе изчезнал. Стражите, които стояха близо до него, с голямо усърдие бавно се свличаха на земята и охкаха.

Диос се усмихна.

— Хванете жената! — заповяда троснато. Капитанът се втурна напред и грабна Птраци, която дори не понечи да бяга. Диос се наведе и вдигна остена.

— Отвън има още стражи. Сигурен съм, че ще осъзнаеш този факт. В твой интерес е да се покажеш.

— Защо? — обади се Тепик от сенките, докато трескаво ровеше из ботуша си, за да напипа тръбичката за стрелички.

— За да бъдеш хвърлен на свещените крокодили, по заповед на царя.

— Да, бе, умирам от нетърпение.

Тепик трескаво сглобяваше малките части.

— За предпочитане е, като се има предвид какви са алтернативите — долетя отговорът на Диос.

В тъмното Тепик опипа малките кодирани краища на стреличките. Повечето от атрактивните отрови сигурно вече се бяха изпарили или превърнали в безвредни смески, но оставаха невредими някои от по-незначителните порции, предназначени да дарят клиента си с нищо повече от дълбок сън. Може да се наложи наемният убиец да си проправя път край редица будни бодигардове, за достигне оня, когото трябва да загроби. Неучтиво е да загробиш и тях.

— Остави да си вървим — предложи Тепик. — Подозирам, че точно това искаш, нали? Да си отида и никога повече да не се връщам, нали? Напълно ме устройва.

Диос се поколеба.

— Трябва да кажеш и друго:&quot;Пусни и момичето да си върви.&quot;

— O, да. Точно така — съгласи се Тепик.

— Не. Бих изменил на царя.

— За бога, Диос, много добре знаеш, че аз съм царят.

— Не. Имам много ясна представа за царя. Ти не си царят.

Тепик надникна над стената на камилушнята. Камилата надникна над рамото му.

И тогава светът се побърка.

Добре де, още повече се побърка.

Сега вече всичките пирамиди бълваха сиянието си, насищаха небето със саждената си светлина, а братя Птакласп се мъкнеха нагоре към основната работна площадка.

ІІа се срути на дъските с хриптене, сякаш издадено от вехт мях. На сантиметри от него стената на пирамидата бе толкова нажежена, че не ставаше за пипане. Вече нямаще и сянка на съмнение в ума му, че пирамидата наистина скърца като шхуна в буря. Никога не беше обръщал особено внимание на самото изпълнение на строежите за разлика от цените на пирамидите. Сега обаче беше убеден, че този шум е толкова неправомерен, колкото и твърдението „II и II прави V“.

Брат му протегна ръка, за да пипне камъка, но бързо я отдръпна, защото малки искрички избухнаха около пръстите му.

— Топлината се чувства — заключи той. — Удивително!

— Защо?

— Да се нагорещи такава маса. Като си помислиш само за тонажа…

— Тая работа не ми харесва, Две-бе. — ІІа потрепери. — Хайде просто да оставим камъка тук, а? Сигурен съм, че всичко ще е наред, а утре сутринта ще изпратим една бригада горе, те знаят точно какво…

Думите му бяха погълнати от пукота на нов пламък, който проряза небосклона и се впи в стълба въздух, обзет от див танц двайсетина метра над тях. Той сграбчи някаква част от скелето.

— Да му го… Аз изчезвам.

— Почакай малко — спря го ІІб, — кажи ми какво скърца така? Камъкът не скърца.

— Цялото скапано скеле се движи, я не се прави на загубен! — Той се опули на брат си. — Кажи ми, че е скелето. — гласът му бе изпълнен с молба.

— Не. Този път съм сигурен. Скърцането е отвътре.

Те се втрещиха и вторачиха един в друг, а после — в паянтовата стълбица, която водеше до върха или поне до мястото, където трябваше да е върхът.

— Хайде! — подкани ІІб. — Не може да пробие, опитва се да си намери изход

Чу се шум, гръмовен като стенание на континенти.

Тепик го почувства. Усети как кожата му стана с няколко размера по-малка. Усети как някой го държи за ушите и се опитва да му откъсне главата.

Видя как капитанът се отпусна на колене и поведе люта битка с шлема си, за да го свали, и тогава прескочи стената на обора.

Опита се да я прескочи. Нищо не беше както трябва и той тежко се приземи на пода, който не беше съвсем наясно дали да не вземе да стане една стена. Опита се да се изправи, но нещо го задърпа настрани и той премина през камилушнята във вихъра на странен танц, за да запази равновесие.

Камилушнята се разтягаше и свиваше подобно на отражението на криво огледало. Веднъж отиде да гледа криви огледала в Анкх — тримата дадоха по половин монета, за да посетят мимолетните чудеса на „Пътуващия пазар, който ти грабва дъха“ на д-р Лунников. Но тогава им беше ясно, че гледат просто едно криво огледало, което те дарява с глава като кремвирш и крака като футболни топки. На Тепик толкова му се искаше ставащото в момента да има подобно безобидно обяснение. Може би му трябваше сега едно клатушкащо се криво огледало, за да изправи гледката пред себе си.

Затърча вдървено към Птраци и върховния жрец, а светът се разширяваше и свиваше наоколо. Изпита наслада за миг, щом видя как момичето се сгърчи като червей в хватката на Диос и хубавичката го светна по ухото.

Носеше се като в сън, а разстоянията се меняха, сякаш реалността бе от ластик. Следващата крачка го отпрати като гюле към двамата. Грабна Птраци за ръка и се заклатушка обратно към камилушнята, където съществото си преживяше и наблюдаваше сцената с израз, максимално наподобяващ лек камилски интерес. Тепик сграбчи юздите.

Никой не прояви интерес да ги спре, когато те си помагаха един на друг, за да се измъкнат през портата и да излязат навън в побеснялата нощ.

— По-лесно е, ако си затвориш очите — предложи Птраци.

Тепик го пробва. Ставаше. Парчето двор, за който очите му казваха, че е тресящ се правоъгълник, чиито страни се разтягат като тетива на лък, се превърна в… просто в двор под краката му.

— Боже, колко е хитро — възхити се той. — Как се сети?

— Винаги си затварям очите, когато съм уплашена.

— Чудесна идея.

— Ама какво става?

— Не знам. Не искам и да науча. Мисля, че ако се изпарим оттук, ще е изключително мъдър ход. Как каза, че караш камилата да клекне? Разполагам с неограничено количество остри предмети.

Камилата, която владееше човешкия език на съвсем прилично ниво, особено в сферата на словесните заплахи, грациозно коленичи. Те се покатериха, а пейзажът отново се накриви пред очите им, когато животното се повдигна като с крик.

Камилата беше напълно наясно какво точно се случва. Когато имаш три стомаха и храносмилателна система, сходна с дестилационен комбинат, разполагаш с много време за седене и размисъл.

Не случайно съществува тенденция висшата математика да се заражда и развива в горещите страни. Дължи се на морфическия резонанс, създаван от камилите, взети заедно, които притежават онзи презрителен израз и прочутата завита нагоре устна — естествено следствие на умението да решават квадратни уравнения.

Обикновено не се отчита фактът, че камилите имат естествена склонност към висшата математика, особено когато в нея се включва и балистиката. Развила се е като част от умението за оцеляване и действа на същия принцип, на който са подчинени координацията между човешката ръка и окото, защитната окраска на хамелеона и прочутото умение на делфините да спасяват давещи се плувци, ако има някакъв шанс схрускването им да бъде забелязано и враждебно одумвано от други представители на човешкия род.

Истината, обаче е, че камилите са много по-интелигентни от делфините.[19] Толкова по-умни са, та веднага са схванали, че най-здравомислещото нещо, което едно интелигентно животно може да направи — ако не предпочита наследниците му да прекарват много време, проснати на плочи с електроди, прилепнали към мозъка им, или пък да ги карат да лепят мини по киловете на кораби, или да се превръщат в постоянна клиентела на зоолозите — е да се постарае човеците никога да не научат истината. Така че много отдавна те се впуснали в начин на живот, който за сметка на определено количество носене на багаж и налагане с остен им позволяваше да получават достатъчно количество храна, почистване и възможност да се изплюят в нечие око и да им се размине.

А тази камила беше резултат на милиони години селективна еволюция, за да се създаде същество, умеещо да брои песъчинките, по които минава, по желание да затваря ноздрите си и да оцелява под жегливото слънце дни наред без вода. Наричаше се Ах-Ти-Копеле, а оттук нататък за по-кратко — Тико.

И той всъщност беше най-великият математик на света.

Тико размишляваше: „Изглежда тук има някаква нарастваща дименсионна нестабилност, която наглед се люшка от нула до почти четиридесет и пет градуса. Колко интересно. Каква ли е причината? Нека V да е равно на 3. Нека Тау да е равно на Сhi/ 4. Джвакджвакджвак. Нека Капа/у да е тензорно поле от тип Гадно-Вонящо-Леке[20] с четири въображаеми коефициенти на спин…“

Птраци го фрасна със сандала си по главата.

— Хайде, мърдай! — изрева тя.

Тико си помисли: „Следователно Н към задвижващата мощ е равно на V/s. Джвакджвакджвак. Хиперсилогично изражение…“

Тепик погледна назад. Странните извращения в пейзажа се уталожваха и Диос…

Диос с широки крачки излизаше от двореца и вече бе успял да открие няколко стражи, чийто страх от неподчинение надделяваше над ужаса от мистериозно разкривения свят.

Тико стоически не помръдваше от мястото си и дъвчеше… „Джвакджвакджвак. Което води до интересна скъсяваща вибрация. Какъв ли е нейният период? Нека периодът = х. Джвакджвакджвак. Нека I = време. Нека първоначалният период…“

Птраци скачаше по врата на камилата, риташе я здравата с пети, действие, което би накарало всяко човекоподобно от мъжки род да завие и да си заблъска главата в стената.

— Не се помръдва! Не можеш ли да я джаснеш!

Тепик стовари ръката си със всичка сила върху козината на Тико — по този начин вдигна облак прах, а пръстите му напълно загубиха всякаква чувствителност. Сякаш бе ударил чувал, пълен със закачалки.

— Давай — измърмори. Диос вдигна ръка.

— Спрете, в името на царя! — изрева той.

Една стрела с тъп звук се заби в гърбицата на Тико.

„…е равно на 6.3 впериод. Намали. Следователно имаме… ох… 314 секунди…“

Тико завъртя дългия си врат. Големите му космати вежди се сключиха в обвинителни криви, а жълтите му очи се присвиха и фиксираха жреца. Камилата остави настрана за момент интересната задача и извади наяве добре познатата древна математика, която расата му отдавна бе довела до перфектно състояние:

„Нека обсегът да е дванадесет метра и тридесет сантиметра. Нека скоростта на вятъра да е равна на 2. Вектор една осма. Джвак. Нека лепкавостта да е равна на 7…“

Тепик измъкна нож за мятане.

Диос дълбоко пое дъх. Той ще заповяда да стрелят по нас, помисли си Тепик. И в моето собствено име, в моето си царство ще си бъда застрелян.

„…Ъгъл две-пети. Джвак. Огън.“

Залпът беше забележителен. Храчката от многократно преживян фураж имаше достойно за похвала ускорение, въртеливост и ударна вълна и се разби със звук, който може да бъде произведен, когато четвърт кило полусмляна трева се размаже по нечие лице. Неповторим е.

Тишината, която последва, бе тишината на вечната слава.

Пейзажът отново започна да губи привичните си очертания. Очевидно мястото не беше особено подходящо за размотаване. Тико погледна надолу към предните си крака.

&quot;Нека краката са равни на четири &quot;

Тромаво се понесе напред. Наглед камилите притежават повече колена от всяко друго същество и Тико затърча подобно на парен локомотив, като правеше множество несвързани действия под прав ъгъл на посоката на движение, под акомпанимента на гръмовни заряди на храносмилателната си система.

— Дяволски тъпо животно — измърмори Птраци, докато се отдалечаваха в лудешки тръс от двореца — ама най-накрая май схвана за какво става дума.

&quot; темп на калибровано инвариантно повторение — 3.5/2. Какви ги дрънка тази?! Дяволска Тъпачка живее оттатък Тсорт &quot;

Въпреки че се мятаха, сякаш бяха нескопосано привързани с ластик, копитата на Тико преминаха значителен път и вече се носеха из заспалите утъпкани градски улички.

— Хайде-е-е, пак се започва — смънка Птраци. — Затварям очи.

Тепик кимна. Къщите около тях, напечени като огнеупорни тухли, отново бяха започнали забавения си огледален танц, а пътят се повдигаше и хлътваше по начин, напълно нереден за твърдата земя.

— Все едно, че си в морето.

— Нищо не виждам — твърдо заяви Птраци.

— Морето. Океанът. Нали разбираш. Вълни.

— Чувала съм за това. Гони ли ни някой?

Тепик се извърна на седлото:

— Не виждам някой да ни следва. Сякаш…

От мястото си той виждаше дългото ниско туловище на палата и самата Велика Пирамида отвъд реката. Тя почти бе скрита от тъмните облаци, но онова, което се виждаше от нея, определено не беше наред. Знаеше, че тя има четири страни, а виждаше и осемте.

Ту се различаваше ясно, ту се размазваше пред погледа му, което инстинктивно му се струваше твърде опасно явление, когато се състои от няколко милиона тона скала. Почувства неустоимо желание да е много надалеч от нея. Дори и тъпо създание като камилата очевидно имаше същото намерение.

Тико разсъждаваше: „…Делта на квадрат. Тогава налягането на измерението Ь ще доведе до деветдесет градусова трансформация в С1и(16/хри)г за Ксноп на които и да било три константи. Или четири минути, плюс-минус десет секунди…“

Камилата погледна надолу към големите си копита.

„Нека скорост е равно на галоп.“

— Как успя да я накараш? — попита Тепик.

— Не съм аз! Тя сама си го реши! Дръж се!

Ама това никак не беше лесно. Тепик бе оседлал камилата, но забрави за юздата. Птраци можеше единствено да се вкопчи в камилската козина. А на него не му оставаше нищо друго, освен да се вкопчи в Птраци. Къде ли не се опитваше да сложи ръцете си, а те все напипваха мека, поддаваща се плът. Никога и нищо от продължителното му образование не го бе подготвило за подобен случай, докато цялото образование на Птраци бе преминало в подготовка за това. Дългата й коса шибаше лицето му и примамливо ухаеше на редки благовония[21].

— Добре ли си? — надвика той вятъра.

— Коленете ми ме удържат!

— Сигурно ти е много трудно!

— Получила съм специална подготовка за това!

Когато камилите препускат, те мятат краката си максимално далеч от тялото си, а после се втурват след тях, за да ги догонят. Ставите на коленете му чаткаха като кастанети, а Тико се носеше като воденичарско колело по стръмния път, който водеше извън долината, нагоре по тясната клисурка, край която се извисяваха канари от варовик, и навлизаше в пустинята.

А зад тях, неизмеримо изтерзана от безжалостния прилив на геометрия, напълно безсилна да се освободи от товара на Времето, Великата Пирамида изпищя, повдигна се от основите си, туловището й изсвистя във въздуха така неотменно и неспирно, както неотменното е неспирно, завъртя се точно на деветдесет градуса и извърши нещо перверзно с тъканта на времето и пространството.

Тико търчеше из клисурката, вратът му източен до край, а мощните му ноздри се издуваха като сопло на реактивен двигател.

— Ужасена е! — изпищя Птраци. — Животните винаги предусещат тия работи!

— Кои работи?

— Горските пожари и прочее!

— Тука няма дървета!

— Добре де, наводненията и други! Разполагат с някакъв природен инстинкт!

„ Рhi 1700 [u/v]. Латерала e/v. Равно е на траншея от седем на дванадесет…“

Звуковата вълна ги удари. Беше безшумна като часовник от глухарчета, който отброява полунощ, но имаше голямо налягане. Захлупи ги, задушлива като кадифе, причиняваща гадене като размазан салам.

И отмина.

Тико забави крачка и премина в ход — сложна маневра, която предполагаше да бъдат дадени ясни наставления на всеки крак поотделно.

Почувства се облекчение, стресът отмина.

Тико спря. На слабата светлина на разсъмване бе видял петно бодливи храсти сред скалите до пътеката.

„…ъгьл ляво по х равно на 37, по у равно на 19, по г равно на 43. Отхапи…“

Възцари се покой. Не се чуваше нищо освен изригванията на храносмилателната система на камилата и далечното подвикване на пустинен бухал.

Птраци с приплъзгане се свлече от мястото си и неловко се приземи.

— Дупето ми — обяви тя пред пустинята като цяло — се е превърнало в огромен мехур.

Тепик скочи на земята и с бягане и залитане се изкатери по сипея край пътя, после бавно се затича по платото от варовик, докато пред погледа му се откри добра гледка към долината.

Нея вече я нямаше.

Беше още тъмно, когато Копърко, майсторът балсаматор, се събуди, а тялото му подрънкваше от усещането, че нещо не е наред. Измъкна се от леглото си, облече се набързо и дръпна настрани пердето, което му служеше за врата.

Нощта бе мека и кадифена. Отвъд жуженето на насекомите се чуваше друг звук, звук от пържене, едва доловимо от човешко ухо леко пращене.

Навярно именно това го бе събудило.

Въздухът беше топъл и влажен. Кълбета мараня се вдигаха от водата и…

Пирамидите не сияеха.

Израсна в тази къща, с векове принадлежала на майсторите-балсаматори и толкова често виждаше сиянието на пирамидите, че не му обръщаше внимание, както и на дишането си. Но сега те бяха тъмни и безмълвни, а тишината пищеше и мракът се втренчваше.

Но това не беше най-лошото. Когато ужасеният му поглед се вторачи в пустото небе над некропола, видя звездите и онова, на което звездите бяха залепени.

Копърко се втрещи. А после, когато му се отдаде да се замисли над случилото се, се засрами от себе си. В края на краищата, помисли си, винаги са ми казвали, че е така. Логично е. Просто го виждам за първи път.

Ето на. Но по-добре ли се чувствам сега?

Не.

Обърна се и се завтече по улицата, а сандалите му пляскаха по пътя. Стигна до къщата, която подслоняваше многобройното семейство на Ембри. Извлече протестиращия си чирак от комуналната постеля и го помъкна към улицата, обърна лицето му към небето и изсъска:

— Кажи ми какво виждаш!

Ембри премигна.

— Виждам звездите, господарю.

— На какво са, момчето ми?

Ембри леко се поотпусна.

— Това е лесно, господарю. Всеки знае, че звездите се намират на тялото на богиня Непт, която се простира като дъга от ох, дяволи и пъкъл!

— И ти я виждаш, нали?

— Олеле, майчице — прошепна Ембри и се свлече на колене.

Копърко кимна. Беше набожен човек. Голямо облекчение е да знаеш, че боговете са си на мястото. Но да разбереш, че са тук и сега — ето това е ужасната страна на нещата.

Защото в небесата се беше извило тялото на жена — бледосиньо и сенчесто на фона на воднистите звезди.

Беше огромна, с междузвездни мерки. Сянката между галактическите й гърди беше като мрачна мъглявина, закръгленият й корем — като огромна площ сияещ газ, пъпът й — кипяща тъмна жар, в която се раждаха нови звезди. Тя не крепеше небето. Тя беше самото небе.

Огромното й тъжно лице, надолу с главата на обърнатия хоризонт, втренчено гледаше право в Копърко. А той осъзнаваше, че няма на света нещо, което така да може да разклати вярата, като това да видиш ясно и точно предмета на вярата си. Да видиш, противно на всеобщото схващане, не означава да повярваш. Там свършва вярата, защото от нея няма повече нужда.

— O, Сод — измрънка Ембри. Копърко го фрасна по ръката.

— Я млъквай. И върви с мен.

— O, господарю, какво ще да правим?

Копърко огледа спящия град. Нямаше и най-малко понятие.

— Ще отидем в двореца — заяви твърдо. — Най-вероятно е илюзия поради…. поради мрака. Във всеки случай, скоро ще изгрее слънцето.

Закрачи напред, като му се искаше сега да е на мястото на Ембри и да може да прояви поне част от нечленоразделния ужас, който го бе обзел. Чиракът му го следваше с нещо като галопиращо пълзене.

— Виждам сенки до звездите, о, господарю! Ти виждаш ли ги? Около краищата на света, господарю!

— Това е само мараня, момко.

Копърко неотменно гледаше точно пред себе си и се стараеше да поддържа достопочтената си стойка, подобаваща на един Пазач на Лявото крило на Вратата на Хижата на Природната сода и на един носител на няколко медала за отличен шев.

— Ето. Виждаш ли, Ембри, слънцето изгрява!

Спряха, за да го погледат.

След което Ембри тихичко заскимтя.

По небето се изкачваше много бавно огромна огнена топка. Буташе я торен бръмбар, по-голям от света.

КНИГА ТРЕТА

Книга за новия син

Слънцето се издигна и понеже това не бе Старото Царство, по нищо не се различаваше от кълбо пламтящ газ. Лилавата нощ на дълбоката пустиня се изпари под изпепеляващия му поглед. Гущерите дезертираха в пукнатините на скалите. Тико се настани в рехавата сянка под останките на храстите силикия, погледна надменно към пейзажа и започна да преживя, докато изчисляваше корени на седма степен.

Тепик и Птраци в крайна сметка успяха да се скрият на сянка под козирка от варовик, седнаха и навъсено загледаха как топлинните вълни отскачат от скалите.

— Не мога да проумея — промълви Птраци — потърси ли навсякъде?

— Това е цяла страна! Не може просто да потъне в някоя дупка, да му се не види!

— Къде е тогава? — попита Птратци невъзмутимо. Тепик изръмжа. Усещаше жегата като чук, но въпреки това продължи да се разхожда между скалите, сякаш триста квадратни мили можеха случайно да останат незабелязани, скрити под някое камъче или зад някой храст.

Истината беше, че пътеката потъваше сред скалите, но почти веднага се издигаше отново и продължаваше през пясъчните дюни несъмнено по посока на Тсорт. Тепик разпозна сфинкса с пропукани от времето криле, отбелязващ границата. Според легендата той бродеше по границата в бедствени за страната моменти, въпреки че не се поясняваше защо.

Тепик знаеше, че бяха нахлули с галоп в Ефеб. Трябваше да се намират в плодородната осеяна с пирамиди долина на Джел, която се простираше между двете държави. Цял час я бе търсил.

Необяснимо. Неестествено. Изключително смущаващо.

Тепик заслони с длан очите си от слънцето и за хиляден път огледа тихата нажежената до бяло околност. Помести глава и видя Джелибейби. Гледката премига пред очите му за миг. Отмести поглед и отново я зърна — кратък проблясък на мистични цветове, който изчезна, щом се съсредоточи върху него.

Няколко минути по-късно Птраци надникна изпод сянката и го видя да застава на колене и ръце. Когато започна да обръща камъните, тя реши, че е време да го върне на сянка.

Тепик отърси ръката й от рамото си и посочи нетърпеливо.

— Намерих го!

Той извади нож от ботуша си и започна да ръчка с него камъните.

— Къде?

— Тук!

Птраци постави окичената си с пръстени ръка върху челото му.

— O, да. Ясно. Да. Отлично. Сега мисля, че ще е по-добре да се приберем малко на сянка.

— Не, говоря сериозно. Ето тук. Виж.

Птраци клекна и се вгледа в камъка да му угоди.

— Има пукнатина — каза тя неуверено.

— Хайде, разгледай я! Трябва да завъртиш глава и някак да погледнеш с крайчеца на окото си.

Камата на Тепик се заби в пукнатината, която не беше по-голяма от тьнка линия на самата скала.

— Определено е доста дълга — каза Птраци, зяпнала изгарящата повърхност.

— Цялото разстояние от Втория водопад до Делтата — отвърна Тепик — Ще ти е по-лесно, ако закриеш едното си око с ръка. Моля те, опитай. Моля те!

Поставила длан върху едното си око, Птраци се подчини и присвила другото, се вгледа в скалата.

— Няма смисъл — отсъди тя след време — Не мога нищо да… видяаааа…

Жената остана неподвижна за миг, после се просна странично върху скалата. Тепик спря опитите си да вкара ножа си в пукнатината и изпълзя до нея.

— Бях точно на ръба — простена тя.

— И ти го видя, нали? — попита той с надежда. Птраци кимна, изключително внимателно се изправи на крака и отстъпи назад.

— Почувства ли се, сякаш някой е обърнал очите ти наопаки?

— Да — отвърна тя студено — Може ли да ми върнеш гривните?

— Какво?

— Гривните ми. Сложи ги в джоба си. Искам си ги, ако обичаш.

Тепик сви рамене и бръкна в кесията си. Гривните бяха предимно от мед, покрити тук там с пропукан емайл. На места занаятчията се бе опитал, без особен успех, да направи нещо интересно с помощта на парчета нагъната тел и буци оцветено стъкло. Птраци ги взе и постави на ръцете си.

— Имат ли някакво окултно влияние? — попита той.

— Какво значи окултно? — отвърна тя уклончиво.

— А… Тогава за какво са ти?

— Казах ти. Не си чувствам напълно облечена без тях.

Тепик сви рамене и отново започна да човърка с ножа си в пукнатината.

— Защо правиш това?

Той спря и се замисли.

— Не знам. Но и ти видя долината, нали?

— Да.

— И?

— Какво?

Тепик отчаяно завъртя очи.

— Не ти ли се стори, че беше поне малко необикновено? Цяла страна просто да изчезне в една или друга степен, а? Да му се не види, това не се случва всеки ден, да ме тръшнат боговете дано!

— Откъде пък да знам? Никога не съм била извън долината преди. Не знам как би трябвало да изглежда погледната отвън. И спри да проклинаш.

Тепик поклати глава.

— Мисля, че все пак ще отида да полегна на сянка. Поне под това, което е останало от нея — каза той, докато месинговата светлина на слънцето продължаваше да изгаря сенките.

Тепик се заклатушка към камъните и се вторачи в Птраци.

— Цялата долина се е самозатворила — успя да промълви след малко. — Всичките хора…

— Видях кухненски огньове.

Птраци се отпусна до него.

— Има нещо общо с пирамидата. Изглеждаше доста странна, преди да тръгнем. Трябва да е някаква форма на магия или геометрия, или едно от онези неща. Как можем да се върнем според теб?

— Не искам да се връщам. Защо да искам? Имам запазен час при крокодилите. Не искам да се върна — не и ако единствените, коигго ме очакват, са крокодилите.

— Ъ-ъ-ъ… Сигурно бих могъл да те опростя или нещо подобно.

— А, да. — Тя се загледа в ноктите си — Спомена, че ти си царят.

— Аз съм! Царството ми е ето… — Тепик се поколеба без реална представа накъде точно да посочи — … тук някъде. Аз съм негов цар.

— Не ми приличаш много на царя.

— И защо не?

— Той имаше златна маска.

— Това бях аз!

— Значи ти заповяда да ме хвърлят на крокодилите?

— Да! Тоест не. — Тепик се поколеба. — Искам да кажа, че царят го заповяда. Не бях аз… в известен смисъл. Както и да е, аз бях този, който те спаси — добави той галантно.

— Ето, виждаш ли? А ако беше цар, трябваше да си и бог. В момента не се държиш много божествено.

— Така ли? Виждаш ли… Ъ-ъ-ъ — Тепик отново се поколеба.

Птраци приемаше нещата толкова буквално, че и най-невинното изречение трябваше да издържи обстоен преглед, преди да бъде пуснато в обръщение по света.

— По принцип доста ме бива да карам слънцето да изгрява — подхвана той. — Въпреки че не знам точно как го правя. А и реките. Ако искаш някоя река да прелее, аз съм твоят човек. Тоест бог.

Той се смълча, защото го бе озарила една идея.

— Чудя се какво ли става там без мен.

Птраци се изправи и пое към клисурата.

— Къде отиваш?

Тя се обърна.

— Е, господин Цар или Бог, или убиец, или каквото и да си, можеш ли да сътвориш вода?

— Какво? Тук ли?

— Вода за пиене. Може и да има река, скрита в онази пукнатина, а може и да няма, но и в двата случая не можем да се доберем до нея, нали? Така че трябва да отидем някъде, където ще можем. Толкова е просто, че според мен дори един цар би го разбрал.

Той се забърза след нея надолу по сипея към мястото, където лежеше Тико. Камилата бе проснала глава на земята и мърдаше уши в горещината и прилагаше теорията на Ти-Злобен-Звяр за Преходните Интеграли върху поредица от многообещаващи цисоидни числа. Птраци го ритна изнервена.

— Значи знаеш къде има вода, така ли? — попита Тепик.

„… е/27. Единадесет мили…“

Птраци яростно го погледна с оградените си с черни кръгове грим очи.

— Искаш да кажеш, че ти не знаеш? Завел си ме в пустинята, без да знаеш къде можем да намерим вода?

— Всъщност… очаквах, че ще мога да взема малко със себе си!

— Дори и не си помислил за това!

— Слушай, не можеш да ми държиш такъв тон! Аз съм цар! — Тепик млъкна. — Абсолютно си права. Изобщо не помислих. Там, откъдето идвам, ръми почти всеки ден. Съжалявам.

— Кой ръмжи почти всеки ден? — Птраци повдигна вежди.

— Не ръмжи, а ръми. Нали знаеш, много ситни капки вода падат от небето.

— Каква глупава приумица. Откъде точно идваш?

Тепик изглеждаше отчаян.

— Мястото, откъдето идвам, е Анкх-Морпорк. Мястото, откъдето съм тръгнал, е тук.

Той се вгледа надолу в дирята. От такова разстояние, ако знаеш какво точно търсиш, можеше да видиш тънка цепнатина в скалите. Тя ги обрамчваше нагоре и от двете страни във формата на вертикална следа с дебелината на начертана линия, която небрежно бе побрала в себе си цяло речно царство и 7000 години история.

Тепик бе мразил всеки миг от времето, прекарано там. Сега царството се сви в себе си, без да го приеме. И понеже не можеше да се върне в него, много му се прииска да го стори.

Отиде до пукнатината и закри с ръка едното си око. Нужно бе само малко да извъртиш главата си и… Царството за кратко премина пред очите му и изчезна. Направи още няколко опита, но не успя да го види отново.

Ако можеше да раздалечи скалите достатъчно една от друга? Не, каза си той, това е глупаво. Не можеш да влезеш в линия. Линията няма ширина — всеизвестен геометричен факт.

Тепик чу Птраци да се приближава зад него, а в следващия момент усети ръцете й на врата си. За секунда се зачуди откъде бе научила Смъртния Хват на Душевното Пречистване, когато пръстите й започнаха внимателно да масажират мускулите му. Напрежението му се топеше благодарение на умелите ласки, както топка лой под нажежен нож. Потръпна, когато умората му го напусна.

— Приятно е.

— Обучавани сме за подобни неща. Сухожилията ти имат възли като топчета за пинг-понг.

Тепик с благодарност се отпусна на един от големите заоблени камъни в основата на скалата и позволи ритъмът на пръстите й да разплете проблемите на нощта.

— Не знам какво да сторя — прошепна той. — Това определено е приятно.

— Да си прислужница не означава само да белиш грозде — каза Птраци. — Първо научаваме, че когато господарят е имал тежък ден, не е най-подходящо да се предложи Срещата на Лисицата и фурмата. Кой казва, че трябва да правиш каквото и да било?

— Чувствам се отговорен — Тепик се протегна като котарак.

— Ако знаеш къде да намеря цитра, мога да ти изсвиря нещо успокояващо — предложи Птраци. — Стигнала съм до „Вечеринката на Таласъмите“ в Първи Том.

