Тери Пратчет

Музика на душата

Историята

Това е разказ за паметта. А поне това можем да си спомним, че…

… Смърт от Света на Диска, поради причини, които само той си знаеше, веднъж спаси едно момиченце и го отведе в дома си между измеренията. Остави го да порасне, докато стана на шестнайсет години, тъй като вярваше, че с по-големите деца е по-лесно да се справиш, отколкото с по-малките, а това показва, че може и да си безсмъртна антропоморфна персонификация и пак да си ужасно заблуден…

… по-късно той си нае чирак на име Мортимър или за по-кратко — Морт. Между Морт и Изабел възникна моментална омраза, а всеки знае до какво води това с времето. Като заместник на Мрачния Жътвар, Морт беше впечатляващ провал, а това причини проблеми, довели до разтърсването на Реалността и до битка между него и Смърт, която Морт изгуби…

… и поради причини, които само той си знаеше, Смърт пощади живота му и го отпрати заедно с Изабел обратно в света.

Никой не знае защо Смърт започна да се интересува от човешките същества, с които от толкова време си имаше работа. Може би просто от любопитство. Дори и най-кадърният ловец на плъхове рано или късно ще се заинтересува от плъховете. Може да наблюдаваш как живеят и умират плъховете, както и да отбелязваш всяка една подробност от тяхното съществуване, макар че може и никога да не разбереш в действителност какво е да тичаш из лабиринта.

Но ако с вярно, че актът на наблюдаване променя нещото, което е наблюдавано[1], то още по-вярно е, че той променя наблюдаващия.

Морт и Изабел се ожениха.

Роди им се дете.

Това е също така и разказ за секс, наркотици и за Рок-Музика С Камъни В Нея.

Е…

… поне едното от трите не е зле.

Всъщност, то е само трийсет и три процента, но би могло и по-зле да е.

Къде да спрем?

Тъмна, бурна нощ. Една карета, останала без коне, която натрошава паянтовата безполезна ограда и пада, премятайки се, в урвата. Дори не закача някой стърчащ зъбер, а направо се удря в пресъхналото речно корито някъде далече долу и се разбива на парчета.

Госпожица Батс нервно прелисти страниците на съчинението.

Това беше на шестгодишното момиченце:

Какво Правихме По Време На Ваканцията: Това, Което правих По време на ваканцията, бех при дедо и той си има голем Бел кон и градина дето сичко е Черно. Ядехме Яйце и картофки.

После маслото от фенерите на каретата пламва и тогава следва втора експлозия, от която се изтърколва — тъй като дори и в трагедията съществуват определени шаблони, — едно горящо колело.

И още един лист хартия, рисунка, направена на седемгодишна възраст. Цялата в черно. Госпожица Батс изсумтя. Не че момичето е имало само черен молив. Факт беше, че Куирмския колеж за млади госпожици имаше доста скъпи моливи във всички цветове.

И тогава, след като и последният въглен изцвърчава и се пуква, остава тишината.

И наблюдаващият.

Който се обръща и казва на някого в тъмнината:

— ДА. МОЖЕХ ДА НАПРАВЯ НЕЩО.

И отминава нататък.

Госпожица Батс отново прелисти страницата. Съзнаваше колко е разсеяна и нервна — чувство, споделяно от всеки, който си имаше доста работа с момичето. Хартията обикновено я караше да се чувства по-добре. По можеше да й се има доверие.

После беше дошъл проблемът с… със злополуката.

Госпожица Батс и преди беше съобщавала такива новини. Това беше опасност, която възниква от време на време, щом ръководиш толкова голям пансион. Родителите на много от момичетата често пъти се намираха в чужбина, поради една или друга работа, и понякога това беше точно такава работа, при която шансовете за богато възнаграждение вървят ръка за ръка с рисковете да срещнеш несимпатични хора.

Госпожица Батс знаеше как да се оправя в такива случаи. Беше болезнено, но нещата следваха своя ход. Посрещаха го с шок и сълзи, а след това, в крайна сметка, всичко свършваше. Хората си имаха начини да се справят с това. Съществуваше нещо като сценарий, вграден в човешкото съзнание. Животът продължаваше.

Но детето просто не беше мръднало от мястото си. Не друго, а именно вежливостта му й изкара акъла. Госпожица Батс не беше лоша жена, макар че цял живот се спичаше върху пещта на образованието, но беше съзнателна и много държеше на благоприличието, и си мислеше, че знае как трябва да протече едно такова нещо, затова леко се подразни, че то не става.

— Ъ-ъ… ако искаш да останеш сама, да си поплачеш… — бе подсказала в желанието си да побутне нещата в правилната посока.

— Това ще помогне ли? — я беше попитала Сюзън.

То би помогнало на госпожица Батс.

Единствено бе успяла да каже:

— Чудя се дали наистина осъзнаваш напълно това, което ти казах?

Детето бе останало втренчено в тавана, все едно се опитва да реши някоя сложна задача по алгебра, а после каза:

— Предполагам, че ще го осъзная.

Сякаш вече го е знаела от по-рано и по някакъв начин го е надживяла. Госпожица Батс бе помолила учителите да наблюдават Сюзън внимателно. Бяха й отвърнали, че е трудно, защото…

Чу се колебливо почукване на вратата на кабинета, все едно чукаше някой, който по-скоро би предпочел да не го чуят. Тя се опомни.

— Влез.

Вратата се отвори.

Сюзън никога на вдигаше шум. Всички учители го забелязваха. Обезпокоително е, казваха. Озовава се пред теб, точно когато най-малко я очакваш.

— А, Сюзън — каза госпожица Батс, а по лицето й пробяга скована усмивка, също като нервен тик у разтревожена овца. — Заповядай, седни.

— Разбира се, госпожице.

Госпожица Батс прелисти страниците.