— Имам предвид, че един цар не бива да позволи царството му просто ей така да изчезне.

— Останалите момичета знаят нотите и всичко останало — продължи Птраци тихичко, докато му масажираше раменете. — Но старият цар винаги казваше, че предпочита да слуша мен. Казваше, че го развеселявам.

— Искам да кажа, че ще започнат да му викат Изгубеното Царство — смотолеви сънено Тепик. — Как бих се почувствал тогава, а?

— Казваше също, че харесва как пея. Всички останали твърдяха, че песента ми звучи като ято лешояди, току-що видели умряло магаре.

— Тоест „Цар на Изгубеното Царство“ звучи просто ужасно. Трябва да си го възвърна.

Тико бавно повдигна масивната си глава, за да проследи полета на една блуждаеща муха. Дълбоко в мозъка му премигваха малки колонки червени числа, определяпщ вектори, скорости и височини. Разговорите между човешките същества рядко го интересуваха, но му мина през ума, че мъжете и жените винаги се разбират най-добре, когато никой не слуша внимателно думите на другия. При камилите беше значително по-просто.

Тепик се вгледа в линията, очертала скалите. Геометрия. Това беше отговорът.

— Ще отидем в Ефеб — каза той. — Там знаят всичко за геометрията, а и имат някои много немислими хрумвания. В момента се нуждая именно от разюздани идеи.

— Защо носиш всички тези ножове и там подобни? Ама честно?

— Ъ-ъ-ъ?Моля?

— Всички тези ножове. За какво са ти?

Тепик се замисли върху въпроса.

— Предполагам, че не се чувствам напълно облечен без тях.

— Аха.

Птраци прилежно започна да търси нова тема за разговор. Намирането на Забавни Теми на Разговор също беше част от задълженията на прислужничката. Тя никога не се бе справяла добре в тази област. Останалите момичета разполагаха с огромен асортимент: като започнеш от любовните навици на крокодилите и стигнеш до размисли за живота в Отвъдното. Птраци трудно се сещаше за каквото и да било освен за времето.

— Значи… Предполагам си убил доста хора?

— Ъ?

— Ами като наемен убиец. Плащат ви да убивате хора. Много ли си убил? Знаеш ли, че прекалено напрягаш мускулите на гърба си?

— Не мисля, че трябва да говоря за това.

— Трябва да знам. След като ще се наложи да прекосяваме пустинята заедно и прочее. Повече от сто?

— Мили богове, не.

— Добре, под петдесет ли са?

Тепик се обърна.

— Виж, дори най-прочутите Убийци не са убивали повече от трийсетина през целия си живот.

— Значи по-малко от двадесет?

— Да.

— По-малко от десет?

— Мисля че най-точно може да се определи като число между нула и десет.

— Стига ми да знам и това. Тези неща са важни.

Двамата се върнаха при Тико, но този път изглежда Тепик си бе наумил нещо.

— А това… събрание…

— Среща — поправи Птраци.

— Ти и… ъ-ъ… още над петдесет мъже ли?

— Има друга дума за този тип жени — отвърна тя, но не твърде злобно.

— Извинявай. Под десет?

— Нека кажем някъде между нула и десет.

Тико се изхрачи. На двайсет стьпки от него мухата бе забърсана от въздуха и залепена на отсрещната скала.

— Невероятно е как го постигат, нали? — сподели Тепик. — Предполагам, че е животински инстинкт.

Камилата погледна надменно към него изпод своите подходящи за метене на пустинята мигли и се замисли.

„…Нека z = ei0. Джвакджвакджвак… Тогава dz = ie[i0]d0 = izd0 или dо = dz/iz…“

Все още по нощница Птакласп обикаляше безцелно сред отломките в основата на пирамидата.

Пирамидата бръмчеше като турбина. Птакласп не знаеше защо, той не разбираше огромното разхищение на мощ, която бе огънала измеренията с деветдесет градуса и ги удържаше там под огромен натиск, но поне тревожните времеви промени сякаш бяха спрели. Наоколо се виждаха по-малко синове, отколкото имаше преди. Честно казано, време беше да намери един-двама от тях.

Първо откри натрошения връх на пирамидата с белещата се обшивка от електрон. При срутването си от пирамидата камъкът бе ударил статуята на Лешоядоглавия Бог Хат, прегъвайки я на две и придавайки й израз на лека изненада.

Лек стон накара Птакласп да се зарови в останките на една палатка. Разкъса канавата и изрови ІІб, който премига насреща му в сивата светлина.

— Не се получи, татко — изпъшка той. — Почти го бяхме поставили горе и тогава цялото нещо просто си се усука!

Строителят махна гредата от краката на сина си.

— Нещо счупено? — попита той тихо.

— Мисля, че само съм се натъртил.

Младият архитект се изправи като потрепваше и се огледа.

— Къде е Две-а? Той беше по-високо от мен, почти на върха…

— Намерих го.

Архитектите не се славят с това, че умеят да различават тънките нюанси, но ІІб долови оловностудената нотка в гласа на баща си.

— Нали не е мъртъв? — прошепна той.

— Мисля, че не е. Не съм сигурен. Жив е… но… Движи се, движи се… ъ-ъ-ъ, я по-добре ела да видиш. Мисля, че нещо квантово го е сполетяло.

Тико продължи да се бъхти нататък с около 1.247 метра в секунда като изчисляваше сложни съединяеми координати, за да се отърси от скуката, докато огромните му чиниести копита скърцаха в пясъка.

Липсата на пръсти бе още един голям тласък за развитието на интелекта у камилите. Развитието на математиката при хората винаги бе спъвано от инстинктивната тенденция на човек при сблъсък с нещо наистина сложно, като например триформни многочлени или параметрични диференциали, да брои на пръсти. Камилите започваха, като брояха числата.

Пустините също бяха от полза. Там нямаше какво да ги разсейва. Що се отнасяше до самите камили, според тях пътят към могъществото на интелекта изискваше да няма какво толкова да правиш и да нямаш с какво да го правиш.

Камилата достигна гребена на дюната, огледа одобрително безкрайните пясъци, ширнали се напред, и започна да мисли в логаритми.

— Какво представлява Ефеб? — попита Птраци.

— Никога не съм бил там. Както изглежда, управляван е от Тиранин.

— В такъв случай се надявам да не го срещнем.

Тепик поклати глава.

— Не е такъв. Всеки пет години си имат нов Тиранин, но първо нещо му правят — Тепик се поколеба. — Мисля че го избират.

— Мислиш ли, че прилича на онова, което правят на котараците и биковете?

— Ъ?

— Нали се сещаш.. за да не се бият и да са по-кротки.

Тепик трепна от погнуса.

— Честно казано, не съм сигурен. Но май не е същото. Хората имат нещо, с което да го изберат. Доколкото знам, се нарича мнимокрация и означава, че всеки в цялата страна може да каже кой да е новия Тиранин. Един човек — един… — той млъкна.

Уроците по политическа история му се струваха много далечни и мътни, а освен това бяха изпълнени с понятия и принципи, неизвестни в Джелибейби, както и в Анкх-Морпорк, между другото. Тепик реши да пробва наслуки:

— Един човек — един пас.

— Значи тъй го избират?

Тепик вдигна рамене. Можеше и така да е.

— Основното е обаче, че всеки може за го прави. Много се гордеят с това. Всеки разполага с един… — отново се поколеба, вече сигурен, че нещо бе объркал — …пас. С изключение на жените, разбира се. И децата. И престъпниците. И робите. И неграмотните. И хората с чужд произход. И хора, които не са одобрени по различни причини. И още много други. Но всички останали могат. Цивилизацията на Ефеб е много напреднала.

Птраци отдели заслужено внимание на този въпрос.

— Значи това е мнимокрация, така ли?

— Изобретили са я в Ефеб — каза той, усещайки смътно, че трябва да защити идеята.

— Бас държа, че са имали проблеми с износа й — отвърна Птраци твърдо.

Слънцето не беше просто пламтяща купчина тор, бутана по небето от огромен бръмбар. Беше също и лодка. Всичко зависеше от гледната точка.

Светлината не бе каквато трябва, а някак мътна като вода, престояла седмици в чашата. Не бе останала и капка радост в нея. Светеше, но безжизнено като ярки лунни лъчи, а не като дневна светлина.

Птакласп обаче беше по-обезпокоен за сина си.

— Разбираш ли какво му е?

Другият му син захапа отчаяно палеца си. Болеше го ръката. Бе опитал да докосне брат си и пронизващия токов удар смъкна кожата от пръстите му.

— Може би — осмели се той.

— Можеш ли да го излекуваш?

— Не ми се вярва.

— Какво му е все пак?

— Ами, татко… когато бяхме горе на пирамидата… Ами, когато не успя да освободи заряда… Виждаш ли, сигурен съм, че просто се е изместило… Разбираш ли, времето е само още едно измерение… ъ-ъ…

Птакласп отчаяно завъртя очи.

— Стига с тези архитектски обяснения, момче. Какво не му е наред?

— Мисля, че страда от измерна недостатъчност, татко. Времето и пространството малко се пообъркаха за него. Това е причината непрекъснато да се движи настрани.

Птакласп ІІб се опита да отправи усмивка към баща си.

— Но той винаги се е движел настрани — отвърна Птакласп.

— Да, татко — синът му каза с въздишка. — Но това беше нормално. Всички счетоводители се движат така. Сега се движи настрани защото такова е… ъ-ъ, Времето за него.

Бащата се намръщи. Да се носи плавно настрани не беше единственият проблем на ІІа. Той беше и плосък. Не плосък като карта с лице, гръб и ръб, а откъдето и да го погледне човек.

— Напомня ми точно на онези човечета по стенописите — каза той. — Къде му е перспективата или както там го наричаш?

— Мисля, че е във Времето — каза ІІб безпомощно — Нашето, не неговото.

Птакласп обиколи сина си и отбеляза как ІІа все си оставаше плосък. Мъжът се почеса по брадичката.

— Значи, може да ходи из Времето, така ли? — попита той бавно.

— Има такава вероятност, да.

— Мислиш ли, че е възможно да го убедим да се върне няколко месеца назад и да ни предупреди да не строим проклетата пирамида?

— Той не може да общува, татко.

— Значи в това отношение няма съществени промени.

Птакласп седна на отломките и се хвана за главата. Докъде го докара… Единият му син нормален и глупав, другият плосък като сянка. Какъв живот очакваше горкото момче? Щеше да прекара живота си като отваря ключалки, почиства лед от предни стъкла и спи евтино в преси за панталони по хотелски стаи[22].

Едва ли способностите му да минава под врати и да чете книги, без да ги отваря, биха могли да се нарекат голяма компенсация.

ІІа се понесе настрани като плоска хартиена изрезка на фона на пейзажа.

— Не можем ли да направим нещо? — попита Птакласп. — Да го навием прилежно или каквото и да било?

ІІб вдигна рамене.

— Можем да преградим пътя му с нещо. Може би това е добра идея. Нищо по-лошо няма да му се случи, защото, ъ-ъ, няма да има време кога да се случи. Поне така мисля.

Двамата избутаха прегънатата статуя на Лешоглавия Бог Хат и преградиха пътя на плоския. След една-две минути лекото странично плъзгане на ІІа го отведе до нея. Последва едра синя искра, която стопи част от статуята, но движението му бе спряло.

— Защо имаше искри? — попита Птакласп.

— Струва ми се, че малко прилича на сияние на пирамида.

Птакласп не би стигнал там, където беше днес… не, поправи се, не би стигнал там, където бе до вчера, без умението си да намира положителни страни и на най-смахнатите ситуации.

— Поне ще спестим от дрехи — проточи той. — Може просто да си ги рисува върху себе си.

— Не мисля, че си съвсем наясно с положението, татко — каза морно ІІб. Седна до баща си и се загледа към двореца през реката.

— Нещо става там — промълви Птакласп — Мислиш ли, че са забелязали пирамидата?

— Не бих се изненадал. Все пак се е завъртяла с деветдесет градуса.

Птакласп погледна през рамо и бавно кимна.

— Чудно нещо. Леко нестабилна от структурна гледна точка.

— Татко, това е пирамида! Трябваше да задействаме сиянието й. Казах ти! Силите са прекалено…

Сянка покри и двамата. Те се огледаха. Вдигнаха глави. Погледнаха още по-нагоре.

— Майчице! — ахна Птакласп — Това е Хат, Лешоглавият Бог…

Ефеб се простираше пред тях — класическа поема от бял мрамор, която си гледаше кефа около скалата си в залив от великолепно синьо…

— Какво е това? — попита Птраци, след като го разгледа критично.

— Морето — отвърна Тепик. — Разказах ти за него, нали си спомняш. Вълни и тям подобни.

— Нали уж било зелено и бурно?

— Понякога.

— Хмм…

Тонът й подсказваше, че не го одобрява особено, но преди да обясни защо, чу гневна гълчава. Виковете идваха иззад близката пясъчна дюна.

Върху дюната имаше надпис „Място за Проверка на Аксиоми“ на няколко езика.

Под него с малко по-дребен шрифт бе добавено:

„Внимание — несъгласувани постулати.“ Докато четяха надписа, или поне докато Тепик го четеше, иззад дюната звънна тетива, последвана от леко щракване и една стрела профуча над главите им. Тико я погледна за миг, завъртя глава и се вторачи в малка точка в пясъка.

Секунда по-късно стрелата се заби точно в нея. Тогава камилата провери колко тежест отчитаха краката й и с дребно изчисление установи, че имаше минус двама души на гърба си. Допълнително сумиране показа, че са прибавени към дюната.

— Това защо го направи? — попита Птраци, плюейки пясък.

— Някой стреля по нас!

— Съмнявам се. Едва ли са знаели, че сме тук, нали? Нямаше нужда да ме събаряш така на земята.

Тепик трябваше да признае, макар и с неохота, че беше права, след което внимателно се устреми нагоре по ронещата се повърхност на дюната. Гласовете отново спореха.

— Да се откажем ли?

— Просто не разполагаме с правилни изчисления на всичките параметри.

— Знам точно какво не достига.

— И, моля, какво е то?

— Не достигат проклетите костенурки! Ето какво не достига!

Тепик внимателно подаде глава над дюната. Видя голям празен район, обграден със сложна система от знаци и знамена. Виждаха се една-две сгради представляващи в по-голямата си част клетки, и още доста други заплетени конструкции, които Тепик не можеше да разпознае. В средата на всичко това имаше двама мъже, единият малък, дебел и червендалест, другият — висок и тънък, с неуловимо излъчване на власт. Двамата бяха облечени с чаршафи. Скупчени около тях и почти голи стояха група роби. Един от тях държеше лък.

— Във всеки случай това е жестоко — отсъди високият. — Горките малки създания. Изглеждат толкова тъжно, като размахват крачетата си.

— Логически е невъзможно стрелата да ги уцели! — Дебелият мъж вдигна ръцете си във въздуха — Не би трябвало да става така! Сигурно ми даваш неправилния вид костенурка — добави той обвинително.

— Трябва да опитаме отново с по-бързи костенурки!

— Или по-бавни стрели?

— Възможно, възможно.

Тепик усети леко пълзене до брадичката си. Покрай него се придвижваше малка костенурка. Върху черупката й се забелязваха следи от отскочили стрели.

— Ще опитаме за последен път — реши дебелият и се обърна км робите. — Вие там, отидете и намерете костенурката!

Малкото влечуго погледна Тепик с надежда, примесена с молба. Той го зяпна, след което го вдигна и внимателно го скри зад един камък.

Плъзна се обратно по дюната при Птраци.

— Там става нещо изключително странно — обясни той. — Стрелят по костенурки.

— Защо?

— Мен ли питаш? Изглежда смятат, че костенурките трябва да са по-бързи.

— Какво? По-бързи от стрела?

— Казах ти — шантава работа. Ти стой тук. Ще свирна, ако е безопасно, да ме последваш.

— Ами ако не е безопасно?

— Ще пищя.

Тепик отново се изкатери по дюната и, след като изтупа колкото се можеше повече пясък от дрехите си, се изправи и размаха шапка към тълпата. Стрела изтръгна шапката от ръцете му.

— Въй! — сепна се дебелият. — Съжалявам! — Мъжът припна през утъпкания пясък към мястото, където Тепик стоеше и зяпаше парещите си пръсти. — Просто ми беше под ръка — продължи той задъхано. — Хиляди извинения. Нямах представа, че е зареден. Какво ли ще си помислиш за мен?

Тепик си пое дълбоко въздух.

— Ксено ми е името — изхриптя дебеланкото, преди Тепик да отрони и дума. — Ранен ли си? Сигурен съм, че поставихме предупредителни табели. През пустинята ли дойде тук? Сигурно си жаден. Искаш ли нещо за пиене? Кой си ти? Случайно да си виждал една костенурка там горе? Зверски бързи създания, движат се като добре смазани мълнии. Нищо не може да ги спре малките гадинки.

Тепик отново издиша.

— Костенурките? — попита той. — Става дума за онези, за ходещите камъни, нали?

— Точно така, точно така. За миг да ги изпуснеш от очи и връъъъъм.

— Връъъъъм? — повтори Тепик.

Знаеше какво е костенурка. В Старото Царство ги имаше. Можеше да се каже, че са вегетарианци, или търпеливи, или дълбокомислени, или дори изключително прилежни и настойчиви секс-маниаци, но никога, до този момент, бързи. Бързина беше дума, която веднага се асоциираше с костенурки, понеже те не разполагаха с нея.

— Сигурен ли си? — попита Тепик.

— Костенурката ли? Тя е най-бързото животно на лицето на Диска — каза Ксено, но прояви приличието да изглежда леко несигурен. — От логична гледна точка, разбира се — добави той[23].

Високият мъж кимна на Тепик.

— Не му обръщай внимание, момче. Той просто се застрахова след онзи инцидент миналата седмица.

— Костенурката успя да надбяга заека — заяви Ксено намусено.

— Заекът беше мъртъв, Ксено — напомни високият търпеливо — И то защото ти го застреля.

— Целех се в костенурката. Значи, опитвах се да съчетая два експеримента, да икономисам от ценното време за научни изследвания, и да се възползвам изцяло от предоставените…

Мъжът продължи да размахва лъка си, който в момента се бе сдобил с нова стрела.

— Извинете — каза Тепик — Може ли да оставите лъка за малко? Аз и приятелката ми изминахме дълъг път и ще е добре, ако не стреляте по нас… отново.

Тези двамата изглеждат безобидни, помисли си той и почти си повярва.

Тепик подсвирна. В отговор на сигнала му Птраци се появи от другата страна на дюната, като водеше Тико след себе си. Тепик дълбоко се съмняваше, че дрехите й биха побрали и джобове, но тя очевидно бе успяла да оправи грима си, да поднови черната си очна линия и да прибере косата си. Момичето се понесе с полюшкване към групата като змия по наклон, решена да зашемети непознатите с пълния блясък на личността си. Птраци държеше нещо в другата си ръка.

— Намерила е костенурката! — възкликна Ксено. — Отлично!

Влечугото отново се шмугна в черупката си. Птраци зяпна гневно мъжа. Тя не разполагаше с почти нищо в света освен себе си и не й харесваше да се обръщат към нея единствено като към носител на костенурки.

Високият мъж въздъхна.

— Знаеш ли, Ксено, не мога да отбележа, че гледаш цялата тази история с костенурката-и-стрелата от погрешната страна.

Малкият мъж го прониза с поглед.

— Проблемът ти, Ибид, е че се мислиш за най-големия авторитет във всяка област.

Боговете на Старото Царство се пробуждаха. Вярата е сила. Слабичка е в сравнение с гравитацията — когато стане дума за местене на планини, гравитацията винаги е на първо място. Все пак съществува, а когато Старото Царство се бе затворило в себе си и се носеше, откъснато от останалата Вселена, отделно от всеобщия консенсус възвишеното име Реалност, силата на вярата напомняше за себе си.

В продължение на седем хиляди години хората в Джелибейби бяха вярвали в боговете си. Сега техните богове просъществуваха. Можеше да се каже, че хората разполагаха с пълния Комплект.

И народът на Старото Царство проумя, че например Хът Песоглавия Бог на Вечерта изглежда много по-добре, когато е нарисуван на гърне, отколкото да видиш тридесетметровото му туловище, ръмжащо и смърдящо, да снове по улицата.

Диос седеше в тронната зала със златната маска на Царя на коленете, втренчил поглед навън през мрачния въздух. Сбирщината по-низши жреци около вратата най-накрая събраха достатъчно смелост да го доближат със същата нагласа, с която човек би пристъпил към ръмжащ лъв. Никой не се безпокои повече от появата на бог от жреците му, все едно внезапно да ти дойдат ревизори.

Единствено Кууми бе застанал малко настрана от останалите. Мислеше усилено. Странни и оригинални мисли се блъскаха по почти неизползваните невронни пътеки и се отправяха в немислими посоки. Искаше му се да види къде водеха.

— O, Диос — измърмори великия жрец на Кет, Ибисоглавия Бог на Правосъдието. — Каква е волята на царя? Боговете обикалят страната, бият се и трошат къщи, о, Диос. Къде е царят? Какво ще повели да сторим?

— Да — вметна великият жрец на Скраб, Тласкача на Сферата на Слънцето. Жрецът усети, че от него се очакваше повече. — Истина е! Ваша светлост сигурно е забелязал, че слънцето се клатушка, защото всички Богове на Слънцето се бият за него и — той се размърда неуверено — свещеният Скраб направи тактическо отстъпление, а после… ъ-ъ, се приземи непредвидено в града Хорт. Няколко сгради омекотиха падането му.

— И с пълно право — намеси се великият жрец на Тррп, Колесничаря на Слънцето. — Понеже, както всички знаят, моя господар е истинският бог на…

Гласът му стихна.

Диос се тресеше, тялото му бавно се люшкаше напред-назад. Очите му се взряха в нищото. Ръцете му стиснаха маската толкова силно, че почти оставиха белези по златната повърхност, а устните му безмълвно шептяха словата от Ритуала на Втория Час, който бе изричан в този час от хилядолетия насам.

— Мисля, че е в шок — отбеляза един от жреците. — Знаете колко е консервативен в навиците си.

Другите побързаха да покажат, че поне имаше нещо, за което могат да дават съвети.

— Донесете му вода.

— Покрийте му главата с хартиена кесия.

— Принесете в жертва пиле под носа му.

Чу се пронизително просвиркване, далечно ехо на експлозия и продължително свистене. Няколко кълбета пара нахлуха в стаята.

Жреците се втурнаха към балкона, като оставиха Диос в обезкуражителната прегръдка на травмата, и установиха, че тълпите пред двореца гледаха към небето.

— Изглежда — подхвана върховният жрец на Сефут, Бог на Кухненските Прибори, който почувства, че може да погледне непосредствените събития по по-спокоен начин, — Тррп изпорти работата и бе избутан от изненадващата атака на Джехт, Кормчията на Слънчевото Кълбо.

Последва далечно бръмчене, сякаш няколко милиарда породисти мухи излетяха панически, а огромна черна форма премина над двореца.

— Но — продължи върховният жрец на Сефут — ето го отново Скраб да набира височина… Джехт още не го е видял, той спокойно се отправя към меридиана… и ето, че пристига Сесифет, Богиня на Следобеда! Това се казва изненада! O, каква изненада! Млада богиня, решена да се прояви, честна дума, доста обещаващо. Това е невероятно предизвикателство, евнуси и господа… и… да… Скараб го проигра! Проигра го!…

Сенките танцуваха и се въртяха по камъните на балкона.

— ….и… Но какво е това? По-древните богове, просто не мога да намеря друга дума за това, са се обединили срещу тези нахакани новаци! Но младата Сисифет продължава геройски да се държи, възползва се от грешка в защитата… Тя е вътре!… И се откъсва, откъсва се! Джил и Скраб изглежда са се сбили, пред нея има чисто небе и… да.. да.. Дааа! Пладне е! Пладне! ПЛАДНЕ!

Тишина. Жрецът забеляза, че всички се бяха вторачили в него. След това някой проговори.

— Защо си се разкрещял в тази неразбория?

— Съжалявам. Не знам какво ми стана.

Жрицата на Сардук, Богиня на Пещерите, изпръхтя.

— Ами ако някой от тях го бе изпуснал? — изсъска тя.

— Но… но… — Той преглътня — Не е възможно, нали? Не и наистина, нали?? Сигурно всички сме се натровили или слънчасали, или нещо подобно. Защото, искам да кажа… всеки знае, че боговете не са… искам да кажа, слънцето представлява голямо кълбо горящ газ, нали така, и се движи около света всеки ден, а… такова де, боговете… Ами нали знаете, хората имат много голяма нужда да вярват в нещо… не ме разбирайте погрешно.

Въпреки че главата му жужеше от коварни мисли, Кууми бе по-бърз от останалите си колеги:

— Хванете го, момчета!

Четирима жреца хванаха злощастния поклонник на домакинските прибори за ръцете и краката и го дариха с високоскоростен полет над камъните до края на балкона, през парапета, право в калните води на Джел.

Той изплува на повърхността, плюейки вода.

— Това пък защо го направихте? Всички знаете, че съм прав! Никой от вас не…

Във водите на Джел мързеливо се отвори огромна челюст и жрецът изчезна, а в същото време огромната крилата фигура на Скраб прожужа заплашително над двореца и отлетя към планините.

Кууми избърса потта от челото си.

— На косъм беше.

Колегите му кимнаха вгледали се в изчезващите вълнички. Джелибейби изведнъж се бе превърнало в агресивно място за честните скептици. Съмнението можеше да те докара до там, че да те сграбчат във въздуха и да ти откъснат ръцете и краката.

— Ъ-ъ — отрони някой от жреците — Сефут ще е леко бесен, не мислите ли?

— Да приветстваме всички Сефут — казаха в хор за всеки случай.

— Не виждам защо — промърмори един стар жрец в края на тълпата. — Проклет майстор на ножа и вилицата.

Жреците го сграбчиха и, без да обръщат внимание на протестите му, го хвърлиха в реката.

— Да приветстваме всички… — Млъкнаха. — Той на какво беше върховен жрец?

— Не беше ли Бану, Козоглавия Бог на Козлите?

— Да приветстваме всички Бану, навярно — изпяха в един глас, докато свещените крокодили се насочиха към жертвата си като подводници.

Кууми умолително вдигна ръце. Казано е, че за всяко време има най-подходящ човек. Кууми бе най-подходящ човек за коварни и неприятни времена, а под голото му теме някои умозаключения започваха да излизат наяве подобно на затворници, прекарали години наред в килия. Жрецът не беше сигурен все още какво точно представляваха, но общо взето, включваха боговете, новото време, нуждата от силна ръка в царството, а може би и полагането на Диос в най-близкия крокодил. Самата мисъл го изпълваше с непозволена наслада.

— Братя! — провикна се той.

— Моля, моля — възропта жрицата на Сардук.

— И сестри…

— Благодаря ви.

— Да възликуваме!

Скупчилите се жреци стояха в пълна тишина. Това беше радикално нов подход, който не им бе хрумвал досега. Кууми погледна лицата им, обърнати към него, и усети вълнение различно от всяко друго. Всички бяха загубили ума и дума от страх и очакваха той… той… да им каже какво да сторят.

— Да! — продължи. — И наистина часът на боговете…

— …и богините… — … да, и богините, вече е настъпил!

Ъ-ъ.. Сега какво? Като опреше до същината, какво да им каже да правят? И след това си помисли:

„Няма значение. Достатъчно е да звуча убедително. Старият Диос винаги ги подкарваше, той никога не ги водеше. Без него те се залутаха във всички посоки като овце.“

— Та, братя… и сестри, разбира се… трябва да се запитаме, трябва да се запитаме, трябва… ъ-ъ… да. — Гласът му си изпълни със нова увереност. — Да, трябва да се запитаме защо е настъпил часът на боговете. Без съмнение, защото не сме ги почитали достатъчно усърдно. Всички сме, ъ-ъ, сме се покланяли на гравирани идоли.

Жреците си размениха объркани погледи. Наистина ли? Как точно се прави това?

— Ами… да, ами какво ще кажете за жертвоприношенията? Беше време, когато жертвоприношението си беше жертвоприношение, а не някакво аматьорско размотаване с пилета и цветя.

Тези думи накараха няколко души да се изкашлят.

— За девици ли става въпрос? — попита неуверено един от жреците.

— Ъ-хъм…

— И за девствени младежи, разбира се — бързо добави той.

Сардук бе една от по-древните богини, чиито последователки палуваха в свещените горички. Самата мисъл, че богинята обикаляше страната някъде, в кръв до лактите, караше човек да се просълзи от ужас.

Сърцето на Кууми трепна.

— И защо не? — попита той. — Нещата вървяха по-добре тогава, прав ли съм?

— Но, ъ-ъ, мислех, че сме спрели подобен род практика. Отрицателен прираст на населението и така нататък…

Чудовищен плясък дойде от реката. Тзат, Змиеглавия Бог на Горен Джел изплува на повърхността и отправи мрачен поглед към събралите се жреци. Тогава Фхез, Крокодилоглавия Бог на Долен Джел, се издигна до него и направи божествен опит да му отхапе главата. Двамата богове се потопиха, издигайки колона водни пръски и малка приливна вълна, която заля балкона.

— Но може би населението има отрицателен прираст именно защото спряхме да принасяме в жертвоприношение девственици, от двата пола, разбира се — каза забързано Кууми. — Някога да сте се замисляли за тази вероятност?

Замислиха се. След това се замислиха още повече.

— Не вярвам, че царят би одобрил — започна един от жреците предпазливо.

— Царя? — провикна се Кууми. — Къде е царят? Покажете ми царя! Питайте Диос къде е царя!

Нещо тупна пред краката му. Кууми погледна в ужас надолу към златната маска, която отскочи и се затъркаля към жреците. Те светкавично се разхвърчаха като кегли.

Диос излезе на светлината на оспорваното слънце с посивяло от гняв лице.

— Царят е мъртъв.

Кууми се огъна под натиска на гнева му, но успя блестящо да се съвземе.

— Тогава неговият наследник…

— Няма никакъв наследник — прекъсна го Диос. Погледна към небето. Малко хора могат да гледат право в слънцето, но с цялата отрова във взора си Диос по-скоро би принудил слънцето да погледне встрани. Очите на Диос се прицелиха от двете страни на носа му като чифт топове.

— Идват тук, сякаш всичко си е тяхно — каза той, може би на самия въздух. — Как смеят!

Кууми зяпна. Понечи да се възмути, но поглед с мощност много киловати го накара да спре.

Обърна се за подкрепа към другите жреци, които се бяха заели да изучават ноктите на ръцете си или да зяпат някъде в пространството. Сигналът беше ясен. Остана сам. Въпреки, че ако по някакъв начин спечелеше тази битка на волята, щеше да е заобиколен от хора, които ще го уверяват, че през цялото време са били зад гърба му.

— И все пак, всичко е тяхно — промълви.

— Какво?

— Ъ-ъ, всичко е тяхно, Диос — повтори и нервите му не издържаха. — Това са проклетите богове, Диос!

— Те са нашите богове — изсъска Диос. — Ние не сме техния народ! Те са моите богове и ще се научат да правят каквото им се казва!

Кууми реши да не продължава с фронталната атака. Нямаше начин да победиш този сапфирен поглед, да издържиш на този мечовиден нос и най-вече да направиш и малка пукнатинка в повърхността на ужасяващата праведност на Диос.

— Но… — успя да започне.

Диос махна с трепереща ръка и го накара да млъкне.

— Те нямат никакво право! Не съм давал никакви заповеди. Те нямат никакво право!

— В такъв случай, какво смяташ да правиш? — попита Куми.

Пръстите на Диос се разтваряха и сгърчваха. Той се чувстваше досущ като добър монархист, който събира снимки на всички от царското семейство и ги лепи в бележника си. Монархист, който не искаше да чуе и една лоша дума за тях — толкова добре си вършат работата, а не могат да отвръщат на всяка обида. И изведнъж цялото царско семейство взема, че се появява в хола му и се захваща да пренарежда мебелите му. Бленуваше за некропола и за студената тишина сред старите си приятели, за кратка дрямка, след която ще е способен да мисли толкова по-ясно…

Сърцето на Кууми прескочи. Безпокойството на Диос беше процепът, в който с подобаващи грижи и внимание може да се забие клин. Но не и с чук. С главата си Диос можеше и света да пропука.

Старият мъж отново се тресеше.

— Не си въобразявам, че мога да ги съветвам как да ръководят Отвъдното. Те няма да си въобразяват, че могат да ми казват как да ръководя царството си.

Кууми отдели това предателско изказване за допълнителен анализ и го потупа по гърба.

— Разбира се, че си прав.

Очите на Диос се извъртяха.

— Така ли? — попита той подозрително.

— Сигурен съм, че като съветник на царя ще намериш начин. Имаш пълната ни подкрепа, о, Диос.

Кууми вдигна ръка и я размаха към жреците, които хорово изразиха пълната си подкрепа. Ако не можеше да се разчита на царе и богове, поне винаги можеше да се разчита на стария Диос. Нямаше и един в редиците им, който не би предпочел несигурния гняв на боговете пред порицание от Диос. Върховният жрец ги ужасяваше по съвсем реален, човешки начин, с който нищо свръхестествено не можеше да се сравни. Диос щеше да оправи нещата.

— И никой от нас не взима на сериозно тези налудничави слухове за изчезването на царя. Несъмнено става дума за безумни преувеличения без каквото и да било основание — добави Кууми.

Жреците закимаха, а междувременно във всеки ум мъничка клюкичка размърда опашчица.

— Какви слухове? — попита Диос с половин уста.

— Така че разкрий пред нас, господарю, пътя, по който трябва сега да поемем.

Диос се разколеба. Не знаеше какво да стори. За него всичко това беше ново усещане. Настъпваше Промяна.

Единственото, за което можеше да се сети, онова, което напираше в мозъка му, бяха думите от Ритуала на Третия Час, който бе изпълнявал по това време… откога? От твърде отдавна. А също би трябвало преди много време да се е оттеглил за отдих, но така и не бе дошъл подходящият момент, все нямаше достатъчно способен заместник, биха били загубени без него, царството щеше да потъне, надеждите на всички щяха да пропаднат, ако той не беше с тях, и той бе прекосявал реката… Всеки път се кълнеше, че му е за последно, но никога не беше за последно, дори когато крайниците му бяха обзети от студенина, а десетилетията станаха по-дълги. Сега царството се нуждаеше от него, но думите на Ритуала на Третия Час бяха задръстили пътищата на мозъка му и спираха всякакъв опит за циркулация на мисли.

— Ъ-ъ — каза той.

Тико преживяше доволно. Тепик го бе вързал прекалено близко до маслиново дръвче, което в момента страдаше от летално окастряне. Понякога камилата спираше, поглеждаше нагоре към чайките, които кръжаха навсякъде над Ефеб, и ги подлагаше на кратък, смъртоносен обстрел с костилки.

В мозъка му се въртеше интересна нова теория в сферата на Тау-измерната физика, която обединяваше време, пространство, магнетизъм, гравитация, и, по някаква причина, цветно зеле. Периодично издаваше звук, наподобяващ далечен минен взрив, което доказваше, че всичките му стомаси функционират идеално.

Птраци седеше под дървото и хранеше костенурката с лозови листа.

Горещината пращеше и се люпеше по белите стени на хана, но Тепик си казваше: „Колко се различава от жегата в Старото Царство. Там дори горещината е древна, въздухът е гъст и безжизнен и те притиска като порок, просто чувстваш, че е сътворен от твърдо сварени векове.“ Тук морският бриз променяше въздуха. По краищата се усещаха кристалчета морска сол. Беше примесен с вълнуващ лек привкус на вино. Всъщност не чак толкова лек — Ксено вече бе на две амфори. Това бе мястото, където нещата запретваха ръкави и започваха.

— И все пак не мога да разбера историята с костенурката — изговори малко затруднено.

Току-що бе отпил първата си глътка ефебско вино и то сякаш калайдиса гърлото му.

— ’Ного е просто — увери го Ксено. — Слушай, да кажем, че тази костилка е стрелата, а тази… — той се завъртя безцелно — …тази зашеметена чайка е костенурката. Сега, ако пуснеш стрелата, тя се придвижва оттук до чай… до костенурката, прав ли съм?

— Предполагам, но…

— Но през това време чайк… костенурката се е отместила малко, нали така? Прав ли съм?

— Предполагам — отвърна безпомощно Тепик. Ксено го погледна тържествуващо.

— Значи стрелата трябва да се придвижи още малко, нали така, за да достигне мястото, където костенурката е сега. В същото време костенурката е литна… пропълзяла още малко напред, признавам, че не е напреднала особено, но не трябва да е много, прав ли съм? Така че стрелата също трябва да отиде още малко нататък, но основното е, че докато стрелата стигне сегашното местоположение на костенурката, костенурката вече не е там. Значи, ако костенурката продължава да се движи, стрелата никога няма да я улучи. Ще продължава да се приближава до нея, но никога няма да я уцели. QЕВ[24].

— Прав ли си? — вметна Тепик неволно.

— Не е — каза студено Ибид. — Дузина костенурки на шиш доказват, че не е прав. Проблемът на моят приятел тук е, че не знае разликата между постулат и метафора на човешкото съществувание. Или дупка в земята.

— Вчера не успях да я уцеля! — отвърна му Ксено.

— Забелязах. Едва дръпна тетивата. Наблюдавах те.

Отново започнаха да спорят.

Тепик се вгледа в чашата си. Тези мъже са философи, помисли си. Така му бяха казали. Следователно мозъците им са толкова големи, че побират идеи, на които никой друг не би обърнал внимание за повече от пет секунди. Например на път за хана Ксено му бе обяснил защо е логически невъзможно някой да падне от дърво.

Тепик им описа изчезването на царството, но не спомена за ролята си в него. Липсваше му опит в тези неща, но имаше много ясно чувство, че царе, останали без царство, едва ли са особено популярни в съседните страни. В Анкх-Морпорк имаше няколко подобни — детронирани царски особи, избягали от внезапно станалите опасни свои царства и потърсили убежище в гостоприемната прегръдка на Анкх, като си носеха със себе си само дрехите на гърба си и няколко каруци скъпоценности. Градът, разбира се, приветстваше всекиго без разлика на пол, цвят на кожата, социално положение или вяра, стига да разполага с огромни количества пари за харчене. Въпреки това загробването на излишъка от монарси бе постоянен източник на заетост за Гилдията на Убийците. Все се намираше някой у дома, който искаше да е сигурен, че детронираните монарси ще си стоят доста по-надолу от трона. Нещата стояха по следния начин: днес си наследник, утре — безследно изчезнал.

— Мисля, че се е оплело в геометрията — каза Тепик с надежда. — Чух, че тук сте много наясно с геометрията и може би ще ми помогнете да се върна там?

— Геометрията не ми е силната страна — отвърна Ибид, — както сигурно ти е известно.

— Моля?

— Не си ли чел моите Принципи на Идеалното Управление?

— Страхувам се, че не.

— Или моя Обзор върху Историческата Неизбежност?

— Не.

Ибид оклюма.

— Аха…

— Ибид е известен авторитет по всичко — отбеляза Ксено. — С изключение на геометрията… и бояджийството… и елементарната логика.

Ибид го изгледа гневно.

— Ами ти тогава? — попита Тепик. Ксено пресуши чашата си.

— Аз съм по-скоро в областта на разрушителното апробиране на аксиоми. Приятелчето, което ти трябва, е Птагонал. Човек с много остър ум, който гледа на нещата от собствен ъгъл.

Мъжът бе прекъснат от тропот на копита. Неколцина ездачи преминаха в бесен галоп покрай хана и продължиха нагоре по павираните извити улички на града. Групичката изглеждаше доста развълнувана.

Ибид извади малка зашеметена чайка от чашата си — и я постави на масата. Изглеждаше потънал в размисъл.

— Ако Старото Царство наистина е изчезнало…

— Така си е — потвърди Тепик. — Няма грешка.

— …това означава, че граничим с Тсорт — продължи замислено Ибид.

— Моля?

— Няма нищо между нас и Тсорт — поясни философът. — Олеле. Което пък означава, че сме принудени да водим война.

— Защо?

Ибид отвори уста, отказа се и се обърна към Ксено.

— Защо да означава, че ще сме принудени да водим война?

— Исторически Императив — отвърна Ксено.

— А, да. Знаех си, че е нещо от сорта. Опасявам се, че е неизбежно. Безобразие е, наистина, но ето ти на!

Чу се нов тропот и още една група конници завиха край ъгъла, този път надолу. Носеха шлемове, украсени с пера — знака на ефебския войн, и викаха въодушевено.

Ибид се намести по-удобно на мястото си и скръсти ръце.

— Това ще да са войниците на Тиранина — каза, докато ездачите минаха в галоп през градските порти и поеха навътре в пустинята. — Изпратил ги е да проверят, можеш да си сигурен за това.

Тепик, разбира се, знаеше за враждата между Ефеб и Тсорт. Старото Царство значително бе спечелило от нея, като осигуряваше на търговците от двете страни място, където дискретно да търгуват един с друг. Потропа с пръсти по масата.

— Не сте водили война помежду си в продължение на хиляди години. В онези дни държавите ви бяха малки. Войните не бяха нищо. Сега сте огромни. Може да има жертви. Това не ви ли безпокои?

— Всичко е въпрос на достойнство — каза Ибид, но в гласа му се бе преплела нотка на неувереност. — Не мисля, че имаме голям избор.

— Всичко е заради онази дървена крава или каквото там беше — вметна Ксено. — Така и не могат да ни простят за нея.

— Ако не ги атакуваме, те ще ни атакуват първи.

— Вярно си е. Така че по-добре да капитулираме, преди да имат възможност да ни нападнат.

Двамата философи се спогледаха неловко.

— От друга страна, не може да се мисли трезво по време на война — отсъди Ибид.

— Има го и този елемент — съгласи се Ксено. — Особено важи за мъртвите.

Настъпи смущаваща тишина, прекъсната единствено от гласа на Птраци, която пееше на костенурката, и от време на време от писъка на някоя простреляна чайка.

— Кой ден сме днес? — попита Ибид.

— Вторник — отвърна Тепик.

— Мисля, че ще е добра идея да дойдеш на симпозиума. Провежда се всеки вторник. Великите умове на Ефеб ще дойдат. Всичко това трябва да се премисли. — Погледна към Птраци. — За съжаление младата ти приятелка не може да дойде. Присъствието на жени е абсолютно забранено — мозъците им прегряват.

Цар Тепикамон XXVII отвори очи. Колко е тъмно, мътните го взели, помисли си. Тогава установи, че чува туптенето на сърцето си, приглушено и на известно разстояние от него.

И се сети.

Беше жив. Отново жив. Този път — раздробен на части.

Някак си си бе представял, че ще го сглобят, когато стигне в Отвъдното, подобно на моделите на Гринджър.

Вземи се в ръце, човече, помисли си той.

Само от теб зависи дали ще се стегнеш. Точно така, каза си той. Има поне шест кани. Значи очите ми трябва да са в една от тях. Ще е добре да махна капака, та да видим срещу какво сме се изправили.

Щеше да се наложи да използва ръце, крака и пръсти.

Щеше да е наистина сложничко.

Вкочанените стави на царя се размърдаха, той се протегна неуверено и напипа нещо тежко. То създаде впечатлението, че може да поддаде, така че той намести другата си ръка — изключително странно чувство — и бутна.

Последва далечно тупване, а след това ясно усещане за пространственост се разкри над него. Царят се надигна, като не спираше да скърца.

Стените на церемониалния саркофаг все още го притискаха навътре, но за своя изненада царят с едно движение на ръката ги избута настрани, сякаш бяха от хартия. Сигурно е заради марината и пълнежа, помисли си — придават допълнителна тежест.

Царя напипа пътя си до края на плочата, смъкна натежалите си крака на земята и след кратка пауза, причинена от навика му да се позадъхва, направи първите си несигурни крачки на прясно възкръснал.

Оказа се невероятно трудно да се ходи с напълнени със слама крака, когато мозъкът, определящ действията, се намира в кана на няколко метра, но царят успя с опипване да стигне до стената и се придвижи покрай нея, докато се сблъска с нещо, което му подсказа, че е стигнал рафта със стъклениците. Тепикамон отвъртя капачката на първата и внимателно бръкна вътре.

Това трябва да ми е мозъкът, рече си той трескаво, защото грисът не се гърчи така. Намерих си собствените мисли, ха-ха.

Царят пробва още няколко стъкленици, докато взрив от светлина му подсказа, че е открил съда с очите си. Наблюдаваше как собствената му мумифицирана ръка посегна към тях, придобивайки огромни размери, и внимателно ги загреба.

Струва ми се, че това са най-важните части, помисли си. Останалите могат да почакат за по-нататък. Може би когато ми се наложи да хапна и прочее.

Обърна се и установи, че не беше сам. Копърко и Ембри го наблюдаваха. За да се заврат по-назад в далечния ъгъл на стаята трябваше да придобият триъгълни гърбове.

— А. Привет вам, добри хора. — Царят съзнаваше, че гласът му звучи някак кухо. — Чувал съм толкова неща за вас, бих искал да ви стисна ръцете. — Той погледна надолу. — Само че моите са доста натъпкани в момента.

— Гккк — каза Ембри.

— А не бихте ли могли да ме посглобите малко? — обърна се царят към Копърко. — Между другото, шевовете ти са много здрави. Чудесна работа.

Професионална гордост успя да пречупи страховата бариера на Копърко.

— Вие сте жив?

— Нали тъкмо в това бе основният замисъл?

Копърко кимна. Разбира се, че това е замисълът. Винаги го бе вярвал. Просто никога не е мислил, че наистина става. Но си беше факт, а първите думи… е, почти първите думи хвалеха работата му с иглата. Гърдите му се изпъчиха. Никой друг в Гилдията не бе поздравен от потърпевш.

— Виждаш ли — Копърко каза на Ембри, чиито плешки правеха сърцат опит да издълбаят стената. — Чу ли какво казаха на господаря ти?

Царят си замълча. Взе да му просветва, че нещата не бяха съвсем наред. Разбира се, че Отвъдният Свят е като този, само че по-добър, и без съмнение в него има много слуги и тям подобни. Но като цяло приличаше твърде много на този свят. Беше почти сигурен, че Копърко и Ембри не би трябвало да са пристигнали засега. Царят винаги си бе представял, че простолюдието разполагаше със свое Отвъдно, където му е по-спокойно и всички са сред свои, без да се чувстват неудобно или не на място.

— Всъщност — подхвана той — може би не съм съвсем наясно с нещо тук. Вие не сте мъртви, нали?

Копърко не отговори веднага. Някои от нещата, които видя този ден, го поразколебаха в тази насока. В края на краищата обаче бе принуден да признае, че вероятно е жив.

— Какво става? — попита царя.

— Не знаем, о, царю — отвърна Копърко. — Наистина не знаем. Всичко се сбъднало, о, извор на водите!

— Какво се е сбъднало?

— Всичко!

— Всичко?

— Слънцето, о, господарю. И боговете! Ох, боговете! Те са навсякъде, о, повелителю на небесата.

— Ние влязохме през задната врата — добави Ембри, паднал на колене. — Прости ни, о, господарю на правдата, който се е върнал да ни донесе великата си мъдрост и така нататък. Съжалявам за случката с Глуенда. Беше момент на таквоз, луда страст, не можахме да се овладеем. Освен това аз…

Копърко му махна и момчето изпадна в благочестиво мълчание.

— Извинете ме — каза той на мумията на царя. — Може ли да поговорим насаме за малко? Като мъж с…

— Мъж с труп ли? — подсказа царят в стремежа си да го улесни. — Разбира се.

Двамата отидоха в другия край на стаята.

— Истината е, о, благочестиви… — зашепна Копърко съзаклятнически.

— Хайде да пропуснем всичко това — прекъсна го бързо царят. — Мъртвите не държат на официалности. „Царю“ е напълно достатъчно.

— Истината е, о… царю — Копърко почувства лека тръпка от подобно отношение на равен с равен, — младежът Ембри мисли, че вината е изцяло негова. Повторих му хиляда пъти, че боговете не биха направили всичко това само заради едно подрастващо момче с естествени нужди, ако схващате какво имам предвид.

— Дори за минута не бих си го помислил. Ако беше така, никога нямаше да се отървем от тях.

— Това му казах и аз — съгласи се Копърко с огромно облекчение. — Той е добро момче, сър, просто майка му има доста странни възгледи относно религията. Никога нямаше да се отървем от тях, бяха точните ми думи. Много ще съм ви благодарен, ако просто поговорите с него, сър, нали разбирате, да го успокоите…

— С удоволствие — склони царят. Копърко се приближи още малко.

— Истината е, сър, че тези богове, сър, не са наред. Наблюдавахме ги. Поне аз ги наблюдавах. Качих се на покрива. Ембри се скри под пейката. Не са наред, сър!

— Какво им е?

— Ами те са тук, сър. Не е редно, нали? Искам да кажа — наистина тук. Просто се разхождат наоколо, бият се помежду си и крещят на хората. — Озърна се, преди да продължи. — Между нас да си остане, сър, не ми изглеждат много умни.

Царят кимна.

— Какво правят жреците по този въпрос?

— Видях, че се хвърляха един друг в реката, сър.

Царят кимна отново.

— Звучи ми логично. Най-сетне им се е наместил умът в главата.

— Знаете ли какво мисля, сър? Всичко, в което сме вярвали, се сбъдва. Чух и още нещо, сър. Тази сутрин, ако беше сутрин, защото слънцето се въргаля навсякъде, а и то е едно слънце… Та тази сутрин няколко войника се опитаха да избягат по пътя за Ефеб и знаете ли какво откриха?

— Какво?

— Откриха, че пътят, сър, води обратно насам! — Копърко отстъпи крачка назад, за да може подобре да опише сериозността на откритието. — Групичката достигнала скалите, а изведнъж се оказа, че вървят по пътя от Тсорт. Пътят някак си води сам до себе си. Ние сме затворени, сър. Затворени с боговете си.

А аз съм затворен в тялото си, помисли си царят. Всичко, в което сме вярвали, се е сбъднало? Но онова, в което вярваме, не е същото, в което си въобразяваме, че вярваме.

Представяме си, че боговете са мъдри, справедливи и могъщи, а всъщност смятаме, че са досущ като тате след дълъг изморителен ден. И уж вярваме, че отвъдният свят е нещо като рай, ама си мислим, че се пренасяме там с телата си. Ето, и аз съм тук, и никога няма да се измъкна. Никога.

— Какво казва синът ми по въпроса?

Копърко се изкашля. Това бе зловещото изкашляне. Испанците използват обърнат въпросителен знак да отбележат, че това, което следва, е въпрос. Тази особена кашлица отбелязваше, че онова, което следва, е надгробна песен.

— Не знам как да ви го кажа, сър.

— Изплюй камъчето, човече.

— Сър, разправят, че синът ви е мъртъв, сър. Казват, че се самоубил и избягал.

— Самоубил се?

— Съжалявам, сър.

— А след това избягал?

— На камила, казват.

— Очевидно водим доста активен задгробен живот в семейството — отбеляза сухо царят.

— Моля?

— Искам да кажа, че двете събития могат да се смятат за взаимно изключващи се.

Лицето на Копьрко придоби добронамерено изражение на обърканост.

— Не може и двете да са верни — услужливо допълни царят.

— Хъм…

— Е, добре де, но аз съм извънреден случай — сопна се царят. — В това царство вярваме в живот след смъртта само след като си мумиф…

Царят спря. Бе твърде ужасно да мисли за това. Все пак правеше точно това за известно време.

— Трябва да предприемем нещо — каза той.

— За сина ви ли, сър?

— Стига си се занимавал със сина ми, той не е мъртъв, щях да знам ако беше — отсече царят. — Той може сам да се грижи за себе си, все пак ми е син. Това, което ме безпокои, са предците ми.

— Но те са мъртви… — започна Копърко. Вече бе споменато, че Копърко имаше много бедно въображение. В занаят като неговия бедното въображение е от първостепенно значение. Въпреки това видя въображаемата гледка на пирамидите, ширнали се покрай реката, и чу въображаеми шумове зад солидните врати, отвъд които никой крадец не можеше да се промъкне.

Чу ровичкане.

Чу тряскане.

Чу приглушени викове.

Царят постави омотаната си в бинтове ръка върху треперещото му рамо.

— Знам, че те бива с иглата, Копърко. Кажи ми — как се справяш с чука?

Кополимер, най-великият разказвач на приказки в историята на света, се облегна и отправи грейнал взор към най-великите умове на света, събрали се край трапезата.

Тепик вече бе добавил още една йота в купчината си ново познание. „Симпозиум“ означаваше следобедна закуска.

— А сега… — Кополимер се впусна в историята за Тсортянските Войни. — Значи стана следното — той си я прибра вкъщи, а баща й — това не е старият цар, а царя преди него, онзи с онова де, който се ожени за някакво момиче от Елхариб, онази кривогледата… как й беше името, започваше с П. Или с Л. Както и да е, с една от тези букви. Баща й притежаваше остров в залива там, мисля, че беше Папилос… Не, излъгах, беше Криникс. Все едно, царят, другият цар, събрал войска и те… Еленор, така се казваше. Ясно ви е, че беше кривогледа. Но доста красива била, разправят. Когато казвам, че се ожени, надявам се, че не трябва да обяснявам за какво говоря. Искам да кажа, било леко неофициална история. Ъ-ъ. Както и да е, имало някакъв дървен кон и когато влезли в него… Разказах ли ви за този кон? Бил кон. Твърде убеден съм, че бил кон. Или може би кокошка? Някой ден ще забравя собственото си име. Идеята била на онзи там де, който накуцаше. Да. Онзи, който накуцваше с десния крак, а не му куцаше мисленето. Споменах ли за него? Имало там някаква битка… Не, струва ми се, че онова било друго. Както и да е, дървеното прасе, направо гениална идея, направили го от туй де. Ей сега ще се сетя. Дърво. Но това станало покъсно. Битката! За малко да забравя битката. Всички блъскали по щитовете и крещели. На оня, как му беше името, бронята му блестяла като блеснала броня. Битка и половина била. Между туй, не оня, който куцаше, другия, де, как се казваше, червенокосият бил. Нали се сещате, де. Високият, който фъфлел. Стоп, сега се сетих, бил от един друг остров. Не тоя. Оня, който накуцваше. Не искал да тръгва, казвал, че е побъркан. Разбира се, той си бил побъркан, определено. Искам да кажа, дървената крава! Както онзи там казал, царят, не, не царят, другият, той видял козела и казал: „Бой се от ефебците, особено когато са достатъчно побъркани да оставят дървен добитък пред портите. Тия май си мислят, че сме вчерашни. Запалете го.“ И, разбира се, другият там неочаквано се появил и ги промушил всичките, направо голям майтап. Казах ли, че била кривогледа? Разправят, че била хубава, но ги има всякакви. Да. В общи линии, това е. Сега, разбира се, оня там, мисля, че се казваше Меликан, който куцал, той искал да се прибере у дома, ами и ти би искал — стояли там години, не бил млад както едно време. Затова измислил историята с дървеното, кажи го там. Да. Излъгах, Лавело бил оня с коляното. Голяма битка, че и велика даже, от мен да знаете.

Разказвачът потъна в самодоволно мълчание.

— Много велика битка — промълви той с лека усмивка и се унесе в заслужен сън.

Тепик усети, че собственото му чене виси и бързо затвори уста. Няколко от гостите на масата бършеха очите си.

— Вълшебство — промълви Ксено. — Истинско вълшебство. Всяка дума е като пискюл в кувертюрата на Времето.

— Ех, как помни всичко, до най-малката подробност — прошепна Ибид.

Тепик огледа присъстващите и побутна Ксено.

— Кои са всичките тези хора?

— Ами, вече познаваш Ибид. И Кополимер. Ей оня е Йезоп, най-великият разказвач на басни в света. А тоя е Антифон — най-великият автор на комедии в света.

— Къде е Птагонал? — попита Тепик.

Ксено посочи към отдалечения край на масата, където един начумерен и солидно пийнал мъж се опитваше да определи ъгъла между две кифлички.

— После ще те запозная с него.

Тепик се вгледа в голите темета и дългите бели бради, които изглежда бяха официален символ. Ако разполагаш с голо теме и дълга бяла брада, значи каквото и да имаш между тях, то трябва да прелива от мъдрост. Единственото изключение беше Антифон, който сякаш преливаше от мас.

Това са велики умове, каза си Тепик. Това са хората, които се опитват да разберат как е сглобен светът, без да се осланят на магии или религии, а просто като задълбаят с мозъците си във всяка налична пукнатина и се помъчат да го разчупят. Ибид потропа на масата за тишина.

— Тиранинът е призовал за война с Тсорт. Нека обмислим ролята на войната в идеалната република. Необходимо ни е…

— Извинявай, може ли да ми подадеш целината? — попита Йезоп. — Мерси.

— …както казвах, идеалната република, основаваща се на фундаменталните принципи, които ръков…

— И солта. Точно до лакътя ти.

— …фундаменталните принципи, които ръководят хората. Без съмнение е вярно, че тази война… Може ли да престанеш, ако обичаш?

— Целина — обясни Йезоп, както щастливо си хрупкаше. — Нищо не можеш да направиш, щом ядеш целина.

Ксено подозрително огледа нещото, забодено на върха на вилицата му.

— Ей, това тук е калмар. Не съм поръчвал калмар. Кой го поръча?

— …несъмнено — повтори Ибид, повишавайки глас. — Несъмнено, казвам ви..

— Мисля, че това е агнешкият кускус — сподели Антифон.

— Твои ли са калмарите?

— Аз поръчах марида и долмади.

— Аз пък поръчах агнешко. Ще ми го подадеш ли, ако обичаш?

— Не си спомням някой да е поръчвал чесновия хляб — отбеляза Ксено.

— Някои от нас се опитват да поднесат дадено философско понятие — каза Ибид саркастично. — Ще ни кажете, ако ви пречим, нали?

Някой хвърли франзела по него. Тепик погледна какво беше забодено на върха на неговата вилица. Морската храна бе непозната в Старото Царство, а нещото на вилицата му имаше прекалено много клапи и смукала, за да изглежда окуражаващо за ядене. Изключително внимателно повдигна едно сварено лозово листо. Би се заклел, че видя как нещо се шмугна зад маслина.

Още нещо за запомняне. Ефебците правеха вино от всичко, което можеха да натикат в кофа, и ядяха всичко, което не можеше да изскочи от кофа.

Тепик побутна храната в чинията си. Част от нея от своя страна побутна вилицата.

А философите не се слушаха един друг. Не се придържаха и към темата. Сигурно това са принципите на мнимокрацията. Филийка хляб прелетя покрай него. Освен това са и прекалено раздразнителни.

От другата страна на масата, точно срещу него, Тепик забеляза мъничък тъничък мъж, който дъвчеше задълбочено някакво неизвестно пипало. С изключение на Птагонал, който в момента мрачно изчисляваше радиуса на чинията си, той единствен не изказваше мислите си на висок глас. От време на време човечецът си водеше записки на малко парче пергамент и го пъхаше под тогата си.

Тепик се наведе напред. По-нататък Йезоп, подканван от някоя и друга прелитаща костилка или филийка хляб, започна дълга басня за лисицата, пуйката, гъската и вълка, които се хванали на бас кой ще издържи по-дълго под вода с вързани за краката яки тежести.

— Извинявай — Тепик повиши глас сред врявата. — Ти кой си?

Малкият мъж му отправи стеснителен поглед. Имаше изключително големи уши. На определена светлина дори можеше да мине за много тънка ваза.

— Ендос.

— Защо не философстваш?

Ендос си отряза парче от някакво странно мекотело.

— Всъщност аз не съм философ.

— Да не си някой комичен драматург или нещо подобно?

— Опасявам се, че не. Аз съм Слушател. Ендос Слушателя ме наричат всички.

— Колко интересно — подхвърли Тепик любезно. — И какво правиш?

— Слушам.

— Само слушаш?

— За това ми плащат. Понякога кимам. Или се усмихвам. Или едновременно се усмихвам и кимам. За да ги насърча, нали разбираш. Това им харесва.

Тепик някак се почувства длъжен да каже нещо на този етап.

— А стига, бе…

Ендос му кимна насърчаващо, а съдейки по усмивката му, от всички неща по света точно в този момент нищо не би могло да прикове вниманието му така, както думите на Тепик. Дължеше се на ушите му. Те приличаха на просторни слухови черни дупки, молещи да бъдат напълнени с думи. Тепик усети свръхестествена нужда да му разкаже всичко за живота, надеждите, мечтите си…

— Хващам се на бас, че ти плащат страшно много.

Ендос му отвърна със сърдечна усмивка.

— Много пъти ли си слушал как Кополимер разправя приказката си?

Ендос кимна и се усмихна, въпреки че имаше бледа следа от болка дълбоко в очите му.

— Предполагам, че ушите ти придобиват дебели защитни слоеве след време.

Ендос кимна.

— Моля, продължавай — настоя той. Тепик погледна към Птагонал, който мрачно рисуваше прави ъгли в салатата си с тарама хайвер.

— С удоволствие бих останал цял ден да слушам как ме слушаш, но има един човек, с който исках да се срещна.

— Невероятно — отвърна Ендос, като отбеляза нещо на папируса си, след което насочи вниманието си към разговора по-нататък по масата.

Един от философите твърдеше, че макар истината да е красота, то красотата не винаги е истина, вследствие на което бе избухнала малка битка. Ендос внимателно слушаше.

Тепик се премести край масата при Птагонал, който си седеше във вечната си тъга и понастоящем подозрително наблюдаваше повърхността на една пица.

Тепик надзърна над рамото му.

— Ролята на слушателите никога не е била достатъчно ценена. Добре известно е обаче, че повечето хора изобщо не слушат. Просто използват времето, докато някой друг говори, за да измислят какво ще кажат след това. Истинските Слушатели винаги са били уважавани в устните култури, както и ценени поради голямата им рядкост. Бардове и поети се намират под път и над път, но добрият Слушател трудно може да се открие или поне трудно може да се открие повторно.

— Стори ми се, че нещо помръдна там вътре.

— Аха — изфъфли геометърът, докато със зъби изваждаше тапата на поредната амфора. — Мистериозният млад мъж в черно от изгубеното царство.

— Надявах се, че ще ми помогнете отново да си го намеря. Чух, че имате доста нетрадиционно мислене тук в Ефеб.

— Все някога трябваше да се случи — Птагонал извади пергел от сгъвката на робата си и внимателно измери ПИ-цата. — Мислиш ли, че е константа? Много депресиращо понятие.

— Извинете?