— Сюзън…

— Да?

— Неприятно ми е да го кажа, но явно отново не си била забелязвана в часовете.

— Не разбирам.

Директорката се наведе напред. Чувстваше леко раздразнение от самата себе си, но… имаше нещо откровено неприятно у това дете. От академична гледна точка то беше блестящо по предметите, които й харесваха, разбира се, но точно в това беше проблемът. Тя беше брилянтна по същия начин, по който диамантът е брилянтен — целият в хладни и остри ръбове.

— Пак ли… правиш това? — попита тя. — Обеща ми, че ще престанеш с тези глупости.

— Моля, госпожице?

— Отново се правиш на невидима, така ли е?

Сюзън се изчерви. Същото, само че в по-малко розово, направи и госпожица Батс. Наистина, помисли си тя, това е смехотворно. Противоречи на здравия разум. То е… о, не…

Обърна глава и затвори очи.

— Да? — отвърна Сюзън, тъкмо преди госпожица Батс да изрече: „Сюзън?“

Директорката потрепери. Това беше още едно от нещата, които учителите отбелязваха. Понякога Сюзън отговаряше на въпросите точно преди да й ги зададеш…

Окопити се.

— Но присъстваш в клас, нали?

— Разбира се.

„Смехотворно.“

„Не беше невидимост, говореше си тя. Тя просто се прави незабележима. Тя… кой…“

Съсредоточи се. Беше си написала малка бележка точно за такива случаи и я беше забола върху папката.

Прочете:

Разговаряш със Сюзън Сто Хелит. Опитай се да не го забравяш.

— Сюзън? — осмели се да каже.

— Да, госпожице?

Ако се съсредоточеше, Сюзън седеше пред нея. Ако направеше усилие, чуваше гласа на момичето. Само дето трябваше да се пребори с натрапчивото желание да повярва, че е сама.

— Опасявам се, че госпожица Камбър и госпожица Грегс се оплакаха от теб — успя да изрече.

— Винаги съм в клас.

— Сигурно. Госпожица Трейтър и Госпожица Стамп казват, че те виждат непрекъснато. — Това беше предизвикало голям спор сред учителския състав. — Защото Логиката и Математиката ти харесват, а не обичаш часовете по Език и История, така ли?

Госпожица Батс се съсредоточи. Изключено беше детето да е излязло от стаята. Ако наистина си напрегнеше мозъка, едва-едва успяваше да долови някакъв глас, който казваше:

— Не знам, госпожице.

— Сюзън, наистина е крайно неприятно, когато…

Госпожица Батс млъкна. Огледа кабинета, после погледът й се спря върху една бележка, забучена към листата пред нея. Като че ли я прочете, озадачи се за един миг, след което я нави и я пусна в кошчето за отпадъци. Взе перодръжка и след мигновено вторачване в пространството насочи вниманието си към школските дела.

Сюзън почака учтиво известно време, после стана и напусна колкото се може по-тихо.

Някои неща трябва да се случват преди други неща. Боговете си играят игрички със съдбата на хората. Но първо трябва да поставят всички фигури на игралната дъска и хубаво да се огледат за заровете.

Точно тогава в малката планинска страна Лламедос валеше. Винаги си валеше в Лламедос. Дъждът беше основният експортен продукт на страната. Тя имаше дъждовни мини.

Имп Барда седеше под вечнозеления храст по-скоро по навик, отколкото с някаква истинска надежда, че той ще го предпази от дъжда. Водата просто се процеждаше през острите, покрити с шипове листа и образуваше ручейчета надолу по клонките, така че храстът наистина представляваше един вид концентратор на дъжд. Спорадични буци дъжд се плисваха връз главата на Имп.

Беше осемнайсетгодишен, изключително талантлив и точно в този момент животът му изобщо не беше лесен.

Настрои лирата си, красивата си нова лира, и се загледа в дъжда, а по лицето му се стичаха сълзи и се сливаха с капките.

Боговете обичат такива хора.

Казват, че ако боговете искат да погубят някого, първо му вземат ума. Всъщност, ако боговете искат да погубят някого, те първо му подават еквивалента на пръчка със съскащ фитил и надпис „Компания Акме Динамит“. По-интересно е, а и не отнема толкова много време.

Сюзън тътреше нозе по изпълнените с миризма на дезинфектанти коридори. Не я притесняваше особено какво ще си помисли госпожица Батс. Обикновено не я притесняваше какво ще си помисли който и да било. Не знаеше защо хората забравят за нея, когато си поиска да го направят, а след това като че ли се смущаваха да повдигнат въпроса.

Понякога някои от учителите не успяваха да я видят. Това беше чудесно. Най-често си взимаше някоя книга в клас и кротичко си четеше, докато навсякъде около нея Урокът за Основните Експортни стоки на Клач се случваше на други.

Без съмнение това беше красива лира. Много рядко някой Майстор изработва нещо толкова съвършено, че е невъзможно да си представи подобрение. Не си бе губил времето да я украсява. Би било един вид светотатство.

А и беше нова — нещо необичайно за Лламедос. Повечето от лирите бяха стари. Не че се износваха. Понякога имаха нужда от нова рамка, или гриф, или от нови струни — но самата лира продължаваше нататък. Старите бардове казваха, че колкото по-остаряват, толкова по-добри стават, макар че старите хора като че ли приказват такива работи, без да държат сметка за опита от ежедневието.

Имп дръпна струна. Нотата увисна във въздуха, после отмря. Лирата беше млада и лъскава, а вече пееше като звънче. Даже не смееше да си представи каква ли щеше да стане след сто години.

Баща му бе казал, че това са глупости, че бъдещето е изписано по камъните, а не по нотите. Това беше само началото на скандала.

После беше наговорил разни неща, и той също наговори неща, и изведнъж светът се оказа ново и неприятно място, защото казаното назад не се връща.

Бе му казал: „Ти нищо не знаеш! Ти си един стар глупак! Но аз отдавам живота си на музиката! Много скоро всички ще говорят, че аз съм най-великият музикант на света!“

Глупави думи. Като че ли някой бард го интересуваше нечие друго мнение, освен мнението на другите бардове, които са прекарали цял живот в учене как да слушат музика.

Но изречени въпреки всичко. И ако са изречени с подходящата страст, а на боговете им е доскучало, понякога вселената може и да се пренареди около подобни думи. Словото винаги е притежавало силата да променя света.

Внимавайте какво си пожелавате. Никога не знаете кой ви слуша в този момент.

Или какво ви слуша.

Защото, кой знае, нещо може да се носи през вселените, и няколко думи от неподходящия човек в подходящия момент могат просто да го накарат да свърне от пътя…

Много, много далече, в суматохата на метрополията Анкх-Морпорк за съвсем кратко, по една иначе гола стена, пропълзяха искри и после…

… се появи магазин за старинни музикални инструменти. Никой не забеляза пристигането му. А веднага щом се появи, той винаги си беше стоял все там.

Смърт седеше с празен поглед, подпрял брада с ръце.

Албърт приближи много внимателно.

Смърт дълго се беше чудил в някои от по-интроспективните си моменти — а този беше един от тях, — защо прислужникът му винаги прекосяваше пода по един и същ път.

— ИСКАМ ДА КАЖА — мислеше си той, — КАТО СЕ ВЗЕМЕ ПРЕДВИД РАЗМЕРА НА СТАЯТА…

… който клонеше към безкрайност или толкова близо до безкрайност, че нямаше никаква разлика. Всъщност, беше около една миля. Това е доста за стая, докато безкрайността въобще не можеш да я видиш.

Смърт се беше пообъркал, когато създаде къщата. Времето и пространството са неща, които да манипулираш, а не да им се подчиняваш. Вътрешните измерения се оказаха малко прекалено разточителни. Беше забравил да направи външната част по-голяма от вътрешната. Същото стана и с градината. Когато започна да проявява малко повече интерес към тези неща, си даде сметка за ролята, която хората явно смятаха, че играе цветът за разни представи, като например розите. Но той си ги направи черни. Обичаше черно. Вървеше с каквото и да е. Вървеше с всичко, рано или късно.

Хората, които познаваше — а наистина имаше няколко такива — откликваха по странен начин на невъзможния размер на стаите, като просто не им обръщаха внимание.

Ето например Албърт. Голямата врата се отвори, Албърт прекрачи прага, като внимателно крепеше чинийка и чаена чаша…

… и само миг по-късно той вече беше вътре в стаята, на края на сравнително малкия квадратен килим, който ограждаше писалището. Смърт престана да се чуди как Албърт покрива междинното пространство, когато го осени идеята, че за неговия прислужник междинно пространство просто не съществува…

— Донесох ви чай от лайка, господарю — каза Албърт.

— ХММ?

— Сър?

— ИЗВИНЯВАЙ. МИСЛЕХ. КАКВО КАЗА?

— Чай от лайка?

— АЗ ПЪК СИ МИСЛЕХ, ЧЕ ТОВА Е НЯКАКЪВ САПУН.

— Може да се сложи в сапун или чай, сър — отвърна Албърт. Той беше разтревожен. Винаги се тревожеше, когато Смърт започнеше да мисли за разни неща. Лоша работа беше да мисли за неща. А и той мислеше за тях погрешно.

— КОЛКО ПОЛЕЗНО ПОЧИСТВАТЕ И ОТВЪТРЕ, И ОТВЪН.

Смърт отново подпря брадичка с ръце.

— Сър? — рече Албърт, след малко.

— МММ?

— Ще изстине.

— АЛБЪРТ…

— Да, сър?

— ЧУДЕХ СЕ…

— Сър?

— ЗА КАКВО Е ВСИЧКО ТОВА? СЪВСЕМ СЕРИОЗНО? КОГАТО СТИГНЕШ ДО СЪЩИНАТА?

— О! Ъ-ъ. Не бих могъл да кажа, сър.

— НЕ ИСКАХ ДА ГО ПРАВЯ, АЛБЪРТ. ЗНАЕШ ТОВА. СЕГА ВЕЧЕ ЗНАМ КАКВО ИСКАШЕ ДА КАЖЕ ТЯ. НЕ САМО ЗА КОЛЕНЕТЕ.

— Кой, господарю?

Отговор не последва.

Когато стигна до вратата, Албърт погледна назад. Смърт отново се беше втренчил в пространството. Никой друг не можеше да се втренчи като него.

Да не те виждат не беше голям проблем. Далеч по-голямо притеснение бяха нещата, които ТЯ не преставаше да вижда.

Сънищата. Бяха само сънища, разбира се. Сюзън знаеше, че според съвременната теория сънищата са само образи, които съзнанието изхвърля, докато подрежда събитията от деня. Щеше да е по-спокойна, ако поне веднъж събитията от деня включваха летящи бели коне, огромни мрачни стаи и изобилие от черепи.

Добре че поне бяха само сънища. Бе виждала и други неща. Например, никога не споменаваше странната жена в спалнята в нощта, когато Ребека Снел остави един зъб под възглавницата си. Сюзън я видя как влиза през отворения прозорец и застава до леглото. Приличаше малко на млекарка и въобще не беше страшна, въпреки че минаваше през мебелите. От нея се носеше звън на монети. На следващата сутрин зъбът бе изчезнал, а Ребека бе забогатяла с една 50-пенсова монета.

Сюзън мразеше такива неща. Знаеше, че умствено неуравновесени хора разказват на децата за Феята, Която Прибира Зъбчетата, но това не беше достатъчна причина тя да съществува. То предполагаше объркано мислене. Тя не обичаше обърканото мислене, което и без това беше огромно прегрешение при режима на госпожица Батс.