— Диаметърът е в определено съотношение с обиколката, както ти е известно. Би трябвало да се вмества три пъти. Би сметнал, че е така, нали? Но наистина ли е така? Не. Три цяло едно четири едно и сума ти други числа. Нямат край проклетниците. Знаеш ли колко ме нервира това?

— Предполагам, че те нервира изключително много — отвърна любезно Тепик.

— Правилно. Това ми подсказва, че Създателят е използвал неуместен вид окръжности. Та това дори не е правилно число! Имам предвид, три цяло и пет щеше да е приемливо. Или три цяло и три. Така би изглеждало правилно.

Той погледна навъсено към ПИ-цата.

— Съжалявам, че ви прекъсвам, но казахте, че все някога трябвало да се случи?

— Какво? — попита Птагонал и от дълбините на мрачното си настроение добави: — ПИ!

— Какво трябвало да се случи?

— Не можеш да се бъзикаш с геометрията, приятелче. ПИ-рамиди ли? Опасни неща. Само неприятности. Искам да кажа — Птагонал протегна несигурно ръка към чашата си с вино, — докога мислеха, че могат да строят все по-големи ПИ-рамиди? Искам да кажа, откъде си мислят, че идва цялата тази енергия? Искам да кажа — той хлъцна — нали си бил там? Някога да си забелязал колко бавно се живее там?

— Да — Тепик бе напълно съгласен.

— Това е защото времето е изсмукано, ясно ли ти е? ПИ-рамиди. А те трябва да го изсмучат и изсияят. Сияние, така го наричат. И си мислят, че изглежда красиво. Това, което ПИ-рамидите изгарят, е собственото им време!

— Знам само, че въздухът се усеща, сякаш е бил сварен в чорап. И нищо всъщност не се променя, въпреки че не остава непрекъснато едно и също.

— Правилно. Причината е, че това е минало време. Използват миналото време отново и отново. ПИ-рамидите изсмукват цялото ново време. И ако не ги оставиш да изсияят събраната енергия… — Той помълча. — Предполагам, че ще се изниже през, таковата, през някой процеп. В пространството.

— Бях там преди царството да… ъ-ъ, да си отиде. Стори ми се, че видях как голямата пирамида помръдва.

— Ето го отговора, значи. Сигурно е изместила измеренията с деветдесет градуса — постанови Птагонал със сигурност, каквато има само напълно пиян човек.

— Искаш да кажеш, дължина е височината, а височина е ширината?

Птагонал поклати треперещ пръст.

— Не, не, не. Дължината е височина, а височината е широчината, а широчината е дълбочина, а дълбочината — той се оригна — е време. Другото измерение, нали знаеш? Четири са си копеленцата. Времето е един от тях. На деветдесет от ония нещица спрямо останалите три. Градуса имам предвид. Обаче… обаче то не може да съществува в този свят по такъв начин, та мястото трябва да се е чупило навън за малко, разбираш ли? Иначе хората щяха да остаряват с всяка крачка направена встрани — той погледна към дълбините на чашата си. — А на всеки рожден ден ще остаряваш с една миля.

Тепик го изгледа ужасен.

— Ето ти го времето и пространството — продължи Птагонал. — Ако не внимаваш, можеш да ги усучеш навсякъде. Три цяло едно четири едно. Как би кръстил подобно число?

— Звучи ужасно.

— Правилно, мътните го взели. Някъде — Птагонал започна да се клатушка на мястото си — някъде някой е построил Вселена със сносна достойна стойност — геометърът погледна безизразно към ПИцата на масата — на ПИ. Не някое проклето число, което никога няма край, какво…

— Не, ужасно е, че хората остаряват, просто като си вървят!

— Не съм сигурен за това. Може да се разходиш назад до времето когато си бил на осемнадесет. Или да се размотаеш напред и да видиш как ще изглеждаш на седемдесет. Да можеш да пътуваш в широчина, обаче, това е номерът.

Птагонал се усмихна и много бавно се килна напред право в обяда си, част от който избяга навреме[25].

Тепик усети, че философската врява около него леко е утихнала. Загледа се в тълпата, докато откри Ибид.

— Няма да се получи — каза философът. — Тиранинът няма да се вслуша в нас. Нито пък народът ще ни последва. Освен това — той погледна към Антифон — не сме на едно мнение по този въпрос.

— На проклетите тсортянци трябва да им се даде урок — натърти Антифон. — Няма място за две основни сили на този континент. Освен това са прекалено злопаметни, и то само защото откраднахме царицата им. Младостта не може да се спре, любовта винаги печели…

Кополимер се пробуди.

— Всичко си разбрал погрешно — промълви спокойно — Великата война започна, защото те откраднаха нашата царица. Как се казваше — лицето, което прати хиляди камили в галоп, започваше с А или Т…

— Те ли направиха това? — кресна Антифон. — Проклетници!

— Сравнително сигурен съм.

Тепик клюмна и се обърна към Ендос Слушателя. Той продължаваше да яде обяда си с вида на човек, решен да запази стомаха си активен.

— Ендос?

Слушателят постави ножа и вилицата си внимателно от двете страни на чинията си.

— Да?

— Те наистина са побъркани, нали? — попита Тепик уморено.

— Това е изключително интересно. Моля, продължавай.

Ендос срамежливо бръкна под тогата си и извади оттам парченце пергамент, което внимателно бутна към Тепик.

— Какво е това?

— Сметката — отвърна Ендос. — Пет минути Внимателно Слушане. Повечето от клиентите ми имат месечни сметки, но разбрах, че вие ще ни напускате утре сутрин?

Тепик се отказа. Стана от масата и излезе в студената градина, разположена около цитаделата на Ефеб. Бели мраморни статуи на древни ефебци, заети с героични дела без дрехи, изпъкваха сред зеленината, а тук-там имаше и статуи на ефебски богове. Трудно се различаваха. Тепик знаеше, че Диос има приготвени тежки думи за ефебците, защото боговете им приличат на хора. Ако са с вид на обикновени хора, нима хората ще знаят как да се отнасят с тях?

На Тепик му допадаше идеята. Според легендите ефебските богове бяха съвсем като хората, с изключение на това, че използваха божествеността си да вършат неща, за които на хората им липсва дързост. Един от любимите им трикове е, спомни си Тепик, да се превръщат в животно, за да спечелят вниманието на издигнати ефебски жени. А един от тях, според мълвата, се бе превърнал в златен душ в преследване на избраницата си. Всичко това повдигаше интересни въпроси относно типичния нощен живот в съвременен Ефеб.

Тепик намери Птраци седнала на тревата под една топола. Хранеше костенурката. Той огледа подозрително животинчето, в случай че е някой бог, който пробва късмета си. Не приличаше много на бог. Ако беше бог, определено бе невероятно добър актьор.

Птраци хранеше костенурката с лист маруля.

— Мила малка костенурка — промълви тя и вдигна поглед. — А, ти ли си.

— Не изпусна много — увери я Тепик и се отпусна на тревата. — Те са сбирщина маниаци. Когато си тръгвах, чупеха чинии.

— Това е традиционния завършек на ефебска трапеза — обясни Птраци. Тепик се замисли.

— Защо не го правят преди да ядат?

— И след това вероятно ще танцуват под звуците на бурзуки — добави тя. — Мисля, че е някакъв вид куче.

Тепик седеше, отпуснал глава в ръцете си.

— Трябва да призная, че доста добре говориш ефебски.

— Мерси.

— С лек акцент, разбира се.

— Езиците бяха част от квалификацията ми. А баба ми твърдеше, че лек чуждестранен акцент би бил още по-привлекателен.

— Нас ни учеха същото — промълви Тепик. — Убиецът винаги трябва да има лек чуждестранен вид, без значение къде се намира. Доста ме бива в тази част — добави горчиво.

Птраци започна да му разтрива врата.

— Отидох до пристанището — сподели тя. — Там са онези неща, дето приличат на салове, нали се сещаш, камилите на моретата…

— Кораби.

— И те ходят навсякъде. Можем да отидем където си искаме. Светът за нас е като отворена… онова нещо с перлите вътре, ако предпочиташ.

Тепик й каза за теорията на Птагонал. Птраци изобщо не бе изненадана.

— Като старо езеро, в което не приижда нова вода. И всички се въргалят непрекъснато в една и съща стара локва. През цялото време животът ти вече е изживян. Сигурно е като мръсната вода от ваната на друг.

— Ще се върна.

Пръстите й спряха умело да разтриват мускулите му.

— Можем да отидем навсякъде — повтори тя. — Имаме си занаяти, можем да продадем камилата. Можеш да ми покажеш онова място Анкх-Морпорк. Звучи ми интересно.

Тепик се зачуди как Анкх-Морпорк би повлиял на момичето. След това се зачуди как би повлияла тя на града. Нямаше и съмнение, че тя разцъфтяваше. В Старото Царство никога не бе имала собствени мисли отвъд избора на следващото гроздово зърно, което да обели, но откакто излезе оттам, се промени. Устата й все още беше мъничка и трябваше да си признае — много красива, но някак стана по-забележима. Преди Птраци гледаше в земята, докато разговаряше с него. Сега също не гледаше винаги към него, когато му говореше, но само защото си мислеше за нещо друго.

Тепик усети, че още му се иска да й каже, много мило, без да набляга на това по какъвто и да е начин, съвсем любезно да я подсети, че е цар. Но подозираше какъв ще е отговорът — тя ще му каже, че не е чула и ако обича да повтори, а ако се вгледа в него, той никога не би могъл да го повтори.

— Ти върви — каза й. — Ще се справиш добре. Мога да ти дам някои имена и адреси.

— А ти какво ще правиш?

— Ужасява ме мисълта какво ли става вкъщи. Трябва да направя нещо.

— Не можеш. Защо трябва да опитваш? Дори ако не искаш да работиш като убиец, има много неща, с които би могъл да се захванеш. Освен това каза, че според хората тук не е място, където човек може да влезе в момента. Мразя пирамиди.

— Няма ли там хора, на които държиш?

Птраци сви рамене.

— Ако са мъртви, не бих могла да сторя нищо. А ако са живи, пак не бих могла да сторя нищо. Така че няма и да се мъча.

Тепик я зяпна едновременно с ужас и възхищение. Думите й великолепно обобщаваха събитията. Той просто не можеше да се накара да мисли по такъв начин. Тялото му бе прекарало седем години далеч от царството, но кръвта му бе престояла там хиляда пъти по-дълго. Несъмнено бе искал да се махне, но именно това беше същината. Царството щеше да си е там. Дори ако го отбягва през целия си живот, то щеше да му бъде един вид котва.

— Чувствам се толкова ужасно — повтори той. — Съжалявам. Това е единствената причина. Да можех да се върна за пет минути, само за да кажа, че няма да се връщам. Щеше да е достатъчно. Всичко е по моя вина.

— Но няма начин да се върнеш! Само ще се въртиш тъжно около мястото, като някой от онези детронирани царе, за които ми разправяше. Нали се сещаш, с поизтърканите плащове, които вечно просят храна изтънчено. Сам каза, че няма нищо по-непотребно от цар без царство. Просто помисли малко.

Двамата се скитаха из свечеряващите се улици на града към пристанището. Всички пътища водеха до пристанището.

Точно в този миг някой палеше фара, който представляваше едно от Повече от Седемте Чудеса на Света и бе построено по проект на Птагонал с помощта на Златното Правило и Петте Естетически Принципа. За нещастие бе издигнат на грешно място, защото поставянето му на правилното място щеше да развали цялостния изглед на пристанището, но мореплавателите бяха по принцип съгласни, че фарът е изключително красив, а и приятна гледка, която ги развличаше, докато чакаха да ги смъкнат от скалите.

Под фара пристанището беше изпълнено с кораби. Тепик и Птраци си проправиха път между сандъци и вързопи, докато достигнаха извитата дълга защитна стена, разделяща тихото спокойно пристанище от бурното море. Над тях фарът пламтеше и искреше.

Тепик знаеше, че тези кораби пътуват до места, за които само бе чувал. Ефебците бяха велики търговци. Можеше да се върне в Анкх, за да си вземе дипломата и след това светът наистина ще се превърне в стрида по негов избор, а той имаше предостатъчно ножове, за да я отвори.

Птраци пъхна ръката си в неговата.

И ще се отърве от онази история с жененето за роднини. Месеците в Джелибейби вече изглеждаха като сън, един от онези натрапчиви сънища, от които все не можеш да се отървеш и превръщат безсънието в доста примамлив избор. Докато тук бъдещето се простираше пред него като килим.

В такъв миг човек се нуждае от знак, някакъв наръчник с указания. Лошото на живота е, че никога нямаш възможност да се поупражняваш, преди да го започнеш. А само…

— Я глей? И това ако не е Тепик?

Гласът долетя от равнището на глезена му. Над камък на кея се подаде глава, бързо последвана от тялото. Изключително добре облечено тяло, за което никакви екстри не бяха спестени по отношение на скъпоценни камъни, кожи, коприни и дантели, стига да са черни.

Беше Чидър.

— Какво прави сега? — попита Птакласп. Синът му предпазливо подаде глава над останките на стълба и погледна Хат Лешоглавия Бог.

— Души наоколо. Мисля, че статуята му харесва. Наистина, татко, защо ти трябваше да купуваш подобно нещо?

— Беше в някаква разпродажба — отвърна Птакласп. — Мислех, че ще привлече клиентела.

— Кого по-точно?

— Е, поне на него му харесва.

Птакласп ІІб рискува да хвърли още един поглед към ръбатото чудовище, което все още подскачаше около руините.

— Кажи му, че може да си я вземе, ако се махне — предложи той. — Кажи му, че може да я вземе на изгодна цена.

Птакласп премигна с отвращение.

— На специална цена с отстъпка. Специална намалена тарифа за свръхестествени клиенти.

Впи поглед в небето. Великата Пирамида продължаваше да бучи зад тях като електроцентрала. От скривалището си, сред руините на строителния обект, те имаха великолепен изглед към пристигането на боговете. В началото ги бе наблюдавал със значително хладнокръвие. Боговете са добри клиенти, те винаги искаха храмове и статуи, щеше да се пазари директно без посредник.

А след това му бе хрумнало, че богът, когато не е доволен от продукта, както може да се случи, например ако мазилката не е добра, или пък единият ъгъл на храма пропадне малко поради неочаквано появили се движещи се пясъци, няма просто да се появи и да иска на висок глас да се види с управителя. Не. Богът знае точно къде се намираш и веднага ще стигне до съществената част. Също така боговете бяха известни като скръндзи. Както и повечето хора, разбира се, но хората поне не те чакат да умреш, преди да си уредят сметката.

Птакласп отмести очи към другия си син — нарисуван силует на фона на статуята, устата му като буквата O от изумление. Тогава Птакласп се реши.

— Вече ми писна от пирамиди. Момче, напомни ми, ако се измъкнем оттук — никакви пирамиди повече! Стига сме били тесногръди. Мисля, че е време да си разширим дейността.

— Разправям ти го от векове, татко! Казах ти, че няколко сносни акведукта ще донесат огромна…

— Да, да, спомням си. Да, акведукти. Арки там и подобни. Чудесно. Само дето не мога да си спомня къде каза, че трябва да сложим ковчега.

— Татко!

— Не ми обръщай внимание, момче. Мисля, че се побърквам.Не е възможно да съм видял мумия и двама човека там… с чукове в ръце…

Наистина бе Чидър.

А Чидър имаше кораб.

Тепик знаеше, че по надолу по крайбрежието живее Шерифът на Ал-Кхали в приказния си дворец Рокси, за който се твърдеше, че бил построен за една нощ от дух-джин и бе възпяван в митове и легенди за изяществото си[26].

„Безименият“ беше като Рокси, пуснат да плава, че и малко отгоре. Проектантът бе имал комплекс за лъскавина и бе щедро експериментирал със златна боя, извити колони и скъпи платове, за да го накара да прилича не толкова на кораб, колкото на будоар, сблъскал се с изключително съмнителен вид театър.

Всъщност нужна е наблюдателност на убиец, за да прозреш скритите подробности, да забележиш колко невинно ефектната външност прикрива здравината на корпуса, а също така и факта, че дори когато сметнеш обема на каютите и на трюма, пак остава доста неотчетено пространство. Водата при онова, което Птраци наричаше острата част, беше странно вълниста, но би било абсурдно да се подозира, че такъв очевидно търговски кораб притежава шип под водата, или че пет минути работа с брадва биха превърнали клатушкащия се палат в нещо, което би могло да избяга от почти всякакъв друг кораб и да накара малцината, успели да го настигнат, сериозно да съжаляват.

— Доста внушително — призна Тепик.

— Всъщност, това е само за показ — обясни Чидър.

— Виждам.

— Искам да кажа, че сме само едни бедни търговци.

Тепик кимна.

— Обикновено се казва „бедни, но честни търговци“.

Чидър се усмихна като търговец.

— Мисля, че ще се придържам към „бедни“ засега. Как си, по дяволите? За последно разправяха, че ще ставаш цар на някакво място, за което никой не беше и чувал? А коя е тази очарователна млада дама?

— Казва п… — започна Тепик

— Птраци — довърши тя.

— Тя е прислуж…

— Със сигурност е принцеса — вметна Чидър гладко. — И би ми доставило най-голямо удоволствие, ако тя, всъщност и двамата, вечеряте с мен. Нищо повече от скромна моряшка храна, страхувам се, но някак я караме, някак я караме.

— Нали няма да е ефебска храна? — попита Тепик.

— Корабни бисквити, солено месо, такива неща — отвърна Чидър, без да сваля очи от Птраци. Не бе ги отместил от нея от самото й качване на кораба.

И тогава се засмя. Стария познат смях тип Чидър — не че липсваше веселие, но определено смехът се контролираше от висшите мозъчни центрове на собственика си.

— Какво невероятно съвпадение — продължи той. — Особено след като ние също ще отплуваме призори. Мога ли да ви предложа нови дрехи? И двамата изглеждате някак… ъ-ъ, белязани от дългия път.

— Груби моряшки дрехи, предполагам — каза Тепик. — Подобаващи на скромен търговец, ако не греша?

Тепик бе заведен в малка каюта, украсена толкова внимателно и обстойно, сякаш беше златно яйце със скъпоценни камъни. На леглото беше изложен такъв асортимент от изящни дрехи, каквито можеха да се намерят по бреговете на Кръглото Море. Вярно, очевидно бяха втора употреба, но грижливо изпрани и майсторски закърпени, така че разрезите от мечове почти не личаха. Тепик погледна замислено към куките по стената, както и към бледите белези по дървото, които намекваха, че различни неща са висели там и са били набързо махнати.

Младежът излезе в тесния коридор и срещна Птраци. Тя бе избрала червена дворцова рокля, както бе модно в Анкх-Морпорк преди десетина години, с бухнали ръкави, огромни скрити подплънки и яка с големината на воденичен камък.

Тепик научи нещо ново — привлекателни жени, облечени с няколко лентички марля и няколко метра коприна, можеха да изглеждат много по-привлекателни с дрехи от врата до глезените. Птраци се завъртя, за да изпробва роклята си.

— Пълно е с огромни количества подобни неща. Така ли се обличат жените в Анкх-Морпорк? Сякаш нося цяла къща. Изобщо не те кара да се потиш.

— Виж, относно Чидър — неотложно започна Тепик. — Искам да кажа, той е добър човек и прочее, но…

— Наистина е доста мил — съгласи се Птраци.

— Ъъъ. Да. Наистина — призна Тепик безпомощно. — Стари приятели сме.

— Колко хубаво.

Човек от екипажа се материализира в единия край на коридора и с поклон ги въведе в капитанската каюта. Видът му на прислужник страдаше единствено от пресичащите се белези по главата му и от няколко татуировки, в сравнение с които картините в Двореца със Спуснатите капаци изглеждаха като илюстрации в ръководство „Направи си сам“. Нещата, които ги караше да правят само като стегне бицепсите си, можеха да забавляват цели моряшки кръчми в течение на часове, а човекът дори не подозираше, че най-ужасният момент в живота му ще настъпи след няколко минути.

— Наистина е впечатляващо — каза Чидър, наля малко вино и кимна на татуирания. — Можеш да сервираш супата, Алфонс.

— А бе, Чидър, да не си пират? — попита отчаяно Тепик.

— От това ли си се притеснявал през цялото време? — Чидър лениво се ухили.

Не беше единственото, за което Тепик се безпокоеше, но то се състезаваше за първо място. Той кимна.

— Не, не сме. Просто предпочитаме да… ами да избягваме бумащината, когато е възможно. Нали се сещаш? Не искаме да безпокоим хората с цялата информация за дейността ни.

— Да, обаче всички тези дрехи…

— Аха. Доста често ни нападат пирати. Затова татко построи „Безименния“. Винаги ги изненадва. А и от морална гледна точка всичко е наред. Взимаме им кораба, плячката, а ако имат и затворници, освобождаваме ги и ги караме вкъщи на конкурентни цени.

— Какво правите с пиратите?

Чидър погледна към Алфонс.

— Това зависи от бъдещите перспективи за трудова заетост. Татко винаги казва, че на човек в затруднено положение трябва да се протегне ръка за помощ. При определени условия, разбира се, Как е царуването?

Тепик му разказа. Чидър го слушаше внимателно, като разклащаше виното в чашата си.

— Така значи — отрони накрая. — Чухме, че ще има война. Затова отплаваме тази вечер.

— Не те упреквам.

— Не, отплаваме, за да организираме търговията. С двете страни, разбира се, понеже сме абсолютно безпристрастни. Оръжията, произвеждани на този континент, са наистина потресаващи. Направо са си опасни. Ти също трябва да дойдеш с нас. Много ценен човек си.

— Никога не съм се чувствал по-непотребен от сега — смънка унило Тепик.

Чидър го погледна с удивление.

— Но ти си цар!

— Е да, но…

— На страна, която формално продължава да съществува, но е недостъпна за смъртни хора?

— За съжаление.

— И можеш да прокарваш, например, финансови и данъчни закони, нали?

— Предполагам, но…

— И твърдиш, че не си ценен? Богове, Теп, нашите счетоводители сигурно ще измислят поне петдесет различни начина да… Направо ми си изпотяват ръцете, като си помисля. Като начало, татко сигурно ще поиска да преместим централата ни там.

— Чидър, обясних ти. Наясно си с нещата. Никой не може да влезе.

— Това е без значение.

— Без значение ли?

— Защото ще направим основния си клон в Анкх и ще плащаме данъците си, където се намира онова място. Всичко, от което си нуждаем, е официален адрес някъде… ъ-ъ, Булеварда на Пирамидите или нещо подобно. Послушай съвета ми и нищо не отстъпвай, преди татко да ти даде място в управителния съвет. Освен това си царска особа, това винаги ще впечатли…

Чидър продължаваше да плямпа. Тепик усети как дрехите му се нагорешяват.

Значи така. Изгубваш царството си и след това то става по-ценно, защото се превръща в данъчно убежище, а ти получаваш място в съвета, каквото и да представлява, и по този начин нещата се оправят.

Птраци обезвреди ситуацията, като хвана ръката на Алфонс, докато той сервираше фазана.

— Срещата на Приятелски Настроеното Куче и Двете Малки Бисквитки! — възкликна, вгледала се в сложната татуировка. — Нещо, което рядко можеш да видиш в днешно време. Не е ли изящна? Човек може дори да различи киселото мляко.

Алфонс замръзна, а после се изчерви. Преливането на червени оттенъци по белязаното му лице можеше да се сравни с изгрев над планински склон.

— Какво има на другата ти ръка?

Алфонс, който изглеждаше, сякаш в миналото си е бил стенобоен таран, измънка нещо и много бавно и срамежливо показа ръката си.

— Туй наистина не е подходящо за дами — прошепна.

Птраци като прилежен изследовател отмести твърдите косми на ръката му, а Чидър я зяпаше с отворена уста.

— O, това го знам — каза тя пренебрежително. — От „130 Дни в Псевдополис“ физически е невъзможно.

Тя пусна ръката му и продължи да се храни. След малко погледна към Тепик и Чидър.

— Не ми обръщайте внимание — изчурулика весело. — Моля, продължавайте.

— Алфонс, отиди и облечи някаква свястна риза — Чидър изскърца със зъби.

Алфонс се отдалечи, вторачен в ръката си.

— Та. Какво разправях? — попита Чидър. — Извинявай, загубих нишката. Ъъъ. Искаш ли още малко вино, Теп?

Птраци не просто изкара мисълта от релсите й, тя изтръгна релсите, подпали гарите и стопи мостовете като вторични суровини. И така разговорът се насочи към пирога с месо, пресните праскови, захаросаните морски таралежи и несвързани приказки за добрите стари времена в Гилдията. Само преди три месеца Чидър и Тепик бяха там. Сякаш бяха изминали векове. Три месеца в Старото Царство са си векове.

След известно време Птраци се прозина и отиде в каютата си оставяйки двамата младежи сами с нова бутилка вино. Чидър проследи как си тръгва с благо мълчание.

— Има ли много като нея в твоето място?

— Не знам — призна Тепик. — Възможно е. Обикновено лежат навсякъде и белят грозде или размахват ветрила.

— Тя е невероятна. Ще ги превземе на щурм в Анкх. С фигура като тази и мозък като… — Чидър се поколеба — Тя да не е?… Тоест питам — вие двамата да не сте?…

— Не.

— Много е привлекателна.

— Да.

— Кръстоска между танцьорка в храм и трион.

Взеха чашите си и се качиха на палубата, където се виждаше как малкото светлини от града бледнееха пред изяществото на звездите. Водата беше абсолютно неподвижна, почти мазна.

На Тепик бавно започваше да му се върти главата. Пустинята, слънцето, двата слоя ефебска рецина по стените на стомаха му и бутилка вино се съюзиха, за да претрепят синапсите му.

— Тре’ва да призная — изломоти, облегнал се на парапета. — Доста добре се справяш.

— Не е зле — призна Чидър. — Търговията е доста интересна. Създаваме пазари. Водещи в конкуренцията на агресивния сектор. Трябва да дойдеш с нас, момче. Там е бъдещето, както казва баща ми. Не при магьосниците и царете, а при предприемчивите хора, които могат да си позволят да ги наемат. Нищо лично, нали разбираш.

— Ние сме всичко, което е останало — каза Тепик на чашата си вино. — От цялото царство. Аз, тя и една камила, която мирише на стар килим. Едно древно царство изгубено.

— Добре, че не беше ново — утеши го Чидър. — Поне е вършило работа на хората за известно време.

— Не знаеш какво представлява. Цялото е като огромна пирамида. Но обърната наопаки, разбираш ли? Цялата история, всички прадеди, хората, всичко се наслагва върху мен. Аз съм най-отдолу.

Тепик се прегърби върху намотка корабно въже, когато Чидър му върна бутилката и каза:

— Кара те да се замислиш, нали? Има толкова много изгубени градове и царства наоколо. Като Ии във Великия Неф. Цели страни са просто изчезнали. Там някъде. Може би хората просто са започнали да се бъзикат с геометрията, какво мислиш?

Тепик изхърка.

След няколко мига Чидър се люшна напред, пусна празната бутилка зад борда — тя цопна и след няколко секунди ивичка мехурчета обезпокои гладката повърхност — и се понесе към леглото си.

Тепик сънуваше.

В съня си стоеше на високо място, но беше нестабилен, защото пазеше равновесие върху раменете на баща си и майка си, а под тях видя дядовците и бабите си, а под тях прародителите му се простираха надолу във формата на огромна, добре де, огромна пирамида от хора, чиито основи се губеха в облаците.

Можеше да чуе гълчавата на изкрещени заповеди и инструкции, които достигаха до него.

„Ако не направиш нещо, никога няма да ни е имало!“

— Това е само сън — увери се и излезе от него, после влезе в някакъв дворец, където седеше дребен тъмен човечец с парче плат около бедрата и ядеше смокини.

— Разбира се, че е сън — отвърна той. — Светът е сън на Създателя. Всичко е само сънища, различни сънища. Те би трябвало да ти казват разни неща. Например: не яж омар преди лягане. Подобни неща. Да си сънувал оня със седемте крави?

— Да — потвърди Тепик, вгледал се в пода. Бе изсънувал доста добра архитектура. — Една от тях свиреше на тромбон.

— По мое време пушеше цигара. Добре известен на дедите ти е този сън.

— Какво означава?

Дребния мъж изчопли семка от зъбите си.

— Да не съм ги пасъл? Бих си дал дясната ръка да разбера. Не мисля, че сме се запознавали, между другото. Аз съм Кхъфт. Аз основах това царство. Сънуваш доста добри смокини.

— Теб също ли те сънувам?

— Правилно, мътните го взели. Разполагах с речник от осемстотин думи, мислиш ли, че наистина бих могъл да говоря както сега? Ако очакваш някакъв полезен съвет от предците си, забрави. Това е сън. Не мога да ти кажа нещо, което сам не знаеш.

— Ти си основателят?

— Да, аз съм.

— Ами… представях си те различно.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами… според статуята…

Кхъфт нетърпеливо махна с ръка.

— Това е само за връзки с обществеността. Значи, просто ме погледни. Да ти изглеждам патриархален?

Тепик се вторачи преценяващо.

— Не и в това парче плат — съгласи се той. — Изглежда някак, ами, оръфано?

— Може да изкара още години — възрази Кхъфт.

— Все пак предполагам, че е единственото, което си успял да вземеш, когато си бягал от преследвачите — каза Тепик решен да покаже, че го разбира.

Кхъфт взе още една смокиня и го изгледа, накривил глава.

— Я повтори.

— Бил си преследван. Затова си избягал в пустинята.

— А, да. Прав си. Вярно, мътните го взели. Бях преследван заради убежденията си.

— Това е ужасно.

Кхъфт се изплю.

— Правилно, мътните го взели. Не вярвах хората да забележат, че им продавам камили със зъби от гипс, преди да съм се изнесъл далеч от града.

Нужно бе известно време, за да може Тепик да го попие, но казаното успя да проникне в него като бетонна плоча в плаващи пясъци.

— Ти си престъпник?

— Хайде сега де, престъпник е мръсна дума, нали се сещаш? — отвърна дребният прародител — Бих предпочел „предприемач“. Проблемът ми беше, че се родих преди своето време.

— И значи просто си бягал? — попита Тепик тихичко.

— Не би било добра идея да остана там.

— „И Кхъфт, пастирът на камилите, се изгуби в Пустинята, и там се отвори пред него, като Подарък на Боговете, Долина с реки от Мед и Масло“ — цитира Тепик с кух глас. — Винаги съм си мислел, че трябва да е било доста лепкаво.

— Значи там бях аз, умиращ от жажда, всичките камили вдигаха огромна врява, крещят за вода, а на следващата минута — пльос — гледам проклета огромна речна долина с тръстика по бреговете, хипопотами и всичко останало. Просто от никъде. Почти бях прегазен от камилите.

— Не! Не е било така! Боговете на долината се смилили над теб и ти показали пътя до там, нали? — Тепик млъкна, учуден от умолителния тон на гласа си.

Кхафт се подсмихна.

— Така ли? И просто съм попаднал на километрична река в средата на пустинята, която всички останали са пропуснали. Лесно е да се пропусне речна долина с дължина стотици километри, така ли? Не че щях да проверявам зъбите на подарена камила, нали разбираш, просто веднага се върнах и доведох семейството си и останалите момчета. Никога не погледнах назад.

— В един момент я нямало, а в следващия се появи, така ли?

— Абсолютно точно. Трудно е да се повярва, нали?

— Не — отвърна Тепик. — Не е прекалено трудно.

Кхъфт го побутна със съсухрен пръст.