Иначе тук не беше особено зле. Госпожица Юлали Батс и колежката й госпожица Делкрос бяха основали колежа, водени от забележителната идея, че тъй като момичетата и без друго нямат никаква работа, докато някой не се ожени за тях, значи могат да се позанимават малко и да понаучат това-онова.

По света съществуваха цял куп училища, но всички те се ръководеха или от всевъзможни църкви, или от Гилдиите. Госпожица Батс имаше възражения от логическо естество срещу църквите, а пък осъждаше факта, че единствените Гилдии, които считаха, че си заслужава да се образоват момичета, бяха Крадците и Шивачките. Но там навън се намираше един голям и опасен свят и най-добре щеше да е, ако едно момиче се изправи срещу него, въоръжено със сериозни познания по геометрия и астрономия под корсажа си. Тъй като госпожица Батс искрено вярваше, че между момчетата и момичетата не съществуват никакви съществени различия.

Или поне нито едно, за което си струва да се говори.

Във всеки случай нито едно, за което тя би говорила.

И следователно вярваше в това да насърчава логическото мислене и здравословното любознателно съзнание сред поверените й млади госпожици. Що се отнася до мъдростта, това занимание е все едно, да тръгнеш на лов за алигатори в картонена лодка през по-гладен период.

Например когато вирнала трепереща брадичка изнасяше лекция пред училището за опасностите, които ни очакват навън в града, триста здрави любознателни съзнания решиха, че 1) те трябва да бъдат вкусени при първа възможност; а пък логическото мислене се чудеше 2) как точно госпожица Батс бе узнала за тези опасности. А високите, зъбчати стени около двора на колежа изглеждаха твърде елементарни за всеки със свеж мозък, пълен с тригонометрия и с тяло, закалено в здравословни занимания по фехтовка, гимнастика и ледени бани. Госпожица Батс можеше да направи опасността да изглежда наистина интересна.

Както и да е, това беше случката с нощната посетителка. След известно време Сюзън реши, че сигурно си я е въобразила. Това беше единственото логично обяснение. А в тях Сюзън си я биваше.

Казват, че всеки търси нещо.

Имп търсеше място, където да отиде.

Селската каруца, която го докара през последната отсечка от пътя, сега се отдалечаваше с трясък през полето.

Погледна към пътепоказателя. Едното рамо сочеше към Куирм, другото към Анкх-Морпорк. Знаеше точно толкова, колкото е необходимо да се знае — Анкх-Морпорк е голям град, но построен върху глинеста почва и следователно не представляваше интерес за друидите от семейството му. Имаше три Анкх-Морпоркски долара и малко дребни пари. Май не беше много за Анкх-Морпорк.

За Куирм не знаеше нищо, освен че се намира на брега. Пътят, който водеше към Куирм, не изглеждаше много използван, докато този към Анкх-Морпорк беше здраво отъпкан.

Би било разумно да иде в Куирм, за да усети тръпката на градския живот. Би било разумно да понаучи как градските хора мислят, преди да се отправи към Анкх-Морпорк, за който казваха, че е най-големият град на света. Би било разумно да се хване на някаква работа в Куирм и да понатрупа малко пара. Би било разумно да се научи да ходи, преди да тръгне да бяга.

Здравият разум казваше всичко това на Имп, така че той решително се отправи към Анкх-Морпорк.

Що се отнася до външния вид, Сюзън винаги навеждаше хората на мисли за глухарче, което тъкмо се кани да ти каже колко е часът. Колежът обличаше възпитаничките си в свободни морскосини вълнени роби, които ги покриваха от врата досами глезена — практични, здравословни и хубави като талпи. Талията им се намираше някъде около нивото на коляното. Сюзън започваше да изпълва нейната в съответствие с древните правила, за които колебливо и не много често намекваше по Биология и Хигиена госпожица Делкрос. Момичетата приключваха нейния предмет с неясното чувство, че се предполага да се омъжат за заек. (Сюзън бе излязла от класната стая с усещането, че картоненият скелет на куката в ъгъла прилича на някой, когото познава…)

Но именно косата й караше хората да спират и да се обръщат след нея. Беше чисто бяла, с изключение на един черен кичур. Училищните разпоредби изискваха да е на две плитки, но тя притежаваше неестествената склонност да се разплита и да се развява в предпочитаната от нея самата форма, като змиите на Медуза.[2]

После идваше и белегът й по рождение, а той беше точно такъв. Личеше си само ако се изчервеше, когато на бузата й се появяваха три бледи линии, и изглеждаше така, сякаш току-що са я шляпнали. В случаите, когато беше ядосана — а тя доста често се ядосваше, на абсолютната глупост на света — те блестяха.

На теория точно по това време имаха Литература. Сюзън мразеше Литературата. Далеч повече й харесваше да прочете някоя хубава книга. Междувременно тя беше отворила „Логика И Парадокси“ от Уълд на чина си и я четеше, подпряла брадичка с ръце.

Даваше наполовина ухо към това, което правеше останалата част от класа.

Беше стихотворение за нарциси.

Очевидно поетът много ги е харесвал.

Сюзън приемаше това със стоицизъм. Живееха в свободна страна. Хората можеха да обичат нарциси, щом така им харесва. Но на тях просто не биваше, според съвсем определеното й и категорично мнение, да им се позволява да хабят повече от една страница, за да го кажат.

Тя се зае отново с образованието си. Според нея училището непрекъснато се опитваше да й се пречка в това.

Около нея неумело разчленяваха виденията на поета с груби сечива.

Кухнята беше построена в същия грандомански стил, както останалата част от къщата. Цяла армия готвачи би могла да се изгуби в нея. Стените в дъното се губеха в сенките, а кюнецът, поддържан тук-таме от обвити в сажди вериги и парчета мазно въже, изчезваше в мрака някъде на четвърт миля над пода. Поне не дразнеше окото на посетителя.

Албърт прекарваше времето си в едно малко, покрито с плочки кьоше, достатъчно голямо, за да побере бюфета, масата и печката. И един стол-люлка.

— Ако някой човек попита: „За какво е всичко това, съвсем сериозно, когато стигнеш до същината?“, той не върви на добре — каза той, докато си свиваше цигара. — Но не знам какво означава това, когато той го казва. Пак някоя от неговите прищевки.

Единственият друг присъстващ в стаята кимна. Устата му беше пълна.

— Цялата онази работа с дъщеря му — каза Албърт. — Искам да кажа… дъщеря? После чу за чираците. Нищо не помогна — реши, че трябва да иде и да си вземе някой! Ха! Само неприятности, това беше. И ти също, като се замислиш… и ти си една от прищевките му. Без да искам да те засегна — добави той, давайки си сметка на кого говори. — Ти поне излезе сполучлив. Добра работа вършиш.

Ново кимване.

— Той винаги обърква нещата — продължи Албърт. — Там е проблемът. Като когато чу за Новогодишната нощ на прасетата? Спомняш ли си това? Трябваше да направим всичко, дъбовото дърво в саксия, хартиените наденички, вечерята със свинско, той, дето седеше с хартиена шапка на главата и повтаряше „ТОВА ЗАБАВНО ЛИ Е?“ Направих му малко украшение за писалището, а той ми подари тухла.

Албърт поднесе цигарата към устните си. Беше я свил майсторски. Само майстор би могъл да свие толкова тънка, и в същото време толкова влажна цигара.

— Но пък беше хубава тухла, да знаеш. Още я пазя тук някъде.

— ЦЪЪРР — отвърна Смърт на Плъховете.

— Трябва точно да му хванеш чалъма — рече Албърт. — Е, би го направил поне, ако имаше с какво да го направиш. Той винаги пропуска същественото. Как да ти кажа, не може да надживява нещата. Не може да забравя.

Смукна жалкото си произведение така, че чак очите му се насълзиха.

— „За какво е всичко това, съвсем сериозно, когато стигнеш до същината?“ — каза Албърт. — Божичко!

Погледна към кухненския часовник, по някакъв специален човешки навик. Откак Албърт го купи, никога не беше работил.

— Обикновено по това време вече си е вкъщи — каза. — Най-добре да му приготвя подноса. Нямам представа какво може да го е задържало.

Светецът седеше под едно свещено дърво, с кръстосани крака и ръце върху коленете. Очите му бяха затворени, за да може по-добре да се съсредоточи върху Безкрайното, и беше съвсем гол, с изключение на една препаска на слабините, за да покаже презрението си към земните неща.

Пред него имаше дървена купичка.

Осъзна, след известно време, че го наблюдават. Отвори едно око.

На няколко крачки оттам седеше неясна фигура. По-късно той беше сигурен, че фигурата е принадлежала на… някого. Не можеше много да си спомни описанието, но човекът със сигурност трябва да е имал такова. Беше… ами… толкова висок, и някакси… определено…

— ИЗВИНЕТЕ.

— Да, синко? — Сбърчи чело. — Ти си мъж, нали? — добави той.

— ДОСТА ВРЕМЕ МИ ОТНЕ, ДОКАТО ТЕ ОТКРИЯ. НО АЗ СЪМ ДОБЪР В ТАЯ РАБОТА.

— Да?

— КАЗАХА МИ, ЧЕ ЗНАЕШ ВСИЧКО.

Светецът отвори и другото око.

— Тайната на битието е да презреш земните връзки, да скъсаш с химерата на материалната изгода и да търсиш единение с Безкрая — рече той. — И дръж надалеч крадливите си ръце от просешката ми купа.

Гледката на молителя го притесняваше.

— АЗ СЪМ ВИЖДАЛ БЕЗКРАЯ — отвърна непознатият. — НЕ Е НИЩО ОСОБЕНО.

Светецът се огледа.

— Не ставай глупав — рече той. — Не можеш да видиш Безкрая. Щото е безкраен.

— АЗ СЪМ ГО ВИЖДАЛ.

— Е, добре де, и как изглежда?

— СИН Е.

Светецът се размърда притеснено. Не се предполагаше да стане така. Кратко, но красноречиво плещене за Безкрая и многозначително побутване по посока на просешката купа — така се предполагаше да стане.

— Черен е — промърмори той.

— НЕ Е — отвърна непознатият, — КОГАТО СЕ ГЛЕДА ОТВЪН. НОЩНОТО НЕБЕ Е ЧЕРНО. НО ТОВА Е САМО ПРОСТРАНСТВО. БЕЗКРАЯТ, ОБАЧЕ, Е СИН.

— Е, тогава, предполагам, че знаеш и какъв е звукът от плясването на едната ръка? — гадно попита светецът.

— ДА. ПЛ. ДРУГАТА РЪКА ПРАВИ ЯС.

— Ха-ха, не, тук грешиш — рече светецът, вече на по-твърда почва. Размаха кльощава ръка. — Никакъв шум, виждаш ли?

— ТОВА НЕ БЕШЕ ПЛЯСВАНЕ. БЕШЕ САМО МАХВАНЕ.

— Беше плясване. Само дето не използвах двете си ръце. И какво синьо, по-точно?

— ТИ САМО МАХНА. НЕ БИХ КАЗАЛ, ЧЕ ТОВА Е МНОГО ФИЛОСОФСКО. ГЛУПОСТИ.

Светецът погледна надолу по планината. Приближаваха се няколко човека. Имаха цветя в косите и носеха нещо, което много приличаше на купа ориз.