— Все си мисля, че камилите го направиха. Предполагам, че те са я извикали да се появи на онова място, сякаш е била потенциално там, но не съвсем и се е нуждаела от малко усилие да стане реалност. Интересни твари са камилите.

— Знам.

— По-странни и от боговете. Нещо не е наред ли?

— Съжалявам, но просто всичко това е леко стряскащо. Искам да кажа, мислех, че сме наистина царствени. Искам да кажа, по-царствени от останалите.

Кхъфт извади семка на смокиня измежду два черновърхи израстъка, които понеже се намираха в устата му, сигурно трябваше да се нарекат зъби, след което се изплю.

— Зависи от теб — заяви и изчезна. Тепик продължи напред през некропола. Пирамидите назъбено се очертаваха на фона на нощното небе. Самото то бе извито като тяло на жена, а боговете стояха на хоризонта. Не приличаха на хилядолетните рисунки по стените. Изглеждаха по-ужасни. По-стари от Времето. В края на краищата боговете рядко се месеха в делата човешки. Но имаше други, които го правеха пословично.

— Какво да сторя? Аз съм само човек — каза на глас Тепик.

„Но не изцяло“ — отвърна някой.

Тепик се събуди от врясъците на чайките.

Алфонс, който носеше риза с дълги ръкави и изражението на човек, решен никога повече да не я сваля, помагаше на няколко други мъже да спуснат едно от платната на „Безименния“. Мъжът погледна към Тепик в леглото му от въже и му кимна.

Движеха се. Тепик се надигна и видя как докът на Ефеб бавно да се отдалечава в сивата сутрешна светлина.

Той се изправи, изпъшка, стиснал главата си с две ръце, затича се, прескочи парапета и се гмурна.

Хем Крона, собственик на камилушня „1001 Камили“, бавно се приближи до Тико, като си тананикаше. Разгледа коленете на животното и експериментално ритна един от краката. Със светкавична бързина, която завари Тико напълно неподготвен, отвори устата на звяра, разгледа огромните жълти зъби и отскочи назад.

Мъжът взе дъска от купчината в ъгъла, топна четка в гьрне черна боя и след кратък размисъл внимателно написа ЕДИН ПРЕДИШЕН СОБСТВЕНИК.

След още малко колебание добави НИСЪК КИЛОМЕТРАЖ.

Тъкмо добавяше ДОБЪР БЕГАЧ, когато Тепик влезе със залитане и се облегна с пъхтене в рамката на вратата. Около краката му се образуваха локви.

— Дошъл съм за камилата си.

Крона въздъхна:

— Вчера вечерта ми каза, че ще се върнеш до час. Ще се наложи да ти искам такса за цял ден, ясно? Освен това обилно го измих и му оправих краката, приложих му пълния пакет услуги. Това възлиза на пет керца. Ясно ли е, емир?

— А…

Тепик се разбърка по джобовете си.

— Слушай, доста бързах, като излизах от вкъщи, нали виждаш. Изглежда, че нямам пари в себе си.

— Лошо няма, емир. — Крона отново се обърна към дъската си. — Как се пише „Едногодишна Гаранция“?

— Непременно ще ви изпратя парите.

Крона го дари със съсухрена усмивка на човек, който бе виждал всичко — магарета с преокосмени тела, слонове с бивни от гипс, камили със залепени изкуствени гърбици — и познава гнилите дълбини на човешката душа, когато се стигне до сделка.

— Измисли нов номер, раджа.

Тепик претърси туниката си.

— Мога да ти дам този ценен нож — предложи той.

Крона го погледна небрежно и подсмръкна.

— Съжалявам, емир. Няма да стане. Няма пари, няма камила.

— Мога да ти го дам с острото напред — каза Тепик отчаяно.

Беше наясно, че само заради заплахата биха го изключили от Гилдията. И че заплахата не я бива много. Не ги включваха в учебната програма на Гилдията.

От друга страна Крона разполагаше с двамина едри мъжаги, седящи на балите сено в края на камилушнята, които вече започваха да проявяват интерес към събитията. Приличаха на по-големи братя на Алфонс.

Всеки платен паркинг за превозни средства от всякакво естество в мултивселената разполагаше с такива. Не са нито коняри, нито механици, нито клиенти, нито работен персонал. Ролята им винаги е неясна. Винаги дъвчат сламки или пушат цигари потайно. Ако наоколо се намираше нещо като вестници, ги четат или поне разглеждат картинките.

Мъжете започнаха да гледат Тепик изкъсо. Един от тях взе няколко тухли и започна да ги подмята.

— Виждам, че си млад момък — промълви Крона любезно. — Животът тепърва ти предстои, емир. Не са ти нужни неприятности.

Направи крачка напред.

Огромната опърпана глава на Тико се обърна към него. В дълбините на мозъка му с бръмчене се надигаха колони малки числа.

— Виж, много съжалявам, но трябва да си взема камилата — избълва Тепик. — Въпрос на живот и смърт!

Крона махна с ръка към двамата странични наблюдатели.

Тико го ритна. Камилата имаше много точни идеи за хората, които пъхаха ръце в устата му. Освен това видя тухлите, а всяка камила знаеше какво се получава, когато човек държи две тухли. Ритникът беше добър — с изпънати пръсти, силен и привидно бавен. Вдигна Крона във въздуха и елегантно го запрати право в димящата авгиева купчина.

Тепик се завтече, отскочи от стената, сграбчи прашната козина на Тико и се приземи тежко на врата му.

— Много съжалявам — обърна се към онова, което се виждаше от Крона, — наистина ще се погрижа парите да ви бъдат изпратени.

В същия момент Тико играеше валс в кръг. Сътрудниците на Крона стояха на прилично разстояние от камилата, докато копитата й с размер на чинии свистяха във въздуха.

Тепик се наведе напред и прошепна в едно от бясно въртящите се уши.

— Прибираме се вкъщи.

Приближиха се до първата случайно избрана пирамида. Царят погледна табелата на вратата.

— „Благословенна да е Царица Фар-ре-птах“ — почтително прочете Копърко — „Владетелка на Небето, Господарка на Джел, Повелителка на…“

— Баба Пууни — прекъсна го царят. — Ще свърши работа. — Погледна към стреснатите им лица. — Така й виках като малък. Нали разбирате, не можех да произнеса Фар-ра-птах. Е, почвайте, де. Не ме гледайте тъпо, а разбийте вратата.

Ембри несигурно вдигна чука.

— Това е пирамида, господарю — обърна се умолително към Копърко. — Не би трябвало да се отварят.

— Какво предлагаш, момче? — попита царят. — Да поставим кухненски нож в цепнатината и да го въртим ли?

— Действай, Ембри — нареди Копърко. — Всичко ще бъде наред.

Ембри сви рамене, плю си на ръцете, които всъщност и без друго си бяха достатъчно влажни от паническата му пот, и замахна.

— Отново — подкани го царят.

Великата плоча кънтеше от удара на чука, но бе от гранит и не поддаде. Няколко прашинки от зида се понесоха надолу, след което се чу звукът от ехото, носещо се напред-назад по мъртвите алеи на некропола.

— Отново.

Бицепсите на Ембри заиграха като костенурки в мазнина.

Този път последва ответен трясък, какъвто би бил причинен от падането на тежък похлупак на пода някъде навътре в пирамидата.

Тримата не издаваха и звук, заслушали се в бавното влачене на крака, което идваше от вътрешността на пирамидата.

— Отново ли да ударя, господарю? — попита Ембри.

И двамата му махнаха да млъкне.

Тътренето се приближаваше.

След това камъкът се отмести. На няколко пъти се заклещи, но въпреки това се плъзна бавно на една страна, така че се появи тънка ивица тъмна сянка. Копърко едва можеше да различи по-тъмна фигура на фона на мрака.

— Да? — произнесе фигурата.

— Аз съм, бабо — представи се царят. Сянката остана неподвижна.

— Малкия Пуутли? — попита тя подозрително. Царят избягна погледа на Копърко.

— Точно така, бабо. Дошли сме да те извадим.

— Кои са тези мъже? — попита раздразнено сянката. — Нямам нищо, млади човече — каза тя на Ембри. — Не държа никакви пари в пирамидата, а и ти можеш да свалиш оръжието си, изобщо не ме плаши.

— Това са слуги, бабо.

— Разполагат ли с документи за самоличност? — профъфли старицата.

— Аз гарантирам за тях. Дошли сме да те измъкнем.

— Часове блъсках по вратата — сподели покойната царица, докато излизаше на слънце. Изглеждаше като царя, само бинтовете й бяха по-сиви и прашни. — Накрая трябваше да си полегна. Никой не го е грижа за теб, когато умреш. Къде отиваме?

— Да измъкнем останалите.

— Дяволски добра идея. — Старата царица се повлече зад него. — Та значи това е Отвъдното, така ли? Не виждам някакво особено подобрение. — Тя остро сръчка Ембри с лакът. — Ти мъртъв ли си, младежо?

— Не, г’спожо — отвърна той със смелия треперещ глас на някой поел по конец над пропастта на лудостта.

— Не си струва, да знаеш.

— Да, г’спожо.

Царят провлачи крака по старинните тротоари до следващата пирамида.

— Тази я знам — подхвърли царицата. — Беше тук по мое време. Цар Аш-ур-мен-теп. Третата Империя. За какво ти е този чук, младежо?

— Моля, г’спожо, трябва да ударя по вратата, г’спожо.

— Не е необходимо да чукаш. Той винаги си е там.

— Асистентът ми имаше предвид да разбие печатите, г’спожо — намеси се Копърко в желанието да си помогне.

— Ти кой си? — настоя царицата.

— Казвам се Копърко, о, царице. Майстор балсаматор.

— Тъй ли? Имам няколко шева, които се нуждаят от преглед.

— За мен ще е чест и привилегия, о, царице.

— Да, така е — потвърди тя и се обърна със скърцане към Ембри. — Давай с чука, младежо.

Пришпорен, Ембри описа дъга с чука. Инструментът мина пред носа на Копърко със звук на яребица и разби печата на парчета.

Онова, което излезе, щом се слегна прахолякът, не бе облечено по последна мода. Превръзките бяха кафяви и вехти, и, както Копърко забеляза с професионално безпокойство, вече почти протъркани в лактите. Когато нещото проговори, звучеше като отварянето на древен ковчег.

— Аз се бидох събудил. И не биде светлина. Това биде ли Отвъдното?

— Изглежда, че не е — отговори царицата.

— Това ли биде всичко?

— Изобщо не си заслужаваше умирането, нали? — подхвърли царицата.

Древният цар кимна, но бавно, сякаш го беше страх да не му падне главата.

— Нещо трябва биде сторено.

Обърна се да погледне към Великата Пирамида и я посочи с това, което някога е било ръка.

— Кой биде там?

— Всъщност тази е моя — обясни Тепикамон и се наклони напред. — Не мисля, че сме се запознавали. Все още не съм полаган в нея. Синът ми я построи за мен. Против волята ми, уверявам ви.

— Това биде отвратително нещо — промълви древният цар. — Усещах как биде строено. Дори в смертната си дрямка почувствах. То биде достатъчно голямо да поеме все свят.

— Исках да бъда погребан в морето — сподели Тепикамон. — Мразя пирамидите.

— Не, не мразиш ти тях — възрази Аш-ур-ментеп.

— Извинете ме, но наистина ги мразя — настоя царят учтиво.

— Но не наистина не ги мразиш. Каквото сещаш сега, биде лека неприязън. Когато бидеш лежал хиляда години, тогава ще започнеш да вникваш в „мразя“.

Тепикамон потръпна.

— Морето. Там ми е мястото. Просто се разтваряш.

Отправиха се към следващата пирамида. Ембри водеше колоната с лице като картинка, вероятно нарисувана късно вечер от художник, който получаваше вдъхновение с жълта рецепта. Копърко го следваше, с гърди изпъчени гордо напред. Винаги бе искал да се издигне в света и ето го сега как ходи сред царе. Е, може би как се клатушка сред царе.

Поредният хубав ден в сърцевината на пустинята. Денят винаги е хубав, ако под хубав се разбира температура на въздуха като във фурна, а на пясъка да можеш да печеш кестени.

Тико бягаше бързо, главно за да държи краката си, колкото се може по-малко на земята. За момент, докато се клатушкаха нагоре по хълмовете извън обраслия с маслинови дървета и покрит с кръпки зеленина оазис около Ефеб, на Тепик му се стори, че вижда „Безименния“ като малка точица в лазурното море. Можеше и да е блещукането на някоя вълна.

После премина отвъд хребета в един по-жълт и кафеникав свят. Тук тънки дръвчета се държаха срещу пясъка, но нататък пясъкът печелеше и триумфално маршируваше в дюна след дюна.

Пустинята беше не само гореща, но и тиха. Нямаше птици, нито шумоленето на органични същества, заети с оцеляването си. През нощта може и да имаше бръмчене на насекоми, но сега те се заравяха в пясъка, скрити от дневния зной, а жълтото небе и жълтите пясъци се превърнаха в звукопоглъщаща кабина, в която дъхът на Тико гърмеше като парен локомотив.

Тепик научи много, откакто за пръв път напусна Старото Царство, а щеше да научи и още нещо. Всички велики умове са съгласни, че когато пресичаш палеща пустиня, добра идея е да си с шапка на главата.

Тико се носеше равномерно с тромавия тръс, който първокласна състезателна камила можеше да поддържа часове наред.

След няколко мили Тепик видя колона прах зад следващата дюна. Постепенно се озоваха зад основния корпус на ефебската армия, извиваща се покрай половин дузина бойни слонове, а перата на шлемовете се вееха на огнения бриз. Развикаха се приветствено просто ей така, когато Тепик ги подмина.

Бойни слонове! Тепик изпъшка. Тсорт си падаше и по бойните слонове. Очевидно това беше модната тенденция напоследък. Не ставаха за нищо друго, освен да газят собствените си войски, когато неизбежно се паникьосваха. Затова военните стратези и на двете страни бяха взели мерки да отгледат още по-големи породи слонове. Бяха просто внушителни.

По някаква причина по-голямата част от слоновете влачеха огромни каруци, пълни с дървесина.

Тепик продължи нататък, а слънцето се издигаше и, което му се стори необикновено, сини и лилави точици леко започнаха да се въртят по хоризонта.

Случваше се и още нещо странно. Камилата сякаш се носеше в тръс по небето. Може би това имаше нещо общо със звънтящия звук в ушите на Тепик?

Да спре ли? Но тогава камилата щеше да падне от небето…

Отдавна бе минало пладне, когато Тико се заклатушка в горещата сянка на оголените скали, които някога бележеха края на долината, и много бавно се стовари на пясъка. Тепик се изтърколи от гърба й.

Взвод ефебски войници зяпаха подобно формирование тсортянци, разположени съвсем наблизо от другата страна. От време на време, само за да се покаже, някой размахваше копие.

Когато Тепик отвори очи, видя страховитите бронзови маски на няколкото ефебски войници, надвесили се над него. Металните им уста бяха застинали в маска на ужасно презрение. Блестящите им вежди бяха извити в смъртен гняв.

— Май се пробужда, старшина — каза един от тях.

Метална маска, съчетаваща в себе си гнева на стихиите, изпълни погледа на Тепик.

— Били сме навън без шапка, така ли, синко — рече му с весел глас, който звучеше странно зад маската. — Бързаме за схватката с врага, така ли?

Небето се извъртя над Тепик, но една мисъл, задържала се във врящия котел на мозъка му, пое контрол над гласните му струни и той изхриптя:

— Камилата!

— Би трябвало да те затворят, дето се отнасяш тъй с животното. — Старшината размаха пръст пред него. — Никога не съм виждал камила в такова състояние.

— Не й давайте да пие!

Тепик се повдигна, огромни гонгове зазвъняха нажежени и тежки фойерверки избухваха в черепа му. Металните маски се обърнаха една към друга.

— Сигурно ужасно мрази камили — предположи някой.

Тепик се изправи и с клатушкане се довлече при Тико, който се опитваше да реши заплетеното уравнение как отново да стъпи на крака. Езикът му беше изплезен, а и никак не се чувстваше добре.

Камилата, изпаднала в бедствено положение, не е срамежливо създание. Тя не виси по кръчмите, оклюмана над самотно питие. Не звъни на стари приятели да им поплаче на рамото. Не се самосъжалява и не пише тъжни поеми за Живота и колко ужасен изглежда той от гарсониерата. Камилата не знае значението на думата загриженост.

Единственото, с което камилата разполага, са чифт дробове с индустриална дължина и глас на стадо магарета, разрязвани с моторен трион.

Тепик продължи напред сред виковете. Тико въртеше глава и я насочваше ту тук, ту там — триангулираше. Изви очите си бясно, докато прилагаше камилския трик да гледа Тепик през ноздрите си.

Камилата се изплю.

Тоест опита се.

Тепик сграбчи оглавника му и го дръпна.

— Хайде, ти копеле такова. Има вода. Можеш да я подушиш. Само трябва да изчислиш как да стигнеш дотам.

Тепик се обърна към войниците. Те го зяпаха в почуда, с изключение на онези, които не бяха свалили шлемовете си и го гледаха с метална кръвожадност.

Младежът грабна мях с вода от един, извади тапата и го изля на земята пред носа на Тико.

— Тук има река. Знаеш къде е, само трябва да отидеш там!

Войниците се спогледаха с безпокойство. Същото направиха и няколко тсортянци, които бяха дошли да видят какво става.

С треперещи крака Тико се изправи и започна да се върти в кръг. Тепик се вкопчи в него.

„…нека d е равно на 4 — изчисляваше отчаяно Тико, — нека а.d е равно на 90. Нека не-d е равно на 45…“

— Трябва ми пръчка! — извика Тепик, прелитайки покрай старшината. — Никога не разбират нищо освен ако не ги удариш с пръчка, за камилата е като препинателен знак!

— А меч става ли!

— Не!

Старшината се поколеба и след това даде на Тепик копието си.

Младежът го хвана откъм острата страна, пребори се да запази равновесие, след което стовари умело копието по хълбока на камилата, от което се вдигна облак прах и косми.

Тико спря. Ушите му се настроиха като сателитни чинии. Камилата се вторачи в стената от скали и завъртя очи. И когато Тепик сграбчи шепа козина и се придърпа нагоре, камилата се втурна да тича.

„… Мисли фрактално…“

— Ей, насочил си се точно към… — започна старшината.

Последва тишина. И се проточи доста дълго.

Старшината помръдна неспокойно. После погледна над скалите към тсортянците и улови погледа на водача им. В безмълвното разбирателство, споделяно от центуриони и старшини навсякъде по света, двамата се приближиха един към друг покрай скалите и спряха до едва забележимата пукнатина в камъка.

Тсортският старшина провлачи ръката си по скалата.

— Би трябвало да има следи от, нали се сещаш, косми на камила или нещо подобно….

— Или кръв — добави ефебецът.

— Предполагам, че е едно от ония необясними явления.

— А-а… В такъв случай всичко е наред.

Двамата мъже зяпнаха в камъка за известно време.

— Като мираж — каза тсортянецът услужливо.

— Да, едно от ония неща.

— Дори ми се стори, че чух чайка.

— Налудничаво, нали? Не се срещат по тези места.

Тсортянецът се изкашля учтиво и се обърна към хората си. После се наведе по-близо.

— Предполагам, че останалите от твоите хора ще дойдат наскоро? — попита той.

Ефебцът се приближи крачка напред и проговори със стиснати устни, докато погледът му явно оставаше закотвен към скалите.

— Точно така — отвърна той. — А твоите, ако мога да попитам?

— Да. Предполагам, че ще се наложи да ви изколим, ако нашите пристигнат първи.

— Не бих се учудил, ако и ние сме така. За жалост нищо не може да се направи.

— Това е едно от ония неща — съгласи се тсортянецът.

Другият кимна.

— Странен свят, като се замислиш.

— Като се замисли човек, тъй си е. — Старшината разхлаби нагръдника си, доволен, че е на сянка. — Дажбите добре ли са при теб?

— Нали знаеш. Не трябва да се оплакваме.

— Както при нас, честно казано.

— Щото ако се оплакваш, става още по-зле.

— Точно както при нас. А бе, случайно да се намират смокини при теб? Доста би ми се усладила една смокиня.

— Съжалявам.

— Просто питам.

— Имаме много фурми, ако ще ти свършат работа.

— Имаме си достатъчно фурми, мерси.

— Съжалявам.

Двамата мъже постояха още малко, зареяни в собствените си мисли. Тогава ефебецът отново си сложи шлема, а тсортянинът си стегна колана.

— Ясно, значи.

— Ясно, значи.

Изправиха рамене, вирнаха носове и се отдалечиха. Миг по-късно двамата едновременно се обърнаха и след като си размениха едва доловими смутени усмивки, се върнаха при хората си.

КНИГА ЧЕТВЪРТА

Книга за 101 неща, които едно момче може да направи в живота си

Тепик бе очаквал… …какво?

Вероятно разпльокване на плът върху скала. Или — въпреки, че това беше на самата граница на очакванията му — гледката на Старото Царство, разпростряло се под него.

Но не и студена влажна мъгла.

На науката й е известно, че съществуват много повече измерения от класическите четири. Учените твърдят, че останалите обикновено не въздействат на света, защото допълнителните измерения са твърде малки и се капсулират във себе си, и тъй като реалността е фрактална, по-голямата й част е набутана в самата себе си. Това или означава, че Вселената е пълна с повече чудеса, отколкото можем да се надяваме, че някога ще разгадаем, или по-вероятно, че учените постоянно си измислят разни неща в движение.

Но мултивселената бъка от малки измеренийца, пешеходни алеи на сътворението, където въображаеми същества могат спокойно да се размотават, без да бъдат прегазени от сериозната действителност. Понякога преминават през дупки в реалността и отмъстително въздействат на тази вселена, като раждат митове, легенди и обвинения, че си пиян и невменяем.

Именно в едно от тях бе влязъл Тико, вследствие на глупава грешка в изчисленията.

Легендите бяха правдиви. Сфинксът наистина бродеше по границите на царството. Легендите просто не разясняваха за какъв вид граници става дума.

Сфинксът е нереално създание. Той съществува единствено защото някой си го е представил. Всеизвестно е, че в една безкрайна Вселена всичко, което може да бъде измислено, би трябвало да съществува някъде, а повечето подобни неща не биха успели да просъществуват в добре дефинирана пространствено-времева рамка и биват избутвани в някое странично измерение. Това може донякъде да обясни хроничната раздразнителност на Сфинкса, въпреки че всяко създание с тяло на лъв, гърди на жена и криле на орел ще има сериозен проблем с идентичността си и не му трябва много, за да се разгневи.

И той бе измислил Гатанката.

В различните измерения тя бе осигурила на Сфинкса значителни забавления и неизброими гощавки.

Това не беше известно на Тепик, когато водеше Тико през плаващите мъгли, но хрущенето на кости под краката му даваше достатъчно добра идея за същността на нещата.

Много хора бяха умрели тук. Имаше основание да се предположи, че по-късно пристигналите са видели костите на предшествениците си, следователно са продължили нататък крадешком. И това явно не бе им помогнало.

Значи нямаше смисъл да се промъкваш скришом. Освен това някои от камъните, които изникваха от мъглата, имаха много обезпокояващи форми. Този тук, например, изглеждаше точно като…

— Спри! — заповяда Сфинксът.

Не се чуваше никакъв звук освен от втечняването на капчици в мъглата и понякога от смучещия нос на Тико, който от време на време се опитваше да изтегли влагата от въздуха.

— Ти си сфинкс — каза Тепик.

— Сфинксът — поправи го Сфинксът.

— Леле. Вкъщи имаме страшно много твои статуи. — Той погледна нагоре, а след това още по-нагоре. — Представях си те по-малък.

— Трепери, смъртнико, защото си в присъствието на мъдрия и ужасяващия — Сфинксът примига. — Ония статуи добре ли изглеждат?

— Не могат да се сравнят с теб — Тепик беше искрен.

— Наистина ли? Обикновено хората ми оплескват носа. Казвали са ми, че десният ми профил изглежда страхотно и…

На Сфинкса му просветна, че се отклонява. Създанието се изкашля строго.

— Преди да минеш, о, смъртнико трябва да отговориш на гатанката ми.

— Защо? — попита Тепик.

— Какво? — Сфинксът отново примига. Не бе проектиран за подобен род въпроси. — Защо ли? Защо ли? Защото… ъ-ъ… Защото, задръж за малко де, а да, защото ще ти отхапя главата, ако не ми отговориш. Да, мисля, че това беше причината.

— Ясно — каза Тепик. — Да я чуем тогава.

Сфинксът прочисти гърлото си и издаде звук като рев на празен камион на заден ход в каменоломна.

— Кое върви на четири крака сутринта, на два по обяд и на три вечерта? — попита Сфинксът самодоволно.

Тепик се замисли.

— Трудничка гатанка — призна след време.

— Най-трудната.

— Ъ-ъ.

— Никога няма да се сетиш.

— Ммм…

— Би ли си свалил дрехите, докато мислиш? Конците ме дразнят страхотно, като се заплитат в зъбите ми.

— Да не е някакъв вид животно, на което отново му поникват крака, след като са…

— Изцяло в погрешна посока си.

Сфинксът протегна лапи и извади ноктите си.

— А.

— Нямаш ни най-малка представа, нали?

— Продължавам да мисля.

— Никога няма да познаеш.

— Прав си.

Тепик погледна към ноктите. Това не е истинско войнствено животно, рече си успокоително, твърде надарено е. Освен това бюстът определено ще му пречи, дори и мозъкът да не го стори.

— Отговорът е ЧОВЕК — каза Сфинксът. — А сега, моля те, не тръгвай да се защитаваш, че в кръвта ти ще се отделят неприятни химикали.

Тепик отбягна лапата, която изсвистя край него.

— Чакай малко, чакай малко. Как тъй ЧОВЕК?

— Просто е — отвърна Сфинксът. — Бебето пълзи сутринта, изправя се на два крака на обяд, а вечерта старецът ходи с бастун. Добра гатанка, нали?

Тепик прехапа устни.

— Нали уж ставаше дума за един ден? — усъмни се той.

Последва дълго неловко мълчание.

— Това е… как беше… метафора — подразни се Сфинксът и отново замахна.

— Не, не, почакай, постой за минутка. Искам да сме напълно наясно по този въпрос. Така е редно, прав ли съм?

— Няма нищо нередовно с гатанката — отвърна Сфинксът. — Дяволски добра гатанка. Петдесет години съм я използвал, още от котенце… — Създанието се замисли. — Пиленце — поправи се.

— Много добра гатанка — каза Тепик утешително. — Много задълбочена. Много трогателна. Сбит преразказ на цялото човешко битие. Но я си признай — не може да се случи на един човек за един ден, нали?

— Ами… не може — призна Сфинксът. — Но в контекста се разбира от само себе си. Във всяка гатанка присъства елемент на драматична аналогия — добави той и пролича, че е чул израза отдавна и го е харесал, което не му е попречило да изяде автора.

— Да, но… — Тепик клекна и заравни мокрия пясък пред себе си. — Метафората разполага ли с вътрешни съответствия? Нека например приемем, че средната продължителност на живота е седемдесет година, става ли?

— Става — склони Сфинксът с несигурния глас на някой, който е пуснал търговски агент в къщата си и сега печално предусеща бъдещето, в което неизбежно ще си купи застраховка живот.

— Добре. Прекрасно. Значи по обяд ще е на 35, прав ли съм? Сега, като се има предвид, че повечето деца прохождат на около една годинка, образът с пълзенето на четири крака не е много подходящ, не си ли съгласен? Искам да кажа, че през по-голямата част от сутринта човек е на два крака. Според твоята аналогия — той спря и направи няколко изчисления с помощта на подходяща бедрена кост — човек прекарва едва двадесет минути, максимум половин час след полунощ на четири крака. Прав ли съм? Бъди честен.

— Ами…

— По същата логика едва ли би използвал бастун в шест часа вечерта, защото ще е едва на, ъ-ъ, 52 години. — Тепик драскаше с бясна скорост. — Всъщност едва ли ще има нужда от подобно приспособление преди девет и половина. Всичко това се основава на предположението, че човешкият живот е с продължителност един ден, което, повтарям, е нелепо. Съжалявам. Гатанката си я бива, но просто не пасва.

— Ами — поразсърди се Сфинксът — не виждам какво бих могъл да направя по въпроса. Не знам други гатанки. Никога не съм опирал до други.

— Просто трябва леко да я промениш, това е всичко.

— Какво имаш предвид?

— Направи я малко по-реалистична.

— Хъм… — Сфинксът почеса гривата си с нокът. — Добре — промълви неуверено. — Предполагам, че бих могъл да попитам: „Кое ходи сутрин на четири крака…“

— Образно казано — вметна Тепик.

— Четири крака, образно казано — съгласи се Сфинксът — за около…

— Мисля, че се разбрахме за двайсет минути.

— Добре, става, двайсет минути сутринта, на два крака…

— Според мен, като казваш „сутринта“, леко пресилваш нещата. Става дума за времето точно след полунощ. Искам да кажа, че формално е сутрин, но на практика все още си е нощ, как мислиш?

Изражение на втрещена паника премина по лицето на Сфинкса.

— А ти как мислиш? — едва успя да отрони той.

— Нека видим какво сме направили дотук, става ли? Кое, образно казано, върви на четири крака точно след полунощ, на два крака през по-голямата част на деня…

— … като се изключат произшествията — каза Сфинксът в жалък опит да допринесе с нещо.

— Добре, на два крака, като се изключат произшествията, най-рано до вечерта, когато тръгва на три крака…

— Виждал съм хора, които използват патерици — добави Сфинксът услужливо.

— Добре. Какво ще кажеш за: когато продължава да върви на два крака или с протезни помагала по собствен избор?

— Да-а-а… — Създанието си придаде важен вид.

— Като че това включва всички възможности.

— Е?

— Какво? — попита Сфинксът.

— Е, какъв е отговорът?

Сфинксът го погледна каменно и показа ноктите си.

— Ааа, не. Няма да ме метнеш. Глупав ли ти изглеждам? Ти трябва да ми кажеш отговора.

— По дяволите…

— Мислеше си, че си ме забаламосал, така ли?

— Извинявай.

— Мислеше си, че си ме объркал с обясненията си, а? — ухили се Сфинксът.

— Струваше си да опитам — отвърна Тепик.

— Не те виня. Та какъв е отговорът, казваш?

Тепик се почеса по носа.

— Нямам си и понятие. Освен, нали разбираш — казвам го съвсем наслуки, ако не е ЧОВЕК.

Сфинксът се втренчи в него.

— Идвал си и преди, нали? — попита той обвинително.

— Не.

— Тогава някой се е разприказвал, така ли?

— Кой може да се е разприказвал? Някой отгатвал ли е досега?

— Не!

— Видя ли? Никой не може да е проговорил, нали?

Сфинксът ядно задраска с нокти по камъка си.

— Предполагам, че трябва да те пусна да продължиш в такъв случай — измърмори той.

— Благодаря.

— Много ще съм ти признателен, ако не споделиш отговора с никого — студено изрече Сфинксът. — Не искам останалите хора да се почувстват лишени от тръпката.

Тепик се изкатери върху един камък, а след това и върху Тико.

— Не се безпокой за това — каза той и пришпори камилата.

Не можеше да не забележи начина, по който Сфинксът движеше устните си, сякаш се опитваше да уточни нещо.

Тико не бе изминал повече от двайсетина метра, когато зад него изригна гневен рев. Веднъж в живота си камилата забрави етикета, който гласеше, че трябва да бъде ударена с пръчка, преди да направи каквото и да било. И четирите й крака се удариха в пясъка и здравата се отблъснаха.