— ИЛИ МОЖЕ БИ EAU-DE-NIL.[3]

— Виж, синко — припряно рече светецът, — какво точно искаш? Нямам цял ден време.

— О, ДА, ИМАШ. ОТ МЕН ДА ГО ЗНАЕШ.

— Какво искаш?

— ЗАЩО НЕЩАТА ТРЯБВА ДА СА ТАКИВА, КАКВИТО СА?

— Ами…

— НЕ ЗНАЕШ, НАЛИ?

— Не съвсем точно. Цялата работа се предполага да е загадка, схващаш ли?

Непознатият се втренчи известно време в светеца, карайки човечеца да усети как главата му е станала прозрачна.

— ТОГАВА ЩЕ ТИ ЗАДАМ ЕДИН ПО-ПРОСТ ВЪПРОС. КАК ЗАБРАВЯТ ХОРАТА?

— Забравят какво?

— ЗАБРАВЯТ НЕЩО. ВСИЧКО.

— Ами… то… то става автоматично. — Потенциалните последователи бяха свърнали на завоя по планинската пътека. Светецът бързичко грабна просешката си паница.

— Да кажем, че тази паница е паметта ти — рече той, като я размаха неопределено. — Може да побере само толкова, ясно? Влизат нови неща, така че старите трябва да прелеят…

— НЕ. АЗ ПОМНЯ ВСИЧКО. ВСИЧКО. ДРЪЖКИ НА ВРАТИ. ИГРАТА НА СЛЪНЧЕВИТЕ ЛЪЧИ В КОСИТЕ. ЗВУКА ОТ НЕЧИЙ СМЯХ. СТЪПКИ. ВСЯКА МАЛКА ПОДРОБНОСТ. СЯКАШ СЕ Е СЛУЧИЛО ВЧЕРА. ВСЕ ЕДНО СЕ Е СЛУЧИЛО ЕДВА УТРЕ. ВСИЧКО. РАЗБИРАШ ЛИ?

Светецът се почеса по лъскавата гола глава.

— По традиция — каза той, — начините за забравяне включват присъединяване към Клачианския чуждестранен легион, изпиване водите на някаква вълшебна река, дето никой не я знае къде е, и поглъщане на огромни количества алкохол.

— А, ДА.

— Но алкохолът омаломощава тялото и е отрова за душата.

— НА МЕН МИ ЗВУЧИ ДОБРЕ.

— Учителю?

Светецът раздразнено се озърна. Последователите бяха пристигнали.

— Една минутка само, разговарям с…

Непознатият си беше отишъл.

— О, учителю, изминахме толкова много мили… — започна адептът.

— Я млъкни за малко, а?

Светецът протегна ръка, обърнал длан вертикално, и махна няколко пъти. Промърмори нещо под сурдинка.

Последователите размениха погледи. Не бяха очаквали това. Най-сетне, водачът им изцеди капчица смелост.

— Учителю…

Светецът се обърна и го перна през ухото. Шумът, предизвикан от това, съвсем определено беше плясване.

— А! Разбрах! — възкликна светецът. — Така, какво мога да направя за…

Млъкна, щом мозъкът му догони ушите му.

— Какво искаше да каже той с това „хората“?

Смърт замислено крачеше по хълма към мястото, където един голям бял кон кротко наблюдаваше пейзажа.

Рече:

— МАХАЙ СЕ.

Конят внимателно го погледна. Той беше значително по-интелигентен от повечето коне, макар че това не беше трудно постижение. Като че ли разбираше, че нещо не е наред с господаря му.

— МОЖЕ ДА СЕ ЗАБАВЯ ИЗВЕСТНО ВРЕМЕ — каза Смърт.

И пое нататък.

В Анкх-Морпорк не валеше. Това беше голяма изненада за Имп.

Друго нещо, което го изненада, беше, колко бързо летяха парите. До момента беше изгубил три долара и двайсет и седем пенса.

Беше ги изгубил, защото ги остави в една паница пред себе си докато свиреше, както ловецът поставя примамка за да улови патици. В следващия миг, в който погледна надолу, парите бяха изчезнали.

Хората идваха в Анкх-Морпорк, за да си търсят щастието. За нещастие, други хора също си го търсеха.

А и хората като че ли не искаха бардове, дори и такива, които са спечелили Имеловата награда и стогодишна лира в големия Айстедфод в Лламедос.

Беше открил местенце на един от главните площади, изправи се и засвири. Никой не му обърна внимание, освен че от време на време го избутваха от пътя си, докато бързаха покрай него, за да му свият паницата. Най-после, точно когато започваше да се съмнява дали е взел правилното решение изобщо да идва тук, се приближиха няколко зрители.

— Свири на арфа, Ноби — рече единият от тях, след като известно време погледа Имп.

— Лира.

— Не, честна дума, аз съм… — Дебелият страж се намръщи и погледна надолу. — Цял живот точно това чакаш да кажеш, нали, Ноби — рече той. — Обзалагам се, че си се родил с надеждата, че някой ден някой ще каже „Това е арфа“, за да можеш ти да му кажеш „лира“, за да прозвучи умно или за играта на думи. Е, ха-ха.

Имп спря да свири. Невъзможно беше да продължи, предвид обстоятелствата.

— Наистина е лира — рече той. — Спечелих я на…

— А, ти си от Лламедос, нали така? — попита дебелият страж. — По акцента ти се познава. Много музикални хора са това, лламедосците.

— На мен ми звучи като правене на гаргара с чакъл — каза онзи, идентифициран като Ноби. — Имаш ли разрешително, братле?

— Разрешителлно? — попита Имп.

— Много държат на разрешителните, това, Гилдията на Музикантите — каза Ноби. — И а те хванат да свириш без разрешително, а са ти взели инструмента и са ти го натикали…

— Е, стига, стига — рече другият пазител на реда. — Стига си плашил момчето.