Този път беше схванал всичко точно.

Жреците се побъркваха.

Не че боговете не им се подчиняваха. Боговете не им обръщаха внимание.

Боговете си бяха такива от край време. Огромни умения бяха необходими, за да накараш някой бог да ти се подчини, а жреците трябваше винаги да са нащрек. Например ако бутнеш камък от някоя скала и отправиш бързата молитва към боговете, за да падне долу, със сигурност ще бъде чута. По същия начин боговете се грижеха да залязва слънцето и звездите да се появяват. Всяка молба до боговете, палмите да растат с корените си в почвата и листата на върха си, биваше благосклонно одобрявана. Като цяло всеки жрец, на когото му се занимаваше с подобен род неща, можеше да си осигури висока степен на успеваемост.

Едно е боговете да не ти обръщат внимание, когато са невидими и надалеко, и съвсем друго, когато се размотават наоколо. Чувстваш се страшно глупаво.

— Защо не слушат? — попита, облян в сълзи, върховният жрец на Тег Конеглавия Бог на Земеделието.

Последно бяха видели Тег да седи в една нива, да скубе жито и да се кикоти.

Останалите върховни жреци не се справяха по-добре.

Осветени с годините ритуали бяха изпълвали двореца със сладникав синкав дим и сготвили достатъчно породист и разнопороден добитък, за да нахранят народа по време на голям глад, но боговете продължаваха да прииждат в Старото Царство, сякаш си беше тяхно, а на хората се определяше статут най-много на насекоми.

Тълпите все още бяха отвън. Религията бе господствала в Старото Царство през по-голямата част от седемдесетвековното му съществуване. В ума на всеки жрец имаше ярка представа какво би го сполетяло, ако хората за момент си помислят, че религията вече не властва.

— И така, Диос — каза Кууми. — Обръщаме се към теб. Как ще ни наредиш да постъпим сега?

Диос седеше мрачно на стъпалата на трона, забил унил взор в пода. Боговете не слушаха. Това си го знаеше. От всички хора той го знаеше най-добре, но преди нямаше значение. Стигаше и да симулираш дейност, а после да дадеш отговора. Ритуалът беше важен, а не боговете. Те са създадени да изпълняват ролята си на мегафон, защото хората кого другиго биха слушали?

Докато се бореше да мисли трезво, ръцете му изпълниха движенията на Ритуала на Седмия час, напътствани от невронни команди, твърди и непроменливи като кристали.

— Всичко ли опитахте?

— Всичко, което ни посъветва, о, Диос — потвърди Кууми. Изчака повечето от жреците да им обърнат внимание и продължи на доста висок глас:

— Ако царят беше тук, щеше да се застъпи за нас.

Долови погледа на жрицата на Сардук. Не бе обсъждал нищо с нея — какво ли пък имаше да се обсъжда? Но подозираше, че в нея се таи сродно, горчиво чувство. Тя не харесваше Диос особено, но и не изпитваше чак такова страхопочитание към него както останалите.

— Казах ви, че царят е мъртъв.

— Да, чухме те. Но изглежда, че липсва труп, о, Диос. Въпреки това ти вярваме, защото това са думи на великия Диос, и не обръщаме внимание на зловредни бунтовнически слухове.

Жреците мълчаха. И зловредни бунтовнически слухове ли имаше? А и някой вече спомена за мълвата, нали? Нещо определено не беше наред.

— Случвало се е доста често в миналото — вметна жрицата като по поръчка. — Когато царството е заплашено или реката не прелива, царят отива да се застъпи за нас пред боговете. Бива изпратен да се застъпи за нас пред боговете.

Нотката на задоволство в гласа й издайнически подсказа, че говори за еднопосочно пътуване.

Кууми потръпна от удоволствие и ужас. Да, наистина. Славни времена са били. Доста отдавна някои страни бяха експериментирали с идеята за жертвоприношение на цар. Няколко години гуляи и властване, после кръц — отваря се място за нова администрация.

— По време на криза вероятно и всеки високопоставен съветник би свършил работа — продължи тя.

Диос вдигна глава, а лицето му отразяваше агонията на вратните му мускули.

— Разбирам. А кой ще е върховният жрец тогава?

— Боговете ще изберат — заяви Кууми.

— Не се и съмнявам, че ще го сторят — каза кисело Диос. — Имам известни резерви относно мъдростта на избора им.

— Мъртвите могат да говорят с боговете в Отвъдното — напомни жрицата.

— Но всички богове са тук.

Диос се противеше на тръпката в краката си, които настояваха, че точно в този момент, трябваше да го носят по централния коридор на път да надзирава Ритуала под небето. Тялото му крещеше за спокойствието, което усещаше от другата страна на реката. А веднъж попаднал там, никога да не се връща… но той винаги го бе казвал.

— В отсъствието на царя върховният жрец изпълнява неговите функции. Нали така, Диос? — попита Кууми.

Така си беше. Бе написано. Не можеш да го пренапишеш, щом веднъж е написано. Той го бе написал. Преди много време. Диос увеси глава. Това беше по-лошо от идеята за канализация, по-лошо от всичко. И все пак, все пак… да минеш на отвъдния бряг на реката…

— Много добре тогава — каза той — Имам една последна молба.

— Да?

Гласът на Кууми вече имаше нов тембър. Беше глас на върховен жрец.

— Искам да бъда погребан в… — започна Диос, но го прекъсна шепотът на жреците, които можеха да видят отвъдната страна на реката. Всички очи се обърнаха към далечния мастилен бряг.

Легионите джелибейбски царе бяха тръгнали на поход.

Царете се клатушкаха, но напредваха бързо. Бяха цели взводове, дори батальони. Чукът на Ембри вече не им бе необходим.

— От марината е — каза царят, докато гледаше как половин дузина предци с мумифицирани ръце изтръгват печат от обкова му. — Укрепва те.

Някои от по-древните представители се разпалиха прекалено и се втурнаха да атакуват пирамидите, като всъщност успяваха да поместят каменни блокове, по-високи от самите тях. Царят не ги винеше. Колко ужасно е да знаеш, че си мъртъв и заключен дълбоко в тъмнината.

Никога няма да ме вкарат в едно от тези неща, зарече се той.

Сетне като приливна вълна стигнаха до поредната пирамида. Беше малка, ниска, тъмна, полузакрита от пясък, а и камъните бяха едва оформени. Не представляваха нищо повече от грубовати квадратни скали. Очевидно пирамидата бе построена далеч преди Царството да хване цаката на пирамидите. Не се различаваше много от купчина.

Йероглифи, издялани в печата на вратата, ръбати и дълбоки, бяха от Царството Ър: „Кхъфт ме построи. Първият.“

Няколко от предците се скупчиха наоколо.

— Леле мале — каза царят — Може би отидохме твърде далеч.

— Първият — прошепна Копърко. — Първият в царството. Нямало е никой преди него освен хипопотами и крокодили. Седемдесет века ни гледат от вътрешността на тази пирамида. По-стара от всичко…

— Да де, ясно — спря го Тепикамон. — Не е нужно да се увличаме. Той е бил човек като всеки от нас.

— „И Кхъфт пастирът на камилите обхвана с взор долината…“-започна Копърко.

— Седем хиляди лета са се изнизали, ще биде желателен пак да я съзре — каза Аш-ур-мен-теп твърдо.

— И тъй да е — намеси се царят, — все пак…

— Мъртвите бидат равни — прекъсна го Аш-урмен-теп — Ти, младолетни младежо. Призови го при нас.

— Кой, аз ли? — попита Ембри. — Но той е бил пър…

— Да, това вече го обсъдихме — намеси се Тепикамон. — Действай. Всички почнаха да губят търпение. Предполагам, той също.

Ембри завъртя очи и вдигна чука. Тъкмо преди да го стовари върху печата, Копърко изтърча напред, което принуди Ембри да затанцува бясно нагоре-надолу, напрягайки докрай тазобедрените си мускули, за да не зарови чука в главата на господаря си.

— Отворена е! — каза Копърко — Вижте! Печатът просто се плъзга настани.

— Искаш да речеш, че той биде вън?

Тепикамон се дотътри и сграбчи вратата на пирамидата, която доста леко се отмести. След това царят огледа камъка под вратата. Беше полузарит и изоставен, но някой се бе погрижил да поддържа пътеката до пирамидата. Камъкът бе доста износен, сякаш по него са стъпвали често.

Това не е нормалното състояние на една пирамида. Цялата идея е, че веднъж щом се озовеш в нея, си оставаш вътре.

Мумиите разгледаха износения вход и проскърцваха една на друга в изненада. Една от по-древните, която едва се държеше на крака, издаде звук като бръмбар, най-сетне превзел гнило дърво.

— Какво каза? — попита Тепикамон. Мумията на Аш-ур-мен-теп преведе.

— Рече, че страх обзема го.

Покойният цар кимна.

— Ще вляза да огледам. Вие, двамата живи, идвате с мен.

Лицето на Копърко се стопи.

— Хайде де, човече! — изсъска Тепикамон, като отмести вратата назад. — Виждаш, че мен не ме е страх. Покажи малко воля като всички останали.

— Но ще ни е необходима светлина — възрази Копърко.

Няколко от застаналите наблизо мумии се дръпнаха рязко назад, щом Ембри срамежливо извади кутийка с огниво от джоба си.

— И нещо, което да запалим — упорстваше Копърко.

Мумиите се отдалечиха още малко и замърмориха помежду си.

— Вътре има факли — напомни Тепикамон с леко приглушен глас. — И ги дръж по-далеч от мен, момче.

Пирамидата беше малка, без лабиринт или капани, представляваше просто каменен коридор, водещ нагоре. Треперещи в очакване всеки момент неописуеми ужасии да изскочат пред тях, балсаматорите последваха царя в малката квадратна зала, която миришеше на пясък. Таванът й бе почернял от сажди.

Вътре нямаше ни първи, ни втори саркофаг, никаква ужасия, именна или безименна. По средата имаше повдигнат блок с одеяло и възглавница на него.

Нито едно от тези неща не изглеждаше прекалено старо. Доста разочароващ факт всъщност.

Ембри вдигна глава и се огледа.

— Всъщност е доста приятно. Удобно.

— Не е — отрече Копърко.

— Хей, господарю цар, вижте това. — Ембри изтърча до една от стените. — Някой е драскал нещо. Вижте всичките тези линийки върху стената.

— И върху тази стена — каза царят. — И по пода. Някой е броил нещо. Всяка десетка е задраскана напряко. Някой е броил разни неща. Много неща.

Царят отстъпи назад.

— Какви неща? — попита Копърко, надничайки над рамото му.

— Много странно — промълви царят и се наведе. — Едва се виждат надписите отдолу.

— Можеш ли да ги разчетеш, царю? — попита Ембри с ненужен ентусиазъм според Копърко.

— Не. Това е един най-древните диалекти. Не мога да разпозная и един благословен йероглиф. Съмнявам се, че днес може да се намери жив човек, който да го разчете.

— Каква загуба — отбеляза Ембри.

— Наистина — съгласи се царят и въздъхна. Тримата постояха в мрачна тишина.

— Значи сигурно трябва да попитаме някой от умрелите? — попита Ембри.

— Ъ-ъ… Ембри — Копърко отстъпи.

Царят потупа чирака по гърба и го изтласка напред.

— Дяволски умна идея! Просто ще доведем един от наистина старите предци. Хм — поколеба се. — Няма да стане. Никой не ги разбира…

— Ембри — зениците на Копърко се разшириха.

— Не, всичко е наред, царю — каза Ембри, радвайки се на новооткритата свобода на мисълта. — Защото логично е всеки да разбира някого. Просто трябва да ги подредим.

— Умно момче, умно момче.

— Ембри!

Двамата го погледнаха в удивление.

— Добре ли си, господарю? — попита Ембри. — Блед си.

— Ф… ф… — запелтечи Копърко, скован от ужас.

— Кое „ф“, господарю?

— ф… погледни ф…

— Трябва да си полегне — каза царят. — Познавам неговия тип хора. Артистични натури. Страшно напрегнати.

Копърко дълбоко пое въздух.

— Погледни проклетата факла, Ембри! — изкрещя той.

Погледнаха.

Без много шум, като превръщаше черната пепел в суха слама, факлата гореше назад.

Старото Царство се простираше пред Тепик и беше нереално.

Погледна към Тико, който бе потопил муцуната си в крайпътното поточе и издаваше звук подобен на последната капка в чаша млечен шейк[27].

Тико изглеждаше достатъчно реален. Няма нищо по-сигурно от една камила. Пейзажът обаче се намираше в някакво несигурно състояние, сякаш не бе решил окончателно да го има или да го няма. С изключение на Великата Пирамида. Тя се мъдреше точно по средата, истинска като иглата, приковала пеперуда към стереопор. Смогваше да изглежда изключително материално, сякаш бе изсмукала цялата вещественост от пейзажа наоколо.

Е, Тепик вече беше тук. Където и да беше това „тук“.

Как се убива пирамида?

И какво ще се случи след това?

Тепик действаше според хипотезата, че щрак! — и всичко ще се върне на мястото си, в рециклираната локва време на Старото Царство.

Погледа боговете, като се чудеше кои по дяволите са те и защо ли това май няма никакво значение. Те изглеждаха не по-реални от земята, върху която се мотаеха по свои си неясни задачи. Светът не беше нищо повече от сън. Тепик усети, че нищо не би могло да го изненада. Ако сега покрай него минеха седем дебели крави, той дори не би ги погледнал.

Отново възседна Тико, който го понесе по пътя с вътрешно цамбуркане. Нивите от двете страни изглеждаха опустошени.

Слънцето най-после залязваше — боговете на нощта и вечерта бяха взели надмощие над дневните богове, но битката бе безмилостно дълга. И като се замислеше за всички неща, през които щеше да мине слънцето — изядено от богини, прекарано с лодки под света и така нататък — имаше голяма вероятност никога да не се появи отново.

Никой не се виждаше в камилушнята, когато влезе. Тико невъзмутимо отиде до мястото си и внимателно спря до снопче сено. Бе му хрумнало нещо интересно относно бивариантните разпределения.

Тепик го потупа по хълбока, откъдето се вдигна нов облак прах, и се запъти към широките стъпала, водещи до самия дворец. Там също нямаше никакви стражи или слуги. Нямаше жива душа.

Тепик се вмъкна като крадец посред бял ден в собствения си палат и успя да намери някак работилницата на Копърко. Тя беше празна и сякаш крадец с много странни интереси наскоро бе шетал тук. Тронната зала миришеше на кухня, а както изглеждаше, готвачите бяха напуснали на бегом.

Златната маска на царете в Джелибейби се бе претърколила в ъгъла, леко вдлъбната. Тепик я вдигна и, заподозрял нещо, я драсна с един от ножовете си. Златото се обели и разкри сребристо сивкав блясък.

Винаги бе подозирал това. Просто нямаше толкова много злато наоколо. Маската тежеше като олово, защото си беше от олово. Тепик се зачуди дали някога маската е била изцяло от злато, кой от предците му я е направил и колко пирамиди е изплатила. Вероятно беше символ на нещо. Или просто символ.

Една от свещените котки се криеше под трона. Животното присви уши и се изплю по Тепик, когато се пресегна да я погали. Това поне не се бе променило.

Все още никакви хора. Тепик отиде на балкона.

Ето ги хората, огромна тиха маса, вторачила се отвъд реката към отслабващата сивкава светлина. Докато ги гледаше, флотилия лодки отплава от близкия бряг.

Трябваше да построим мостове, помисли си Тепик. Но твърдението е, че те ще оковат реката.

С лек скок над парапета Тепик се приземи на утъпканата земя и пое надолу към тълпата.

И с пълната си сила вярата се вряза в него.

Хората на Джелибейби може би имат противоположни възгледи относно боговете си, но вярата в царете им оставаше непоколебима хилядолетия наред. За Тепик чувството беше сякаш ходеше в бъчва алкохол. Почувства как се излива в него, докато пръстите му засъскаха, как изпълва тялото му и бликва в главата му не всемогъщество, а чувството за всемогъщество, твърде силната увереност, че макар да не знае всичко, скоро ще го научи, а и го бе научавал преди.

Подобно на случката в Анкх, когато божествеността го връхлетя. Но тогава беше само лека искра. Сега я придружаваше пълната сила на истинската вяра.

Тепик погледна надолу към шумоленето под краката си и видя зелени стръкове да изникват от сухия пясък.

Мътните го взели, помисли си той. Аз наистина съм бог.

Ама че неловка история.

С лакти си проправи път през блъсканицата до брега на реката и застана там в уголемяващо се петно житни класове. Тълпата загря, хората наоколо се свлякоха на колене и започна вълна от благоговейни припадъци, разпространяваща се във всички посоки.

„Но аз никога не съм искал това! Просто исках хората да заживеят по-добре, с канализация. Исках да се направи нещо относно срутените градове във вътрешността. Исках да им помогна да се отпуснат и да ги попитам доволни ли са от живота си. Мислех, че ще е добре да има училища, за да не коленичат и боготворят някого, просто защото го бива в градинарството.

Също исках да направя нещо с архитектурата ни…“

Светлината изчезваше от небето като изстиваща стомана, а пирамидата изглеждаше някак по-голяма от преди. Ако трябваше да проектираш нещо с единствената цел да наблегнеш на масата му, тъкмо от пирамида имаш нужда. Около нея се забелязваше тълпа от фигури, неразличими в сивата светлина.

Тепик огледа просналата се тълпа, докато не откри някой облечен в униформа на дворцов страж.

— Ти, човече, стани — заповяда му. Мъжът го погледна в ужас, но колебливо се изправи.

— Какво става тук?

— O, царю, който си господар…

— Не смятам, че имаме време за това. Знам кой съм, но искам и да знам какво става.

— O, царю, видяхме мъртвите да ходят! Жреците отидоха да поговорят с тях.

— Мъртвите да ходят?

— Да, о, царю.

— Говорим за не-живи хора, нали така?

— Да, о, царю.

— Аха. Е, благодаря. Сбит отговор. Не информативен, но сбит. Има ли някакви лодки наоколо?

— Жреците ги взеха всичките, о, царю.

Тепик виждаше, че е вярно. Кейовете близо до двореца обикновено пращяха от лодки, а сега бяха празни. Докато гледаше към водата, на нея й поникнаха чифт очи и дълга челюст, за да му напомнят, че вероятността да преплува през Джел е като да закове мъгла към стена.

Тепик се озърна към тълпата. Всички до един го гледаха в очакване, убедени, че знае как да постъпи.

Отново се обърна към реката, протегна ръцете пред себе си, притисна длани една към друга и след това внимателно ги разтвори.

Чу се влажен смучещ шум и водите на Джел се разделиха пред него. Тълпата ахна, но почудата им не беше нищо в сравнение с изненадата на десетина крокодила, които се опитваха да плуват във въздуха на няколко метра височина.

Тепик изтича надолу през гъстата кал, като се движеше на зигзаг, за да избегне бясно замахващите опашки на падащите с трясък крокодили.

Джел се издигаше като две сивокафяви стени, подобно на влажна мрачна уличка, по която бягаше Тепик. Тук там имаше останки от кости, стари щитове, части от копия и дъски от лодки. Тепик продължи напред, като прескачаше и заобикаляше боклуците, натрупали се с вековете.

Пред него един голям крокодил мъжкар сънено изплува от стената вода, помята се бясно във въздуха и шльопна в тинята. С тежка крачка Тепик стъпи на муцуната му и продължи напред.

Зад него някои от по-пъргавите граждани, видели замаяните същества под тях, започнаха да търсят камъни. Крокодилите бяха неоспорваните господари на реката от най-ранни времена, но имаше възможност да си поразчистят сметките с тях за период от няколко минути. Поне си заслужаваше да опитат.

Ревът на речните чудовища, поели по дългия път към битието си под форма на дамски чанти, се разнесе зад Тепик, когато той заджапа нагоре по отвъдния бряг.

Опашка от предци се простираше през залата, надолу по тъмния коридор и навън по пясъка. Шепнеше се в двете посоки — сух звук, сякаш вятър минава през стара хартия.

Копърко лежеше на пясъка, а Ембри налагаше лицето му с парцал.

— К’во правят сега? — прошепна Копърко.

— Разчитат написаното — отвърна Ембри. — Трябва да ги видите, господарю! Онзи, който чете, е практически…

— Да, да, разбрах. — Копърко се надигна с усилие.

— Той е на над шест хиляди години! А внукът му го слуша и говори на неговия внук, който говори на неговия вн…

— Да, да, раз…

— &quot;И Кхъфт също рече на Първия: „Какво можем да дадем на теб, който ни показа правилния път“ — повтаряше на глас Тепикамон, застанал края на колоната[28].

— &quot;И Първият отвърна: „Постройте ми пирамида, та да намеря покой, и постройте я в тези размери, та да е свястна. И така бе сторено, и името на Първия бе…“

Но не последва име, а шумотевица от гневни гласове, спорове и древни ругатни, които вървяха по опашката като искра по диря барут. Докато не стигна до Тепикамон, който избухна.

Тихо потящ се в сянката, ефебският сержант видя това, което донякъде очакваше и от което се ужасяваше. На отсрещния хоризонт се извиси колона прах.

Основната сила на тсортянците пристигаше първа.

Мъжът се изправи, кимна професионално на еквивалента си от другата страна и погледна към шепата хора под свое командване.

— Трябва ми вестоносец, който да… ъ-ъ, отнесе вест в града.

Гора от ръце се издигна във въздуха. Сержантът въздъхна и избра младия Автознак, за който знаеше, че се бе затъжил за майка си.

— Понеси се като вятър. Макар че надали има нужда да ти го казвам. А после… после…

Устните на сержанта леко помръдваха, докато слънцето нажежаваше камъните на горещия тесен проход, а няколко насекоми прежужаха към редките храсти. Образованието му не включваше курс по Знаменити Последни Слова.

Мъжът се загледа в посока към дома.

— Отиди и кажи на ефебците…

Войниците зачакаха.

— Какво? — попита Автознак след известно време. — Какво да отида и им кажа?

Сержантът се отпусна като пробит балон.

— Отиди и им кажи: „Защо се забавихте толкова?“

На близкия хоризонт друга колона прах се приближаваше.

Всичко беше наред. Ако ще има касапница, тя трябва да се сподели и от двете страни.

Градът на мъртвите се простираше пред Тепик. След Анкх-Морпорк, който е негова почти пълна противоположност (в Анкх дори постелките са живи), това вероятно беше най-големият град на Диска. Улиците му бяха най-изящни, архитектурата най-величествена и вдъхновяваща.

По отношение на населението некрополът надминаваше всички останали градове в Старото Царство, но обитателите му не излизаха твърде често, а и нямаше какво толкова да правят през съботните вечери.

До днес.

Сега мястото беше претъпкано.

От върха на обветрен обелиск Тепик гледаше как сивите и кафявите, а тук-там и зеленикавите армии покойници минаваха под него. Царете бяха демократични. След като изпразниха пирамидите, насочиха вниманието си към по-низшите гробове и сега некрополът разполагаше с търговци, благородници и дори занаятчии. Не че имаше някакъв начин да се различи кой какъв е.

Всички те, до последния труп, се бяха насочили към Голямата Пирамида, издигнала се като синя пъпка над по-древните постройки. Мумиите изглеждаха доста изнервени от нещо.

Тепик леко тупна на широкия плосък покрив на една мастаба, пробяга до края му, преодоля празното пространство и се метна на декоративния сфинкс — не без моментно безпокойство, но този изглеждаше достатъчно улегнал, — а оттам имаше само една кука разстояние до едно от по-ниските нива на стъпаловидната пирамида.

Дългите лъчи на спорното слънце пронизваха тихия пейзаж, докато Тепик скачаше от монумент на монумент в зигзаг високо над пъплещите армии.

Зад него с лек пукот за малко се появяваха стръкчета зеленина по древните камъни, след което изсъхваха и умираха.

Ето за това си обучаван, каза кръвта му, закипяла през тялото му. Дори Мерисет не можа да те прецака в това умение — да се носиш из сенките над затихналия град, да тичаш като котка, да намираш пукнатини, които и гущер не би забелязал, към целта си — жертвата.

Вярно, жертвата бе пирамида от около един милиард тона, а най-едрият клиент за загробване досега бе Патрицио, двестакилограмовият Деспот на Куирм.

Монументална игла с барелеф, описал постиженията на цар преди четири хиляди години — щеше да е по на място, ако пясъкът носен от вятъра, не бе заличил преди векове името му, — послужи за удобна стълба. Оттам единствено имаше нужда от майсторски хвърлена кука, която да се забие в протегнатите пръсти на един забравен монарх, за да позволи на Тепик да се прехвърли с дълга грациозна арка до покрива на една гробница.

С тичане, катерене, люлеене и бързо забиване на котки в паметниците на мъртвите, Тепик продължи напред.

Точиците на огньовете сред камъните очертаваха границите на двете срещуположни армии. Макар омразата между двете империи да беше дълбоко вкоренена и стилизирана, и двете спазваха древната традиция — военни действия не се предприемат по време на нощ, жътва или дъжд. Войната бе достатъчно важна, за да се пази за специални случаи. Да тръгнеш с чукове и вили значи да сведеш цялата работа до фарс.

От двете страни на линията в здрача се чуваха припрени звуци от високотехнологична дървообработка. Твърдеше се, че генералите винаги са готови отново да разиграят последната си битка. От последната битка между Тсорт и Ефеб бяха изминали хиляди години, но генералите имат дълга памет и този път се бяха подготвили.

От двете страни на линията започваха да сковават дървени коне.

— Махна се — съобщи Птакласп ІІб и се хлъзна надолу по купчина камъни.

— Крайно време беше — каза баща му — Помогни ми да сгънем брат ти. Сигурен ли си, че няма да го нараним?

— Е, ако го направим внимателно, той няма да се движи във времето, което е дебелина за нас. Щом за него не минава никакво време, нищо не може да го нарани.

Птакласп се замисли за старите времена, когато строенето на пирамиди се състоеше от поставянето на един каменен блок върху друг и всичко, което трябваше да запомниш, беше — колкото по-нагоре, толкова по-малки блокове слагаш. Сега трябваше да сгъва прилежно един от синовете си.

— Ясно — смънка неуверено. — Да тръгваме тогава.

Птакласп се придвижи нагоре по купчината останки и подаде глава, точно когато авангардът на мъртвите се появи зад ъгъла на най-близката древна пирамида.

Първата му мисъл беше: „Ето на, идват да правят рекламации.“

Беше се старал, колкото можеше. Не винаги е лесно да строиш с ограничен бюджет. Може би не всеки перваз съответстваше точно на проекта, вероятно качеството на вътрешната мазилка не беше винаги на ниво, но…

Не е възможно всички да имат оплаквания. Не и толкова много клиенти.

Птакласп ІІб се изкатери до баща си и зяпна.

— Откъде идват всички те?

— Ти си експертът, ти ми кажи.

— Мислиш ли, че са мъртви?

Птакласп разгледа внимателно някои от приближаващите се в строй.

— Ако не са, то някои от тях са ужасно болни.

— Хайде да бягаме оттук!

— Накъде? Нагоре по Великата Пирамида ли?

Великата пирамида се извисяваше зад тях и изпълваше с трептене въздуха. Птакласп се вторачи в нея.

— Какво ще става довечера? — попита той.

— Моля?

— Ами ще… направи ли отново… каквото направи?

ІІб зяпна баща си.

— Не знам.

— Можеш ли да разбереш?

— Само като изчакаме и видим. Аз дори не съм сигурен какво направи сега.

— Ще ни хареса ли?

— Не съм склонен да мисля така, татко. O, богове!

— Какво има пък сега?

— Погледни натам.

Устремили се към маршируващите мъртъвци, следвайки Кууми както опашка следва комета, крачеха жреците.

Във вътрешността на коня беше горещо и тъмно. Беше и претъпкано.

Всички чакаха и се потяха.

— Какво ще стане сега, старшина? — запелтечи младият Автознак.

Старшината помръдна крака си колебливо. Обстановката можеше да накара и сардина да страда от клаустрофобия.

— Ами момче… Ще ни открият, виждаш ли, и така ще се шашнат, че ще ни завлекат в града си. Тогава като притъмнее, ние ще изскочим и ще им вдигнем меч. Или ще ги вдигнем на меч. Едно от двете. А след това ще разграбим града, ще изгорим стените му и ще поръсим земята със сол. Нали си спомняш, момче, показах ти го миналия петък.

— Аха.

Капки пот се стичаха от множество вежди. Доста от мъжете се опитваха да напишат писмо до вкъщи и чегъртаха с писец по восъка, който доближаваше точката на топене.

— А след това какво ще стане, старшина?

— Ами тогава, момко, ще се върнем вкъщи като герои.

— Аха.

По-старите войници стояха неподвижно, втренчили се в дървените стени. Автознак помръдна сковано — нещо продължаваше да го тревожи.

— Мама ми каза да се върна с щита си или на него, старшина.

— Отлично, момче. Само така.

— Всички ще сме добре. Нали, старшина?

Старшината се вгледа в зловонната тъмнина. След известно време някой започна да свири на хармоника.

Птакласп тъкмо отвръщаше глава от сцената, когато чу глас до ухото си.

— Ти си строителят на пирамиди, нали?

Още някой се бе присъединил към тях в укритието — облечен в черно, а в сравнение с придвижването му стъпките на котка биха прозвучали като човек-оркестър.

Птакласп кимна, неспособен да промълви и дума. Доста му се събра за един ден.

— Ами изключи я, де. Изключи я веднага!

ІІб сведе поглед.

— Ти кой си?

— Казвам се Тепик.

— Какво? Като царя?

— Да, като царя. А сега я изключи.

— Това е пирамида! Не можеш просто да изключваш пирамиди!

— Ами тогава я осияй.

— Опитахме миналата вечер. — ІІб посочи разрушения връх. — Разгъни Две-А, татко.

Тепик погледна плоския брат.

— Това някакъв вид плакат ли е? — попита след малко.

ІІб погледна надолу. Тепик забеляза движението и направи същото — стоеше до глезените в зелени стръкове.

— Съжалявам, не мога де се отърва от това.

— Сигурно е отвратително — каза ІІб обезумял. — Знам как е. Веднъж имах една брадавица. По никакъв начин не можех да се отърва от нея.

Тепик клекна до пропукания камък.

— Това нещо… Какво е предзначението му? Защо е покрито с метал?

— Трябва да има остър връх за сиянието — обясни ІІб.

— Само толкова ли? Това е злато, нали?

— Електрон — сплав от злато и сребро. Върхът трябва да е направен от електрон.

Тепик обели част от станиола.

— Не е целият от метал — отбеляза кротко.

— Да — потвърди Птакласп. — Ами установихме, че със станиол също става.

— Не може ли да използвате нещо по-евтино? Като стомана например?

Птакласп примига с погнуса. Този ден не беше от добрите, здравият разсъдък остана като далечен спомен, но имаше някои неща, за които беше сигурен.

— Няма да издържи повече от година-две — отвърна — Заради влагата, нали разбираш. Върхът ще се износи. Само след двеста-триста сияния.

Тепик облегна глава на пирамидата. Беше студена и бучеше. Стори му се, че може да долови и леко извисяващ се звук.

Пирамидата се извисяваше над него. ІІб можеше да му обясни, че е така, защото стените са под ъгъл от точно 56 градуса и заради ефекта, известен като сплескване, надвисват още повече. Вероятно ІІб би използвал думи като перспектива и виртуална височина.