— Ами, нека кажем само, че не е много весело, ако те хванат да свириш на флейта — каза Ноби.

— Но без съмнение музиката е свободна, както е въздухът и небето, налли — каза Имп.

— Само че не и по тези места. Само един мъдър съвет, приятел — каза Ноби.

— Никога не съм чувал за някаква Гиллдия на Музикантите — каза Имп.

— На улица „Ламаринен похлупак“ е — рече Ноби. — Искаш ли да си музикант, трябва да се включиш в Гилдията.

Имп беше възпитан да се подчинява на правилата. Лламедосците бяха хора, които много почитаха закона.

— Веднага ще отида там — каза той.

Стражите го проследиха как се отдалечава.

— Облечен е в нощница — рече Ефрейтор Нобс.

— Плащ като на всички бардове, Ноби — рече Сержант Колън. Стражите отминаха нататък. — Имат дух на бардове, това Лламедосците.

— Колко време му даваш, сержант?

Колън махна с ръка с вялото, въртеливо движение на някой, който прави предварително проверено предположение.

— Два, три дни — отвърна.

Заобиколиха корпуса на Невидимия Университет и поеха по „Гърбините“, прашна малка уличка, по която нямаше много движение, нито амбулантна търговия, и следователно беше много предпочитана от Стражите като място, където да се скрият, да изпушат по един тютюн и да изследват дебрите на съзнанието.

— Нали знаеш сьомгата, сержант — рече Ноби.

— Да, това е риба, която знам.

— Нали знаеш, че продават парченца от нея в консерви…

— Доколкото знам, да.

— Амии… как така всичките консерви са с еднакъв размер? Сьомгата става по-тънка в двата края.

— Интересна забележка, Ноби. Аз мисля…

Стражът се спря и се взря през улицата. Ефрейтор Нобс проследи погледа му.

— Онзи магазин — рече Сержант Колън. — Онзи магазин ей там… там ли беше вчера?

Ноби погледна към лющещата се боя, към малкото потънало в мръсотия прозорче, паянтовата врата.

— Разбира се — каза. — Винаги си е бил там. Там е от години.

Колън пресече улицата и потърка мръсотията. Тъмни сенки едва се виждаха в мрака.

— Е, добре — промърмори. — Само дето… струва ми се… беше ли вчера тук от години?

— Добре ли си, сержант?

— Да вървим, Ноби — каза сержантът, докато се отдалечаваше колкото можеше по-бързо.

— Къде, сержант?

— Където и да е, само не тук.

В тъмните купища стоки нещо усети отдалечаването им.

Имп вече се беше възхитил на сградите на Гилдиите — величествената фасада на Гилдията на Убийците, великолепните колони на Гилдията на Крадците, димящата и въпреки това внушителна дупка, където Гилдията на Алхимиците се беше помещавала до вчера. Е, следователно, истинско разочарование беше да установи, че Гилдията на Музикантите, когато най-сетне я откри, дори не беше и сграда. Представляваше само няколко сбутани стаички над една бръснарница.

Седна в боядисаната в кафяво стая и зачака. На отсрещната стена имаше надпис. Гласеше: „За Ваше Удобство И Улеснение Няма Да Пушите“. Имп никога през живота си не беше пушил. Всичко в Лламедос беше прекалено влажно, за да може да се пуши. Но внезапно го обзе желание да опита.

Единствените други посетители в стаята бяха един трол и едно джудже. Не се чувстваше никак уютно в компанията им. Не откъсваха очи от него. Най-после джуджето рече:

— Ти елф ли си?

— Аз? Не!

— Приличаш малко на елф в главата.

— Изобщо не съм еллф. Честна дума.

— Откъде си? — попита тролът.

— Лламедос — отвърна Имп. Затвори очи. Знаеше какво правят тролите и джуджетата по традиция на хората, заподозрени, че са елфи. Гилдията на Музикантите можеше да взима частни уроци по наказания при тях.

— К’во е т’ва дет’го държиш там? — попита тролът. Имаше две големи плочки тъмно стъкло пред очите си, подпрени с рамки от жица, закачени на ушите му.

— Лира е, налли разбирате.

— На т’ва свириш?

— Да.

— ’Начи си друид?

— Не!

Отново настъпи тишина, докато тролът си подреждаше мислите.

— Приличаш на друид в тая нощница — избоботи той след малко.

Джуджето от другата страна на Имп започна да се кикоти.

Тролите не и обичаха друидите. Всеки мъдър вид, който прекарва доста време неподвижен на едно място в скалоподобна поза би имал възражения срещу всеки друг вид, който е в състояние да го влачи шейсет мили на валяци и да го зарови до колене като част от някакъв кръг. Склонен е да си мисли, че това е причина за недоволство.

— Ами, то всички в Лламедос се облличат така — рече Имп. — Но аз съм бард! Не съм друид. Мразя скалли!

— Ууапс! — тихо възкликна джуджето.

Тролът огледа Имп от глава до пети, бавно и преднамерено.

После каза, без никаква особена следа от заплаха:

— Отскоро ли си в този град?

— Току-що пристигнах — отвърна Имп. Даже няма да успея да стигна до вратата, помисли си. Ще ме смеллят на кайма.

— Ето ти един безплатен полезен съвет. Безплатен, дето ти го давам ей тъй за нищо. В тоя град „скала“ е думата, която се използва за всеки трол. Лоша дума за трол, използвана от глупави хора. А си нарекъл някой трол скала, а си се приготвил да се помотаеш, докато си търсиш главата. Особено ако приличаш малко на елф в ушите. Туй е безплатен съвет, щот’ си бард и творец на музика, също кат’ мен.

— Добре! Бллагодаря ти! Чудесно! — отвърна Имп, олекнал от облекчение.