Черният мрамор беше гладък като стъкло. Каменоделците се бяха постарали. Процепите между блоковете едва позволяваха да се вмъкне нож. Но все пак позволяваха.

— А един път ще издържи ли? — попита Тепик.

Кууми гризеше разсеяно ноктите си.

— Огън… Това ще ги спре. Леснозапалими са. Или вода. Вероятно ще се разложат.

— Някои от тях разрушаваха пирамиди — подхвърли върховният жрец на Джуф Коброглавия бог на Папируса.

— Хората винаги се връщат от смъртта в твърде лошо настроение — вметна друг жрец.

Кууми наблюдаваше приближаващата се армия с нарастващо безпокойство.

— Къде е Диос?

Би било неправилно да се каже, че Диос се усмихна. Това не беше действие, което често му се налагаше да прави. Но краищата на устата му се повдигнаха, а очите му се затвориха наполовина.

— Можеш да им кажеш, че новите времена изискват нови хора. Или че е време да се отстъпи място на нови хора със свежи идеи. Или че са излезли от употреба. Можеш да им кажеш всичко това.

— Ще ме убият!

— Чудя се дали толкова силно желаят вечната ти компания?

— Все още ти си върховният жрец!

— Защо не поговориш с тях? — попита Диос. — Не забравяй да им кажеш, че ще бъдат завлечени, ако ще и с писъци и викове във Века на Кобрата. — Той подаде на Кууми жезъла си. — Или както там се нарича векът.

Кууми усети погледите на събралите се братя и сестри. Жрецът прочисти гърлото си, оправи робата си и се обърна към мумиите.

Те напяваха нещо, една дума, отново и отново. Не можеше да я разпознае, но изглежда ги бе изпълнила с гняв.

Мъжът повдигна жезъла — издяланите дървени змии изглеждаха необикновено живи на равната светлина.

Боговете на Диска… Всъщност подразбират се великите богове на консенсуса, които наистина обитават своя Дънманифестин, полуоткъснатата от света Валхала на върха на невъзможно високата централна планина, където се забавляват да наблюдават дребните лудории на смъртните хора и организират петиции относно това как нашествието на Ледените Гиганти е довело до спад в цените на недвижимостта в небесните райони. Та боговете на Диска винаги са се възхищавали на невероятното умение на хората да кажат най-неподходящото нещо в най-неподходящото време.

Тук не става думи за елементарни грешки като „Напълно безопасно е“ или „Които много ръмжат, не хапят“, а за кратки прости изречения, подхвърлени в напрегнати ситуации с приблизително същия ефект като стоманен лост пуснат в перката на 660мегаватова парна турбина с цикъл 3000 оборота в минута.

Познавачи на човешката тенденция да объркваш местата на краката и езика си са съгласни, че когато се отварят пликовете с решението на журито, чудесното представяне на Хуут Кууми във фразата „Изчезнете от това място, сенки прокълнати!“ би било достоен претендент за най-глупав поздрав на всички времена.

Първата редица предци спря, а тълпата зад тях ги избута напред.

Цар Тепикамон XXVII, който с общо съгласие сред останалите двайсет и шест Тепикамоновци бе избран за говорител, се затътри напред и хвана треперещия Кууми за ръцете.

— Какво каза?

Очите на Кууми се завъртяха в орбитите си. Устата му се отвори и затвори, но гласът му мъдро реши да си затрае.

Тепикамон приближи бинтованото си лице до острия нос на жреца.

— Помня те — изръмжа му. — Виждал съм как се мазниш из двореца. Най-големият скапаняк, когото някога съм срещал. Спомням си, че това си мислех. — Царят погледна към останалите. — Всичките вие сте жреци, нали така? Да не би да сте дошли да се извините, а? Къде е Диос?

Предците се бутаха напред и мърмореха. След като си бил мъртъв в продължение на хиляди години, не си склонен да се отнасяш благодарно към хората, които са те увещавали, че ти предстоят чудесни забавления. В средата на тълпата имаше леко боричкане, тъй като цар Псам-нът-кха, който бе прекарал пет хиляди години принуден да гледа единствено опакото на капака си, трябваше да бъде успокояван от по-младите си колеги.

Тепикамон отново насочи вниманието си към Кууми, който не бе шавнал.

— Сенки прокълнати, така ли?

— Ъ-ъ-ъ… — отвърна Куми.

— Остави го. — Диос внимателно взе жезъла от безволно отпуснатите пръсти на Куми — Аз съм Диос. Защо сте тук?

Гласът беше равен и напълно овладян, с леки оттенъци на загриженост, но с несъмнена власт. Това бе гласът, който фараоните на Джелибейби чуваха от хиляди години. Глас, който бе подреждал дните, определял ритуалите, разрязвал времето на внимателно оформени порции и тълкувал божиите пътища пред хората. Гласът на властта, който събуди антични спомени сред мъртвите и ги накара да се смутят и да запристъпват от крак на крак.

Един от по-младите фараони мина напред.

— Копеле такова! — изграчи той. — Положи ни един по един, а ти продължи нататък. Хората мислеха, че името се предава, но винаги си бил ти. На колко години си, Диос?

Не се чуваше и звук. Никой не помръдна. Вятърът леко развяваше прахоляка във въздуха.

Диос въздъхна.

— Не исках да бъде така. Имаше толкова много за вършене. Никога не достигаха часовете в денонощието. Наистина не осъзнах какво ставаше. Струваше ми се само ободрително, нищо не подозирах. Отбелязвах отминаването на ритуалите, не годините.

— Сигурно произхождаш от семейство на столетници? — попита Тепикамон саркастично.

Диос се вторачи в него, устните му леко помръднаха.

— Семейство — промълви най-после, а гласът му прозвуча по-меко от обичайния лай. — Семейство. Да, би трябвало да съм имал семейство, нали? Само че, виждате ли, не мога да си спомня. Паметта е първото, което си отива. Пирамидите изглежда не могат да я запазят, по някаква необяснима причина.

— Диос, Творецът на бележките под черта в историята? — подхвърли Тепикамон.

— Аха — усмихна се върховният жрец. — Паметта изчезва от главата, но е навсякъде около мен. Във всеки свитък и книга.

— Човече, това е историята на царството!

— Да. Моята памет.

Царят се поукроти. Под натиска на ужасяващото удивление насъбраният му гняв се уталожи.

— На колко години си?

— Мисля… че са седем хиляди. Въпреки че понякога ми се струват повече.

— Наистина ли седем хиляди години?

— Да.

— Как може човек да понесе това?

Диос вдигна рамене.

— Седем хиляди години са просто ден по ден.

Бавно, с по някое трепване или гримаса, жрецът се отпусна на коляно и вдигна жезъла си с треперещи ръце.

— O, царе, винаги съм съществувал единствено за да служа.

Последва дълга, дълбоко смущаваща пауза.

— Ще разрушим пирамидите — каза Фар-ре-птах, като напираше напред.

— Ще разрушите царството — отвърна Диос. — Няма да го допусна.

— Ти ли няма да ни позволиш?

— Няма. За къде сме без пирамидите?

— От името на мъртвите — натърти Фар-ре-птах — твърдя, че ще бъдем свободни.

— Но царството ще се превърне в поредната малка страна — измънка Диос и за ужас на предците в очите му се появиха сълзи. — Всичко, което ни е скъпо, искате да пуснете в потока на времето. Без сигурност. Без напътствия. Подвластно на промяна.

— Значи ще си опита късмета — отсъди Тепикамон. — Отмести се.

Диос вдигна жезъла си. Змиите се размотаха и засъскаха срещу царя.

— Не мърдай! — заповяда жрецът.

Тъмна светкавица прескочи между предците. Изумен, Диос погледна жезъла си — никога не бе се държал така. Но в продължение на седем хиляди години жреците бяха вярвали дълбоко в сърцата си, че жезълът на Диос може да управлява този свят, а и другия.

Във внезапната тишина някъде отвисоко се чу слабо дрънкане на нож, който се вмъкваше между два черни мраморни блока.

Пирамидата пулсираше под Тепик, а мраморът беше хлъзгав като лед. Наклона се оказа толкова полезен, колкото бе очаквал.

Основното, каза си Тепик, е да не гледаш нагоре или надолу, а право напред към мрамора, като разделяш невъзможната височина на постижими откъси. Точно като времето. Ето как издържаме на безсмъртието — разрушаваме го, като го разчупваме на малки парченца.

Тепик бе доловил виковете, които се носеха отдолу, и погледна за миг през рамо. Едва бе изкачил една трета от пирамидата, но можеше да види тълпите отвъд реката — сиво цяло, нашарено с бели петънца от обърнати нагоре лица. По-наблизо беше бледата армия на мъртвите, застанали срещу малката сива групичка жреци с Диос начело. Водеше се някакъв спор.

Слънцето висеше на хоризонта.

Тепик се протегна нагоре, откри следващата пукнатина, намери нещо, за което да се хване…

Диос забеляза главата на Птакласп да се подава зад развалините и прати няколко жреца да го доведат. ІІб го следваше и носеше внимателно сгънатия си брат под мишница.

— Какво прави момчето? — попита Диос.

— O, Диос, той каза, че отива да осияе пирамидата — отвърна Птакласп.

— Как може да го направи?

— O, господарю, щял да затапи върха преди залез слънце.

— Възможно ли е? — обърна се Диос към архитекта.

ІІб се колебаеше.

— Може би.

— И какво ще стане? Ще се върнем ли във външния свят?

— Ами зависи дали измеренията ще си паснат както преди и дали са в стабилно състояние, или обратно — пирамидата ще се се държи като парче гума под налягане…

Гласът му затихна и замря под тежкия взор на Диос.

— Не знам — призна си ІІб.

— Обратно във външния свят… — изрече Диос. — Той не е нашият свят. Нашият свят е Долината. Нашият е свят на ред. Хората се нуждаят от ред.

Жрецът вдигна жезъла си.

— Това е синът ми! — извика Тепикамон. — Да не си посмял да му сториш нещо! Това е царят!

Редиците предци се размърдаха, но не можеха да се освободят от магията.

— Ъ-ъ, Диос — обади се Кууми. Диос се обърна и повдигна вежди.

— Каза ли нещо?

— Ъ-ъ, ако той е царят, ъ-ъ, аз, искам да кажа ние, мислим, че може би трябва да го оставиш да довърши каквото е започнал. Ъ-ъ, не мислиш ли, че това е наистина добра идея?

Жезълът на Диос хвърли къч и жреците усетиха студените окови да сковават крайниците им.

— Дал съм живота си за това царство — каза върховният жрец. — Давал съм го отново и отново. Аз го направих такова, каквото е. Не мога да му изменя сега.

И тогава видя боговете.

Тепик с лекота се изкачи още няколко метра и внимателно се протегна надолу да измъкне един нож от мрамора. Нямаше да стане, разбира се. Катеренето с ножове е подходящо само за онези къси и странни улички, а и по принцип не се ползваше с одобрение, защото предполага, че си избрал грешен път. Подобен начин на катерене не му беше полезен, защото не разполагаше с безкрайно количество ножове.

Тепик отново се озърна, когато смахнати набраздени сенки преминаха по предната стена на пирамидата.

Боговете бяха започнали да се връщат от залеза, където бяха заети с вечните си кавги.

С клатушкане и препъване те се запътиха към пирамидата през лехи и ниви. Дори и почти безмозъчни създания като тях проумяваха какво представлява тя. Може би дори се досещаха какво се опитваше да стори Тепик. Разнообразните животински муцуни не позволяваха да налучка точно настроението им, но имаха вид на много гневни.

— И тях ли ще контролираш, Диос? — попита царят. — И на тях ли ще кажеш, че светът не бива да се променя?

Диос погледна нагоре към съществата, които се блъскаха, докато преджапваха реката. Виждаха се прекалено много зъби и увиснали езици. Човешките им части бавно се отлюспваха. Лъвоглавия бог на Правдата, чийто име Диос си спомни като Път, използваше везните си, за да млати един от речните богове. Чефет, Кучеглавия бог на металните изделия, с ръмжене налагаше колегите си наслуки с чука си. А това е Чефет, помисли си Диос, богът, когото създадох да служи за пример на хората в изкуството на нежните творения, плод на красотата и фантазията.

Все пак бе успял. Диос бе събрал паплачта на пустинята и им бе показал всичко, което си спомняше от цивилизацията и тайните на пирамидите. На времето му бяха нужни богове.

Проблемът с боговете е, че след като достатъчно хора започнат да вярват в тях, се появяват. А това, което се появява, не е онова, което първоначално е било замислено.

Чефет, Чефет, помисли си Диос. Създател на пръстени, на метален филигран. Сега не е във въображението ни и ето как ръцете му се превръщат в лапи…

Не съм си го представял така!

— Спри — заповяда Диос. — Заповядвам ти да спреш! Ти ще ми се подчиняваш. Аз те създадох!

Освен това са и неблагодарни.

Цар Тепикамон усети магията около него да отслабва, щом Диос насочи цялото си внимание към теологичните проблеми. Царят погледна към малката фигура, изкачила се до половината на пирамидата, и видя как се заклаща.

Останалите мумии също видяха това и като един разбраха какво да правят. Диос можеше да почака.

Имаха семеен проблем.

Тепик чу пукота на дръжката под крака си, подхлъзна се леко надолу и се провеси на една ръка. Над него имаше друг нож, но не, не ставаше. Не можеше да го достигне. На практика усещаше ръцете си като къси отрези мокро въже. Ако разпери ръце, докато се хлъзга надолу, може би ще забави падането достатъчно…

Тепик погледна надолу и видя катерачите, които се приближаваха към него като връхлитаща вълна.

Предците мълчаливо се изкачваха по фасадата на пирамидата като бръшлян, всеки нов ред се наслагваше по раменете на предходното поколение, а по-младите стъпваха върху тях. Кокалести пръсти сграбчиха Тепик, когато вълната алпинисти го застигна, и започнаха да го побутват и подхвърлят нагоре по наклонената стена. Гласове, скърцащи като саркофази, изпълниха ушите му с окуражително стенание.

— Добра работа, момко — простена една от разпадащите се мумии и метна тялото му на рамото си. — Напомняш ми за мен, когато бях жив. Браво на теб, синко.

— Хванах го — трупът отгоре с лекота повдигна Тепик. — Това е то да имаме задружен семеен дух, момко. Най-добри пожелания от пра-пра-пра-прачичо ти, въпреки че едва ли ме помниш. Пращам го нагоре!

Други предци се изкачваха покрай Тепик, а той преминаваше от ръка на ръка. Древни фигури със стоманена хватка го сграбчваха и го премятаха нататък.

Пирамидата започваше да се стеснява.

Ниско долу, Птакласп наблюдаваше замислено.

— Каква работна сила… Ами че тези в основата издържат цялата тежест!

— Татко — каза ІІб, — мисля, че ще е по-добре да си плюем на петите. Онези богове идват насам.

— Мислиш ли, че можем да ги наемем? — попита Птакласп, без да му обръща внимание. — Те са мъртви, едва ли ще искат високи заплати и…

— Татко! — … един вид построй-си-сам…

— Татко, ти каза — никакви пирамиди повече. Никога! Хайде, размърдай се!

Тепик придращи до върха на пирамидата, поддържан от последните двама предци. Единият беше баща му.

— Не мисля, че си се запознавал с прабаба си.

Той посочи към по-нисичка бинтована фигура, която кимна леко на Тепик. Момчето отвори уста.

— Няма време — каза царицата. — Справяш се отлично.

Тепик погледна към слънцето, което като стар професионалист избра точно този момент, за да падне под хоризонта. Боговете бяха прекосили реката, напредъкът им се забавяше само от желанието да се блъскат и бутат един друг, и се носеха през сградите в некропола. Няколко от тях се скупчиха около мястото, където преди малко стоеше Диос.

Предците се спуснаха надолу със същата скорост, с която се бяха качили, и оставиха Тепик сам върху квадратен метър скала.

Няколко звезди се показаха.

Тепик гледаше белите форми на предците си, забързали се по свои лични дела с невероятна скорост към широката ивица на реката.

Боговете изгубиха интерес към Диос — странното малко човече с пръчка и тракащ глас.

Най-близкият бог — едно крокодилоглаво създание — скочи на площадката пред пирамидата, присви очи към Тепик и посегна. Тепик се разтърси за нож, като се чудеше кой ли вид е подходящ за богове…

А покрай Джел пирамидите започнаха да изсияват скромния си запас плячкосано време.

И жреци, и предци се разбягаха, когато земята се разтресе. Дори боговете недоумяваха.

ІІб сграбчи ръката на баща си и го дръпна назад.

— Хайде! — извика той в ухото на Птакласп. — Не трябва да сме тук, когато това нещо изригне! Иначе ще те слагам да спиш на закачалка.

Около тях още няколко пирамиди пуснаха сиянието си — слабо и изтощено, едва забележимо в сравнение с предишното.

— Татко! Казах ти, че трябва да си вървим!

Птакласп бе повлечен назад през камънаците, все още вперил взор в тежките очертания на Голямата Пирамида.

— Там остана някой, виж.

Посочи самотната фигура върху площадката. ІІб се взря в сумрака.

— А, Диос, върховният жрец. Предполагам, че е намислил някакъв план. Най-добре да не се месим в делата на жреците. Идваш ли?!

Крокодилоглавият бог въртеше муцуна напред-назад и се опитваше да фокусира Тепик, без да разполага с преимуществото на бинокулярното зрение. От толкова близо тялото му леко прозираше, сякаш някой бе начертал всичките линии и му бе писнало, преди да оцвети рисунката. Богът стъпи върху малка гробница, която стри на прах.

Ръка, подобна на връзка салове с нокти, надвисна над Тепик. Пирамидата се разклати и камъкът под краката му се затопли, но упорито отказваше да покаже признаци на осияване.

Ръката се помести надолу. Тепик падна на коляно и, воден от дълбоко отчаяние, стисна ножа с две ръце и го вдигна над главата си.

Светлина проблесна за миг от ръба на острието и тогава Голямата Пирамида засия.

Засия в абсолютна тишина, като изригна стълб пронизващ окото пламък, превърнал цялото царство в плетеница от черни сенки и бяла светлина. Пламъкът не само би превърнал наблюдателите в солен стълб, ами и в пълно сервизче за подправки по техен избор. Избухна като глухарче с тишината на звезден блясък и жар на свръхнова.

Едва след като окъпа некропола в невероятното си сияние за няколко секунди се чу шум, който се процежда през костите, пропълзява във всяка клетка на тялото и опитва, с известен успех, да я обърне наопаки. Беше твърде силен да се нарече звук. Има шум, който е толкова силен, че не е възможно да бъде чут.

Постепенно благоволи да се смъкне по космичната скала и просто се превърна в най-силният шум, който присъстващите бяха чули някога.

Спря и изпълни въздуха с тъмното метално изщракване на внезапна тишина. Светлината изгасна, пронизвайки нощта със сини и лилави вторични образи. Това не бе финална тишина и тъма, а пауза, като момент на равновесие, когато хвърлената нагоре топка загуби инерция, но й предстои да се сблъска с ефекта на гравитацията и за кратък момент си мисли, че най-тежкото е минало.

Този път явлението бе предизвестено от остър писък, дошъл от ясно небе и лек въздушен вихър, който се превърна в блясък, в пламък, в сияние, което с пращене се заби в пирамидата и продупчи купчината черен мрамор. Светкавици изтрещяха от нея и се заземиха в по-малките гробници наоколо, като змии от бял пламък прояждаха пътя си и прескачаха от пирамида на пирамида, изпълвайки въздуха над некропола с миризма на изгорял камък.

В центъра на огнения вихър Великата Пирамида сякаш се повдигна на няколко сантиметра върху тънък слой пейзаж и се завъртя на деветдесет градуса. Това беше онзи вид особена зрителна илюзия, която може да се получи и когато никой не я гледа.

И след това, измамно бавно и с изключително достойнство, пирамидата избухна.

Случи се следното: пирамидата замислено се разпадна на каменни блокове с големината на къщи, които плавно се отдалечиха един от друг и спокойно се понесоха над некропола. Няколко от тях се удариха в други пирамиди и тежко ги осакатиха с мързеливите си неориентирани движения, след което продължиха тихо да орат местността, докато не удариха на камък зад малката планина руини.

Едва тогава дойде ред на шума. Задържа се доста дълго.

Сив прах се сипеше върху царството. Птакласп с мъка се изправи и предпазливо тръгна напред слепешката, докато не се блъсна в някой друг. Мъжът изтръпна, като си помисли какъв тип хора обикаляха наоколо напоследък, но мисленето не му се отдаваше твърде много, защото изглежда нещо наскоро го бе фраснало по главата…

— Ти ли си, момко? — осмели се да попита.

— Ти ли си, тате?

— Да.

— Аз съм, тате.

— Колко се радвам, че си ти, сине.

— Виждаш ли нещо?

— Не. Всичко ми е мъгляво.

— Слава на боговете. Мислех си, че само на мен така ми се струва.

— Но нали си ти? Така ми каза.

— Да, татко.

— Всичко наред ли е с брат ти?

— В пълна безопасност е в джоба ми, татко.

— Добре. Стига нищо лошо да не му се е случило.

Двамата продължиха бавно напред, препъваха се в натрошени камъни, които едва виждаха.

— Нещо избухна, татко — проточи ІІб. — Май беше пирамидата.

Птакласп се почеса по темето, на милиметър от което бяха прелетели два тона камъни и за малко да го направят клиент на някоя от собствените му пирамиди.

— Лошият цимент, който купихме от Мерко Ефебеца, е виновен, предполагам…

— Мисля, че оплескахме нещата повече от един крив трегер — сподели ІІб. — Всъщност мисля, че много се оплескахме.

— Изглеждаше леко, кажи го де, песъчлив на вид…

— Трябва да седнеш някъде, татко — каза ІІб възможно най-любезно. — Ето ти го Две А. Дръж го здраво.

Птакласп ІІб продължи да пълзи нагоре по плоча, която на пипане подозрително приличаше на черен мрамор. Реши, че му е нужен жрец. Все трябваше да стават за нещо и именно сега май беше моментът. За утеха или може би за да накове с камък главата му в тялото.

Вместо да открие жрец обаче, натъкна се на някого, който кашляше застанал на четири крака. ІІб помогна на човека — определено беше човек, за миг архитектът се уплаши да не е нещо друго — да се изправи и го настани на купчинка, която почти сигурно имаше вид на мрамор.

— Ти жрец ли си?

— Аз съм Копърко. Главен балсаматор — отвърна фигурата.

— Птакласп ІІб, паракосмичен арх… — започна той, но после заподозря, че архитектите няма да бъдат гледани с добро око за известно време, и бързо се поправи: — Инженер съм. Добре ли си?

— Не знам. Какво се случи?

— Мисля, че пирамидата избухна.

— Мъртви ли сме?

— Не бих казал. В края на краищата нали можем да говорим и да се движим?

Копърко потръпна.

— Това не е гаранция, от мен да знаеш. Какво е инженер?

— Ъ-ъ, строител на акведукти — бързо каза ІІб. — Те са последната новост, да знаеш.

Копърко се изправи неуверено.

— Имам нужда от едно питие. Хайде да намерим реката.

Намериха Тепик преди това.

Бе се вкопчил в малка пресечена пирамидка, която при приземяването си бе издълбала средно голям кратер.

— Този го познавам — сети се ІІб. — Това е младежът, който се покатери на върха на пирамидата. Колко нелепо — как е могъл да оцелее след такова нещо?

— А и защо никне жито от мрамора? — почуди се Копърко.

— Може би има значение, ако си точно в центъра на сиянието, или нещо подобно — мислеше на глас ІІб. — Някаква спокойна, незасегната от стихията област, като в ядрото на ураган…

Инстинктивно архитектът посегна към восъчната си плоча, но се спря. На човек му е отредено никога да не разбере нещата, с които се занимава.

— Мъртъв ли е? — попита той.

— Не ми прилича на умрял. — Копърко отстъпи крачка назад.

Балсаматорът на ум прехвърляше възможните алтернативи за работа. Тапициране звучеше доста добре. Поне столовете няма да станат и да тръгнат след теб, след като ги натъпчеш със слама.

ІІб се наведе над тялото.

— Я виж какво има в ръката си. — Той внимателно разтвори пръстите на Тепик. — Парче стопен метал. Това пък за какво му е? …Тепик сънуваше.

Сънуваше седем дебели крави и седем тънки крави, една от които караше велосипед.

Присъниха му се и камили, които пееха, а песента им опъваше гънката на реалността.

Видя и как някой написа с пръст по стената на пирамидата:

„Да отидеш отвъд е лесно. За да се върнеш е нужно (продължава на следващата стена)…“

Тепик мина от другата страна на пирамидата, където писаното гласеше:

„…усилие на волята, защото е много по-трудно.

Благодаря за вниманието.“

Тепик се замисли и му хрумна, че трябва да стори още нещо. Преди не знаеше как да го направи, но сега разбра, че всичко се свежда до числа, подредени по особен начин. Всичко магическо е просто начин да се опише светът с думи, които той не може да пренебрегне.

Тепик изпъшка от напрежение. Последва кратко усещане за ускорение. Копърко и ІІб се огледаха — блестящи лъчи бяха пробили праха и мъглата и превръщаха всичко наоколо в старо злато.

А след това се появи и слънцето.

Старшината предпазливо отвори капака, разположен в корема на коня. И след като очакваният порой от копия не се материализира, заповяда на Автознак да спусне въжената стълба, слезе по нея и се озърна в ледената сутрешна пустиня.

Новобранецът го последва на земята и заподскача от сандал на сандал върху пясъка, който сега беше почти замръзнал, а до обяд щеше да е като нажежено желязо.

— Ето — посочи старшината, — виждаш ли тсортянците, момче?

— Приличат ми на редица дървени коне, старшина. Този най в края е дори люлеещ се кон.

— Там ще да са офицерите. Ха! Тези тсортянци си мислят, че сме прости.

Старшината се разтъпка, пое чист въздух и се върна при стълбата.

— Хайде, момче.

— Защо се връщаме вътре?

Старшината се спря, поставил единия си крак на въжената стълба.

— Използвай мозъка си, момче. Няма просто да дойдат и да вземат конете ни, ако видят, че се шляем наоколо, нали така? Логично е.

— Значи сте сигурен, че ще дойдат? — попита Автознак.

Старшината се намръщи.

— Виж, новобранец, всеки тъпанар, на който му хрумне, че ще влачим много коне, пълни с войници, е достатъчно смотан да завлече нашите коне до техния град. ОЕО.

— ОЕО ли, старшина?

— Казано иначе — качи се по проклетата стълба, момче.

Автознак отдаде чест.

— Разрешение да бъда извинен преди това, старшина?

— Извинен за какво?

— Извинен, старшина — повтори Автознак с нотка на отчаяние. — Имам предвид, че бях леко ограничен в коня, ако ме разбирате.

— Ще трябва да проявиш малко воля, ако искаш да останеш в конницата, синко. Наясно си, нали?

— Да, старшина. — Автознак бе съкрушен.

— Имаш една минута.

— Благодаря, старшина.

След като капакът над него се затвори, Автознак отиде до един от масивните крака на коня и го използва за нещо, за което не бе предназначен.

И точно тогава, докато зяпаше нехайно в далечината, изпаднал в дзен-будистко съзерцание, както често се случва в подобни моменти, във въздуха се чу леко припукване и цялата речна долина изскочи пред Автознак.

Това в никакъв случай не бива да се случва на младеж, потънал в размисъл. Особено ако му се налага сам да пере униформата си.

Морски бриз задуха в царството, като намекваше, не — по-скоро крещеше за сол, миди и потопени в слънце приливни вълни. Няколко объркани чайки закръжиха над некропола, където вятърът се щураше между падналите зидове и покритите с пясък гробници на древни царе. Птиците с едно просто действие на червата си казаха повече, отколкото Озимандис някога бе успял да изрази.

Вятърът беше приятно хладничък. Хората, излезли да оправят щетите, нанесени от боговете, почувстваха желание да се обърнат с лице към него, както рибите в езерце се обръщат към притока от прясна вода.

Никой не работеше в некропола. На повечето от пирамидите горните нива бяха отнесени и димяха като току-що угаснал вулкан. Тук-там блокове черен мрамор разваляха гледката. Един от тях едва не бе обезглавил хубавата статуя на Хат, Лешоядоглавия бог.

Предците бяха изчезнали, а и нямаше доброволци да ги търсят.

Около обед един кораб мина по Джел с опънати платна. На пръв поглед корабът се влачеше като дебел беззащитен хипопотам и едва след известно внимателно наблюдение можеше да се установи, че напредваше изключително бързо. Пусна котва точно пред двореца.

Скоро от кораба спуснаха лодка.

Тепик седеше на трона и гледаше как животът в царството се преподрежда подобно на счупено и залепено огледало, което отразява същата стара светлина по нов неочакван начин.

Никой не би могъл да каже на какво основание той седи на трона, но и никой друг не гореше от желание да се настани там, освен това всички с облекчение слушаха нарежданията, изречени със спокоен и уверен глас. Ако използваш спокоен и уверен глас, хората се оказваха способни на какво ли не, а царството бе свикнало със спокоен и уверен глас.

Освен това, даването на заповеди му помагаше да не обременява мозъка си с разни неща. Като например какво ще се случи по-късно. Поне боговете се бяха върнали в небитието си, което правеше вярата в тях много по-лесна, а и май тревата престана да никне под краката му.

Може би отново ще си сглобя царството, помисли си Тепик. Но пък тогава какво ще правя с него? Де да можем да намерим Диос. Той винаги знае какво трябва да се прави, това бе основното му качество.

Мъж от стражата си проби път през гъмжилото от жреци и благородници.

— Простете, ваше величество, един търговец иска да ви види. Казва, че е спешно.

— Не сега, човече. Представителите на тсортянската и ефебската армии ще дойдат да ме видят след час, а още много неща трябва да бъдат свършени преди това. Не мога да си губя времето с някакъв пътуващ търговец. Всъщност какво точно предлага?

— Килими, ваше величество.

— Килими?

Беше Чидър, ухилен като разрязан пъпеш, следван от част от екипажа. Търговецът се приближи от дъното на залата, като оглеждаше фреските и украсата. Понеже беше Чидър, вероятно оценяваше видяното и когато стигна до трона, на ум ограждаше общата сума в кръгче.

— Приятно местенце — отбеляза той, свеждайки хилядолетните архитектурни придобивки само до две думи. — Никога няма да познаеш какво ни се случи. Просто си плавахме край брега и изведнъж се появи река. В един момент скали, в следващия — река. Странно нещо, рекох си. Обзалагам се, че стария Тепик е там някъде.

— Къде е Птраци?

— Знаех си, че се оплакваш от липсата на домашни удобства, затова ти донесохме този килим.

— Попитах къде е Птраци?

Екипажът се отмести встрани и остави ухиления Алфонс да разреже въжетата и да опне килима.

Килимът се разгъна по пода, бълвайки кълба прах, молци и накрая Птраци, която продължи да се търкаля напред, докато главата й не се блъсна в ботуша на Тепик.

Той й помогна да стане и се помъчи да извади пухчетата от косата й, докато тя се олюляваше. Момичето не му обърна внимание, а зачервена от гняв и липса на въздух се обърна към Чидър.

— Можех да се задуша в това нещо! — извика тя. — Ако съдя по миризмата, хиляди други същества вече са го сторили! А и жегата!

— Нали каза, че номерът минал при царица РамХам-Тарам или както беше? — отвърна Чидър. — Не си го изкарвай на мен. Вкъщи огърлица или нещо подобно обикновено върши същата работа.

— Обзалагам се, че тя е имала сносен килим! Не нещо, захвърлено в проклетия трюм от половин година!

— Извади късмет, че изобщо имахме килим — отвърна кротко Чидър. — Идеята беше твоя.

— Пфу! — Птраци се обърна към Тепик. — Здрасти. Това трябваше да бъде стряскащо оригинална изненада.

— И подейства — отвърна Тепик трескаво. — Наистина подейства.

Чидър лежеше на кушетка на верандата, а три прислужнички се редуваха да му белят грозде. Кана бира се изстудяваше на сянката. Чидър се хилеше приветливо.

Легнал по корем върху едно одеяло наблизо, Алфонс се намираше в доста странно положение. Учителката на Момичетата бе забелязала, че освен татуировките на ръцете му, гърбът му е същинска илюстрирана енциклопедия на екзотични похвати, и бе довела момичетата да се образоват. От време на време морякът премигваше, когато показалката й мушваше елементи от изключително значение, и с пръсти запушваше белязаните си уши да не допусне кикотенето в тях.

В далечния край на верандата, по мълчаливо съгласие оставени насаме от другите, седяха Тепик и Птраци. Нещата не се развиваха добре.

— Всичко се промени — каза той. — Няма да бъда цар.

— Ти си царят. Не можеш да промениш това.

— Мога. Мога да абдикирам. Много е просто. Ако се окаже, че не съм всъщност царят, мога да правя каквото си искам. Ако съм цар, то царската дума е закон и мога да абдикирам. Ако е възможно да се сменя пол с декрет, няма проблем и за положението ми в обществото. Да намерят някой роднина за работата. Предполагам, че имам десетки.

— Работа ли? Както и да е, нали каза, че само леля ти е останала?

Тепик се намръщи. Като се замислеше, леля Клеф-птах-ре не беше монархът, от който се нуждаеше царството, ако искаше да започне наново. Тя имаше закостенели разбирания по доста въпроси, но повечето включваха дране на хора на живо. За начало — повечето хора под тридесет и пет години.

— Ами ще е някой друг тогава. Едва ли ще е трудно, винаги сме имали благородници в излишък. Трябва само да намерим някого, който е сънувал кравите.

— А, онзи сън със седемте дебели и седемте тънки крави? — попита Птраци.

— Да. Нещо като потомствен сън.

— Знам само, че е досаден. Една от кравите винаги се хили и свири на рог.

— На мен повече ми прилича на тромбон.

— Като се вгледаш внимателно, ще видиш, че е церемониален рог.

— Е, всеки вижда нещата различно. Не мисля, че е от значение.

Тепик въздъхна и погледа как разтоварват „Безименния“.

Корабът изглежда разполагаше с повече от очакваните пухени дюшеци, а неколцина слизаха озадачени по подвижното мостче с кутии инструменти и тръби в ръце.

— Няма да ти е лесно — увери го Птраци. — Не можеш просто да кажеш: „Всички, които са сънували крави, да пристъпят напред“. Така ще разкриеш замисъла.

— Няма да се размотавам тук, докато някой се сети да го спомене! — гневно натърти Тепик. — Помисли! Колко хора ще кажат: „Ей, снощи сънувах един странен сън с крави“? Е, като изключим теб.

Двамата се спогледаха.

— И тя ми е сестра? — попита Тепик. Жреците кимнаха. Оставиха Кууми да го съобщи в думи. Той бе разглеждал десетина минути записките на Учителката на Момичетата.

— Майка й беше, ъ-ъ, любимка на покойния ви баща -обясни жрецът. — Той се погрижи с огромен интерес за възпитанието й и, ъ-ъ, изглежда… да. Разбира се, възможно е да ви е леля. Наложниците никога не са били много добри в изчисленията. Най-вероятно ви е сестра.

Птраци го погледна с насълзени очи.

— И в двата случая няма никаква разлика, нали? — прошепна тя.

Тепик сведе поглед.

— Всъщност предполагам, че има. — Пак я погледна. — Но можеш да станеш царица — промълви, като погледна жреците изпепеляващо и добави твърдо: — Нали така?

Върховните жреци се спогледаха. След това се взряха в Птраци, чиито рамене потрепваха. Малка, обучена в двореца, свикнала да получава заповеди… Жреците се обърнаха към Кууми.

— Направо е идеална за това — отсъди той и последваха възгласи на пълно одобрение.

— Вече всичко ти е уредено — утеши я Тепик.

Птраци го погледна ядно и той отстъпи назад.

— Е, аз ще тръгвам. Няма нужда да си приготвям багажа, всичко е наред.

— Просто така? Това ли е всичко? Нищо ли не искаш да кажеш?

Изминал половината път до вратата, Тепик се поколеба. Можеш да останеш, каза си той. Въпреки че нищо добро няма да се получи. Нещата страшно ще се оплескат накрая. Сигурно ще разцепите царството помежду си. Само защото съдбата ви е събрала, не означава, че е преценила нещата както трябва. Както и да е, ти вече си бил цар.

— Камилите са по-важни от пирамидите. Това трябва да запомниш завинаги — изрече Тепик и побягна към изхода, докато Птраци търсеше с какво да го замери.

Слънцето достигна връхната си точка без помощта на бръмбар и Кууми надвисна над трона като Хат, Лешоядоглавия Бог.

— Ваше величество благоволява да потвърди наследяването ми на титлата на Върховен жрец.

— Какво? — попита Птраци, облегнала се на едната си ръка, и махна към Кууми с другата. — А… Да. Добре. Чудесно.

— Уви, не е намерена и следа от Диос. Вярваме, че е бил твърде близо до Великата Пирамида, когато тя… засия.

Птраци се вгледа в пространството пред себе си.

— Продължавай.

Кууми се изпъчи.

— Ще мине време, докато подготвим официалната коронация. — Той взе златната маска. — Въпреки това ваша прелест ще благоволи да носи маската на властта, защото има много официална работа за вършене.

Птраци погледна към маската.

— Няма да сложа това.

Кууми се усмихна.

— Ваше величество ще благоволи да сложи маската на властта — повтори той.

— Не.

Усмивката на жреца леко се пропука по краищата, докато той се опитваше да схване новата идея. Диос в никакъв случай не бе имал подобни проблеми.

Проблемът беше преодолян с внимателно заобикаляне.

Боязливото примъкване бе верен партньор през целия му живот и жрецът нямаше намерение да го изостави сега. Много внимателно остави маската на един стол.

— Сега е Първият Час. Ваше величество ще пожелае да изпълни Ритуала на Ибис и тогава милостиво да даде аудиенция на командирите на тсортянската и ефебската армии. Двамата искат разрешение да преминат през царството. Ваше величество ще забрани подобни действия. По време на Втория Час ще…

Птраци затропа с пръсти по облегалките на трона си, след което дълбоко пое въздух.

— Отивам да се изкъпя.

Кууми леко се олюля.

— Сега е Първият Час — повтори той, неспособен да измисли нещо друго. — Ваше величество ще пожелае да изпълни…

— Кууми?

— Да, о, велика царице?

— Млъкни. — … ритуала на Ибис… — измърмори той.

— Убедена съм, че си напълно способен да го направиш сам. Приличаш ми на човек, който сам върши нещата, ако изобщо има такъв — добави тя кисело.

— …командирите на тсортян…

— Кажи им… — започна Птраци и се замисли за момент. — Кажи им, че и двамата могат да минат. Не само единият или другият, ясно ли ти е? И двамата.

— Но… — Мислите на Кууми успяха поне да се възползват от ушите му. — Това означава, че ще си разменят местата.

— Отлично. След това можеш да поръчаш малко камили. Един търговец в Ефеб предлага чудесен избор. Първо им провери зъбите. А, да, после помоли капитана на „Безименния“ да дойде при мен. Той тъкмо бе започнал да ми обяснява какво означава „безмитна зона“.

— Докато се къпете ли, о, царице? — измънка Кууми немощно.

Вече беше невъзможно да не забележи как гласът й се променя с всяко следващо изречение, докато облицовката на възпитанието й бавно се стапя в пламъка на царствеността.

— Няма нищо нередно — намръщи се тя. — А и се погрижи да има канализация. Очевидно в тръбите е бъдещето.

— Да, о царице — каза жрецът нещастно. Винаги бе мечтал за промени, само че и винаги бе искал нещата да си останат същите.

Изцяло без чужда помощ слънцето се смъкваше към хоризонта. За някои хора денят се оказа доста добър.

Червеникавата светлина освети тримата мъжки представители на династията Птакласп, докато преглеждаха плановете си за…

— Казва се мост — обясни ІІб.

— Нещо подобно на акведукт ли? — попита Птакласп.

— По-скоро обратното. Водата преминава отдолу, а не по него.

— Аха. На цар… ицата няма да й хареса. Царското семейство винаги е било срещу оковаването на свещената река с язовири или бентове, или тям подобни.

ІІб му се ухили победоносно.

— Тя го предложи. И милостиво отбеляза, че можем да се погрижим за места, където хората да стоят и да хвърлят камъни по крокодилите.

— Тя ли каза това?

— Точните й думи бяха „големи остри камъни“.

— Не думай. — Птакласп се обърна към другия си син. — Ти сигурен ли си, че си добре?

— Чувствам се чудесно, татко — отвърна ІІа.

— Не усещаш ли главоболие или нещо подобно?

— Никога не съм се чувствал по-добре.

— Само дето още не си започнал да пресмяташ цената. Помислих, че още се чувстваш плос… неразположен.

— Царицата бе благосклонна да ме помоли да хвърля поглед на царските финанси — осведоми го ІІа. — Каза, че жреците не могат да смятат.

Последното му преживяване не бе оставило у ІІа други странични последствия освен способността да мисли под прав ъгъл спрямо всички останали.

Той си седеше, цъфнал в усмивка, докато мозъкът му изчисляваше стойността на тарифите, пристанищните такси и сложна система на ДДС, която вероятно в скоро време щеше неприятно да изненада предприемчивите търговци от Анкх-Морпорк.

Птакласп се замисли за всичките тези мили девствен Джел без нито един мост. А сега имаше под ръка много късове обработен камък навсякъде, и то с милиони тонове. Човек никога не знае, може би на мостовете щеше да остане място за някоя статуя. На Птакласп му се намираше една подходяща.

Мъжът постави ръцете си върху раменете на синовете си.

— Момчета, всичко е направо квантово.

Залязващото слънце огря също Копърко и Ембри, въпреки че в техния случай лъчите му изминаха обиколен път през светлинна шахта на дворцовата кухня. Двамата се бяха озовали там без видима причина. Просто да си в залата за балсамиране абсолютно сам бе доста потискащо.

Кухненските работници ги заобикаляха, като отчитаха ореола от непробиваема тъга, обгърнала двамата балсаматори. И в най-добрите времена службата им не изискваше особена общителност, затова балсаматорите не се сприятеляваха лесно. Освен това пиршеството по случай коронясването трябваше да бъде подготвено навреме.

Двамата седяха сред оживлението, взрели се в бъдещето над кана бира.

— Предполагам, че Глуенда може да поговори с баща си — смотолеви Ембри.

— Точно така, момче — поощри го Копърко уморено. — Там има бъдеще. Хората винаги ще имат нужда от чесън.

— Страшно скучна работа е чесънът — изръмжа Ембри с необичаен гняв. — А и не срещаш нови хора. Именно това харесвах в нашата работа. Винаги работиш с нови лица.

— Никакви пирамиди повече — промълви Копърко без злоба. — Така каза тя. Свършил си добра работа, Копърко, каза тя, но ако ще и с писъци и крясъци ще въведа тази страна във Века на Плодния прилеп.

— Кобрата.

— Какво?

— Века на Кобрата, не на Прилепа.

— Все едно — махна с досада Копърко и тъжно погледна в халбата си.

Сега това е проблемът, помисли си той. Човек трябва да помни в кой век се намира.

Мъжът погледна към поднос със студени закуски. Това беше модно в днешно време. Всеки се месеше…

Копърко вдигна една маслина и я заобръща в пръстите си.

— Не мога да кажа, че за мен е същото — каза Ембри, като пресуши халбата си. — Но съм уверен, че ти беше много горд, господарю… тоест, Копърко. Та нали шевовете ти издържаха на такова натоварване!

Без да сваля очи от маслината, Копърко посегна замаяно към колана си, откъдето извади един от малките ножове за фина употреба.

— Сигурно трябва да ти е било много тъжно, че всичко свърши — упорстваше Ембри.

Копърко се завъртя към светлината, като дишаше тежко.

— Все пак ще ти мине — увери го Ембри, — важното е да не се оставиш да ти глозга мозъка…

— Сложи тази костилка някъде — помоли го Копърко.

— Моля?

— Остави костилката някъде.

Ембри вдигна рамене и я взе от пръстите му.

— Така — каза Копърко с трептящ от целеустременост глас. — Сега ми подай резенче червена чушка…

Слънцето огря и делтата — малкия безкрай от островчета тръстика и кални плитчини, където Джел трупаше наносите на континента. Блатни птици ловяха риби сред зеления лабиринт от стъбла, а хиляди мушички танцуваха на зиг-заг по възсолената вода. Тук поне времето никога не бе замръзвало, защото два пъти в денонощието делтата вдишваше студената освежаваща вода на прилива.

И сега напираше, покритите с пяна вълнички се процеждаха между тръстиката.

Тук-там плаваха мокри и древни размотани превръзки, размърдваха се за момент като невероятно стари змии, а след това без излишен шум се разложиха във водата.

— ТОВА Е ИЗКЛЮЧИТЕЛНО НЕОБИЧАЙНО.

— Съжаляваме. Вината не е наша.

— КОЛКО СТЕ?

— Опасявам се, че над 1300.

— ДОБРЕ… МОЛЯ, ПОДРЕДЕТЕ СЕ НАДЛЕЖНО НА ОПАШКА.

Тико разглеждаше празната си хранилка.

Хранилката представляваше подмножествво на множеството „сено“, съдържащо променливи стойности между нула и К.

Нямаше никаква сено в нея. Всъщност може и да имаше отрицателно количество сено, но за гладен стомах разликата не беше от особен интерес.

Откъдето и да погледнеше нещата, отговорът винаги бе същият. Класическо просто равенство. В него имаше определена елегантност, която Тико в момента не беше в състояние да оцени.

Почувства се експлоатиран и измамен. В това нямаше нищо необикновено, тъй като представляваше нормалното състояние на духа за една камила. Животното търпеливо чакаше клекнало, докато Тепик стягаше дисагите си.

— Няма да ходим в Ефеб — говореше Тепик, може би на камилата. — Ще отидем до Кръглото Море, може би в Куирм или към планината Овнерог. Има най-различни места. Може дори да потърсим някой от онези изгубени градове, а? Мисля, че ще ти хареса.

Грешка е да се опитваш да развеселиш камила. По-добре да изсипеш кошница сладки в черна дупка.

Вратата в далечния край се отвори. Беше жрец, който изглеждаше доста разтревожен. Напоследък на жреците им се падаше много неприсъщо за тях търчане из двореца.

— Ъ-ъ… — започна той. — Нейно величество ви заповядва да не напускате царството. — Жрецът се изкашля. — Ще има ли отговор?

Тепик се замисли.

— Не — отвърна той. — Не мисля, че ще има.

— Значи да й предам, че ще отидете при нея след малко, така ли? — попита с надежда жрецът.

— Не.

— Лесно ви е да го кажете — промълви жрецът кисело и изчезна.

След няколко минути бе заменен от Кууми с почервеняло лице.

— Нейно величество настоява да не напускате царството.

Тепик се качи на гърба на Тико и леко сръчка камилата.

— Не се шегува — добави Кууми.

— Сигурен съм.

— Наясно сте, че може да нареди да ви хвърлят на свещените крокодили, нали?

— Не съм виждал много от тях напоследък. Добре ли са? — попита Тепик и потупа камилата още веднъж.

Излезе на острата като бръснач светлина по утъпканите улици, чиято повърхност времето бе направило по-твърда от камък. Беше препълнено с хора и никой не забеляза Тепик.

Чувството беше прекрасно.

Младежът продължи към границата и не спря, докато не достигна стръмния склон, а долината остана зад гърба му. Горещият вятър на пустинята разтресе бодливите храсти, а той отведе Тико на сянка и се изкачи малко по-нагоре по скалите да погледне назад.

Долината беше стара, толкова стара, че можеш да повярваш, че е била създадена първа и е наблюдавала как се оформя останалият свят около нея. Тепик полегна, облегнал глава на ръцете си.

Разбира се, долината се бе направила стара. В продължение на хиляди години тя внимателно се бе отърсвала от бъдещето. Сега промяната се бе сблъскала с нея както земя се сблъсква с яйце.

Измеренията вероятно бяха по-сложни, отколкото си ги представяха хората. Вероятно времето също. Вероятно и хората, въпреки че те бяха по-предсказуеми.

Тепик наблюдаваше как стълб от прах се издигна пред двореца и се придвижи през града, през тесния разрез от ниви, изчезна за минута в групичка палми близо до склона и се появи отново в края на хълма. Далеч преди да я види, той знаеше, че някъде в облака прах присъства колесница.

Тепик слезе от скалите и търпеливо зачака до пътя. След време колесницата изтрака покрай него, спря се, тромаво се завъртя в тясното пространство и се върна.

— Какво ще правиш? — кресна Птраци. Тепик се поклони.

— И без никакви такива — нервира се тя.

— Не ти ли харесва да си царица?

Птраци се поколеба.

— Да — призна, — харесва ми…

— Разбира се, че ти харесва. В кръвта ти е. В миналото хората са се избивали един друг като тигри. Братя срещу сестри, братовчеди срещу чичовци. Ужасно.

— Не можеш да си тръгнеш! Имам нужда от теб!

— Имаш си съветници — каза Тепик меко.

— Не за това си мислех — намръщи се Птраци. — А и имам под ръка само Кууми, пък него за нищо не го бива.

— Провървя ти. Аз бях с Диос, а него го биваше. Кууми ще се справи по-добре, можеш да научиш много, като не слушаш каквото ти казва. Можеш далеч да стигнеш с некадърни съветници. Освен това съм сигурен, че Чидър ще ти помогне. Пълен е с идеи.

Птраци се изчерви.

— Вече направи няколко предложения, докато бяхме на кораба.

— Ето, виждаш ли? Сигурен съм, че двамата ще си паснете като къща и огън — каза той и си помисли: писъци, пламъци, хората бягат…

— А ти пак ще станеш убиец, така ли? — попита тя с насмешка.

— Не мисля. Загробих пирамида, пантеон и цяло старо царство. Може би си заслужава да опитам и нещо друго. Впрочем, нали не ти се е случвало да виждаш зелени стръкчета да израстват под краката ти?

— Не. Що за глупава идея?

Тепик се успокои. Значи всичко бе свършило.

— Не позволявай на тревата да расте под краката ти, това е най-важното. А случайно да си виждала чайки наоколо?

— Ако не си забелязал, напоследък е пълно с тях.

— Да. Предполагам, че това е добре.

Тико продължи да наблюдава разговора им още малко — този специфичен притихващ и несвързан разговор, до който прибягват хора от двата пола, когато имат нещо друго на ум. При камилите беще много по-лесно, женската просто трябва да провери методологията на мъжкаря.

Двамата се целунаха, доста целомъдрено от гледната точка на камилата. Решението бе намерено.

На този етап Тико загуби интерес и реши отново да предъвче обяда си.

В НАЧАЛОТО…

Долината бе спокойна. Реката и бреговете й, все още недокоснати от човешко присъствие, безгрижно се простираха през гъсталаците от папур и папирус. Ибиси газеха в плитчините, а в дълбините хипопотами изплуваха и бавно потъваха като варени яйца.

Единственият шум във влажната тишина бе цопването на някоя риба или дишането на крокодил.

Диос продължи да лежи в калта известно време. Не бе съвсем наясно как се озова тук или защо половината от робата му е откъсната, а останалата половина овъглена до черно. Мътно си спомняше силен шум и чувството на ускорение, докато в същото време бе останал неподвижен. Точно в този момент не търсеше никакви отговори. Отговорите предполагаха наличието на въпроси, а въпросите не водеха до никъде. Въпросите само разваляха всичко. Калта беше хладка и успокояваща и засега нямаше нужда от нищо повече.

Слънцето залезе. Различни нощни хищници се приближиха до Диос, но благодарение на някакъв животински инстинкт решиха, че не си заслужава потенциалните неприятности, които щяха да ги сполетят, ако отхапят крака му.

Слънцето отново изгря. Чапли запищяха. Мараня се надигна между локвите и се изпари, а небето смени цвета си от син в меден.

И времето се простря пред Диос във великолепната си монотонност, докато чужд шум не грабна тишината и я разряза на малки парчета подобно на ръждясал кухненски нож.

Всъщност звукът можеше да се сравни с разрязването на магаре с трион. Въпреки това с появата на други близки, но различни гласове, като сбор фалшиви гами и счупени тонове, цялостният ефект се оказа изненадващо привлекателен. Омайваше, съблазняваше, привличаше.

Шумът достигна платото си — един чист тон, последван от множество фалшиви, и тогава за част от секундата гласовете се разделиха всеки по свой вектор.

Въздухът се раздвижи, слънцето проблясна. Дузина камили се появиха над далечните хълмове, мършави и прашни, и се втурнаха към водата. Птици изригнаха от тръстиката. Останали от древността гущери се спуснаха плавно надолу в реката. Само след минута брегът се превърна в купчина разпенена кал, а създания с буцести колене се бутаха и ръгаха, заврели зурли във водата.

Диос се надигна и видя жезъла си да лежи в калта. Жезълът беше леко обгорен, но все още цял, а и имаше нещо, което досега бе останало незабелязано. Досега ли? Имало ли е „досега“? Трябва да е било сън или нещо подобно…

Всяка от змиите бе захапала опашката си. В дъното на хълма, зад камилите и пред дрипавото си семейство, се виждаше малка кафеникава фигура, която размахваше пръчка. Човечецът изглеждаше разгорещен и доста объркан.

Всъщност приличаше на човек, който се нуждае от добри съвети и внимателно напътствие.

Диос отново погледна към жезъла. Беше сигурен, че това е изключително важно. За жалост не си спомняше защо. Само помнеше, че жезълът му тежеше, но в същото време му беше трудно да го пусне. Много трудно. По-добре да не го вдигам, помисли си той.

Може пък да го вдигне само за малко и да обясни ролята на боговете и защо пирамидите са от толкова голямо значение. След това нищо не пречеше да го пусне.

Диос изпъшка и като се обгърна с остатъка на робата си, за да придобие достойнство, пристъпи напред с жезъл в ръка.

Информация за текста

© 1989 Тери Пратчет

© 2000 Татяна Костадинова-Минковска, превод от английски

Terry Pratchett

Pyramids, 1989

Източник: [[http://sf.bgway.com|Библиотеката на Александър Минковски]]

Публикация:

ПИРАМИДИ. 2000. Изд. Вузев, София. Серия Истории от Светът на диска. Превод: [от англ.] Татяна КОСТАДИНОВА-МИНКОВСКА, Божидар ГРОЗДАНОВ [Pyramids / Terry PRATCHETT]. Художник: Джош КИРБИ. Формат: 18 см. Страници: 384. Цена: 4.00 лв. ISBN: 954-422-054-2.

Свалено от „Моята библиотека“ [http://www.chitanka.info/lib/text/1803]

Последна редакция: 2007-06-30 22:12:59

1

Например да бъде заровено в пясъка и в него някой да снесе яйца.

2

Като начало привилегията да дишаш.

3

Букв. „Детето на Джел“

4

Жабата обаче беше доста големичка, попадна във вентилационните шахти и седмици наред държа всички будни.

5

Беше казано, че животът в Анкх-Морпорк е евтин. Това естествено беше напълно погрешно. Често пъти животът е много скъп, можеш обаче рапълно безплатно да си получиш смьртта.

6

Подувката се получава от дълбокоокеанската риба гръм, Singularis minutia gigantica, която се защитава от враговете си, като се подува и многократно надминава обичайните си размери. Ако бъде погълната от хора, всяка клетка в човешкото тяло мигновено се опитва да се подуе до 2 000 пъти.

Изходът е неизменно фатален и много шумен.

7

Портата на Гилдията на Убийците никога не се затваряше. Казваха, че е така, защото при Смъртта бизнесът си върви непрекъснато и няма почивни часове, но истината беше, че пантите бяха ръждясали преди векове и никой не успяваше да се справи с тях.

8

Обратното вино се прави от грозде, което спада към растенията, наречени ретемпорални. Вирее само по високите магически полета. Обикновените растения се развиват, след като семената се посадят — при ретемпоралните рестения всичко е в обратен ред. Въпреки че обратното вино опиянява по обичайния начин, въздействието на храносмилателната система върху молекулите му предизвиква необичайна реакция, чийно краен ефект е да върне произтичащия махмурлук обратно във времето към момент, отстоящ на няколко часа от времето на изпиване на виното.

9

Когато Гилдията на Крадците обяви Обща стачка в Годината на Очарователната леност, реалното ниво на престъпността се удвои.

10

Една от двете# легенди за основаването на АнкхМорпорк гласи, че двамата братя сираци, които построили града, в действителност били намерени и отгледани от хипопотам и закърмени с хипопотамско мляко (лит. ориджепъл, въпреки че някои историци твърдят, че това е неправилен превод на орджапъл, вид шкаф за напитки със стъклена вратичка). Осем хералдически хипопотама опасват моста, наредени с лице към морето. Казват, че ако някога над града надвисне заплаха, те ще избягат.

# Според другата легенда, която гражданите обикновено не разказват, дори в още по-антични времена група мъдреци оцелели при потоп, пратен от боговете, като си построили огромен кораб и на този кораб качили по двама представители от всеки животински вид, съществувал по онези времена на Диска. Няколко седмици по-късно насъбралият се животински тор натежал и корабът започнал да гази дълбоко във водата и затова — продължава историята — го изсипали от страната на единия борд и нарекли мястото Анкх-Морпорк.

11

Подобно на много други култури по речните долини, Царството не се занимава с тривиалности като лято, пролет и зима и основава календара си единствено на пулса на Джел — оттук следват и трите сезона Сеитба, Разлив и Мочурлясване. Подходът е логичен, целенасочен и практичен и единствено бръснарските квартети изразяват неодобрение.

Защото се чувстваш доста идиотски, когато си тананикаш „В дните на добрия стар Разлив“, ето защо.

12

На литературен език: „Дхер-рет-кар-мон“, или „рязане на ходилото“. Но според някои учени трябва да гласи следното: „Дар-рхет-каре-мхун“, на лит.език: „стриптизьор от боядисан горещ въздух“.

13

Помиен гмуркач: строител и чистач на септични ями. Много претоварена професия в Анкх-Морпорк, където нивото на водата е, общо взето, на нивото на земята и водата е на значителна почит. Най-малкото, което може да се каже, е че всички минават на другия край на улицата, когато по нея върви помиен гмуркач.

14

Дрезгавият шепот не е подходящ за пустинна среда.

15

Букв.: „Ще бъда тук отново.“

16

Тук има нужда от малко пояснения. Ако чужд посланик при посещението си в Двора на Св. Джеймс носи (единствено ръководен от искреното желание да поласкае домакина) мека шапка, шотландски широк двуръчен меч, нагръдна броня от периода на Гражданската война, саксонски паталони и е с якобинска подстрижка, би направил приблизително същото впечатление.

17

По-младите наемни убийци, които обикновено са много бедни, са съвсем наясно относно морала на богатите, а когато се превърнат във възрастни наемни убийци, които обикновено са много богати, започват да възприемат идеята, че несправедливостта има своите добри страни.

18

Ваятелите трябваше да използват въображението си на воля. Споминалият се цар притежаваше много добри качества, но способността да извършва велики подвизи не беше сред тях. Равносметката гласеше: Брой врагове, стрити на прах под колелата на колесницата му = 0. Брой тронове, размазани под обутите му в сандали нозе = 0. Брой пъти на възсядане на света подобно на колос = 0. От друга страна:

Властване с терор = 0. Брой пъти свой трон размазан под вражи сандали = 0. Брой скъпо струващи походи = 0.

19

Никога не се доверявайте на вид, който непрекъснато се зъби. Това значи, че нещо си е наумил.

20

Известен като най-великия камилски математик на всички времена, който изобретил математиката на осеммерното пространство, докато си лежал със затворени ноздри по време на силна пясъчна буря.

21

Този ефект се получава при дестилиране на тестисите на вид малка дървесна мечка, смесва се с повръщано от кит и се добавя шепа розови листенца. На Тепик сигурно нямаше да му стане по-добре, ако знаеше това.

22

Това, разбира се, представлява свободен превод на мислите му, тъй като Птакласп не би могьл да знае думи като „лед“, „предни стъкла“ или „хотелски стаи“. Въпреки това, колкото и да е странно, &quot;Завъртулка-Орел-Орел-Ваза-Вълничка-Патица буквално се превежда като „преса за плат, покриващ краката на варвари“.

23

За всеки без логически начин на мислене най-бързото животно# на Диска е изключително невротичната Двусмислена Пузума, която се движи толкова бързо, че практически почти може да развие светлинна скорост в магическото поле на диска. Което означава, че ако можеш да видиш пузума, тя всъщност не е там. Повечето мъжки пузуми умират млади от остра форма на глезенна недостатъчност, причинена от много бързото им бягане след женски, които ги няма, а също така, разбира се, и от придобиване на самоубийствена маса в съгласие с релативистичната теория. Останалите умират от Принципа за неопределеността на Хайзенберг, понеже им е невъзможно да знаят какво са и къде са по едно и също време. А това означава, че пузумата придобива чувство на идентичност единствено в състояние на покой — обикновено двайсет метра навътре в отломките от планината, в която току-що се е блъснала със скорост близка до светлинната.

Носят се слухове, че пузумата е приблизително с размера на леопард, с уникална козина на черно-бели карета, въпреки че екземплярите, открити от мъдреците и философите на Диска, дават основание да се твърди, че в нормалното си състояние пузумата е плоска, много тънка и мъртва.

# Най-бързото насекомо е книжният червей калибър.303. Той е еволюирал в магически библиотеки, където трябва да яде изключително бързо, за да не бъде засегнат от магическите излъчвания. Възрастният книжен червей калибър.303 може да изяде цял ред книги с такава скорост, че да рикошира в стената.

24

Лат. — Това искам да докажа и го доказах.

25

Той грешеше. Природата се отвращава от аномалии в измеренията и прилежно ги отделя настрана, за да не безпокоят хората. Всъщност Природата се отвращава от доста неща, включително празни пространства, кораби наречени „Мария Селесте“, както и от патронници на стругове.

26

И съответно бе известен в разговорната реч като двореца Джин.

27

Нали се сещате — онази, която не можете да изсмучете със сламката.

28

Но не веднага, разбира се, защото съобщенията се променяха по пътя, а някои от предците не разполагаха с идеална дикция, други пък се опитваха да бъдат полезни и вмъкваха липсващи според тях думи. Първоначалното съобщение стигнало до Тепикамон, започваше така: „Заключена с белезници към леглото, лелята жадуваше.“

Content

Тери Пратчет
Пирамиди

КНИГА ПЪРВА Книга за Пътя отвъд

КНИГА ВТОРА Книгата на мъртвите

КНИГА ТРЕТА Книга за новия син

КНИГА ЧЕТВЪРТА Книга за 101 неща, които едно момче може да направи в живота си

Информация за текста

1