Грабна лирата си и изсвири няколко акорда. Това като че ли поразведри атмосферата. Всеки знае, че елфите никога не са могли да свирят.

— Лиас Блустоун — каза тролът, като протегна нещо масивно с пръсти на него.

— Имп йе Селлин — рече Имп. — Във всеки сллучай нямам абсоллютно нищо общо с влаченето на каквито и да билло скалли!

Една по-малка, по-топчеста ръка се стрелна към Имп от друга страна. Погледът му се плъзна нагоре по продължението й, което принадлежеше на джуджето. Малко беше, даже и за джудже. На коленете му лежеше голяма бронзова тръба.

— Глод Глодсън — каза джуджето. — Свириш само на лира?

— На всичко, което има струни — каза Имп. — Но лирата е царицата на инструментите, налли знаеш.

— Аз мога да надуя всичко — каза Глод.

— Наистина лли? — попита Имп. Замисли се за някоя учтива забележка. — Трябва да си много известен с това.

Тролът вдигна една голяма кожена торба от пода.

— Аз на т’ва свиря — каза той. Няколко огромни обли камъка се изтърколиха на пода. Лиас вдигна един и го почука е пръст. Той каза „тупп“.

— Музика от камъни? — попита Имп. — И как се нарича?

— Викаме й Груухауга — отвърна Лиас, — което ще рече „музика, направена от скали“.

Камъните бяха всички с различен размер, внимателно настроени тук и там посредством малки резки, издялани в скалата.

— Може лли? — попита Имп.

— Заповядай.

Имп избра един малък камък и го почука с пръст. Рече „боп“. Един по-малък пък рече „бинг“.

— Какво правиш с тях? — попита.

— Удрям ги един в друг.

— И послле какво?

— Какво искаш да кажеш с това „И после какво“?

— Какво правиш, след като ги удариш един в друг?

— Пак ги удрям — рече Лиас като типичен барабанист.

Вратата към вътрешната стая се отвори и един мъж с вирнат нос се огледа наоколо.

— Вие всички заедно ли сте? — излая той.

Наистина съществуваше реката от легендата и една капка от нея може да лиши човек от паметта му.

Много хора смятаха, че това е река Анкх, водите на която могат да се изпият, или дори да се нарежат на парчета и да се сдъвчат. Една глътка от Анкх съвсем сигурно би могла да лиши човек от паметта му, или поне да му причини такива неща, които после изобщо не би искал да си спомни.

Всъщност, съществува и една друга река, която би могла да свърши същото. Естествено, има и проблем. Никой не знае къде е, защото всички са винаги много жадни, когато я откриват.

Смърт насочи вниманието си другаде.

— Седемдесет и пет доллара? — възкликна Имп. — Само за да свирим музика?

— Това са двайсет и пет долара регистрационна такса, двайсет процента от постъпленията и петнайсет долара доброволна задължителна годишна вноска за Пенсионния фонд — каза господин Клийт, секретар на Гилдията.

— Но ние нямаме толкова пари!

Мъжът сви рамене, сякаш за да рече, че макар светът наистина да е пълен с проблеми, точно този не е негов.

— Но сигурно ще можем да ви пллатим, когато сме поизкаралли маллко? — немощно попита Имп. — Далли не бихте моглли, ами, да ни дадете някоя и друга седмица…

— Не мога да ви разреша да свирите, където и да било, ако не сте членове на Гилдията — отговори господин Клийт.

— Но ние не можем да станем членове на Гилдията, докато не посвирим — каза Глод.

— Точно така — весело каза господин Клийт. — Ха. Ха. Ха.

Странен смях беше този, абсолютно невесел и смътно напомнящ за птичка. Много приличаше на собственика си, който беше точно това, което ще се получи, ако извлечете вкаменен генетичен материал от нещо в кехлибар и после го облечете в костюм.

Лорд Ветинари поощряваше разрастването на Гилдиите. Те бяха големите колела, които задвижваха механизма на един добре организиран град. Капка масло тук… прът, пъхнат там, разбира се… и в общи линии всичко вървеше добре.

И даваше плодове, по същия начин, както от торовете се раждат червеи — плодове като господин Клийт. Той не беше лош човек, според стандартните определения; по същия начин, по който разнасящият чума плъх не е — от безпристрастна гледна точка — лошо животно.

Господин Клийт се трудеше здраво в името на събратята си. Беше отдал живота си на това. Защото на света съществуват много неща, които трябва да бъдат свършени, а хората не искат да се занимават с тях, затова са признателни на господин Клийт, че ги върши вместо тях. Да следи регистрите, например. Да се грижи списъците с членовете да са винаги поддържани. Да подрежда. Да организира.

Поработи здраво за Гилдията на Крадците, макар че никога не крадеше, поне не в обичайно влагания смисъл. После се освободи едно доста по-високопоставено място в Гилдията на Глупаците, а господин Клийт не беше глупак. И най-накрая пое секретарската работа на Музикантите.

Технически погледнато, редно беше да е музикант. Така че, купи си гребен и хартия. Дотогава Гилдията я бяха ръководили истински музиканти и следователно списъкът на членовете никакъв го нямаше, а почти никой не беше плащал никакви такси напоследък, така че Организацията дължеше няколко хиляди долара на трола Хризопрас при течаща наказателна лихва, даже нямаше нужда да го проверява.

Когато господин Клийт отвори първата от занемарените счетоводни книги и се вгледа в неорганизираната бъркотия, обзе го дълбоко и чудно усещане. От този момент нататък, никога не погледна назад. Беше прекарал много време да гледа все надолу. И макар че Гилдията си имаше президент и съвет, тя също така си имаше и господин Клийт, който отчиташе протоколите, грижеше се нещата да вървят гладко и много тихичко си се усмихваше сам на себе си. Странен, но много успокояващ е фактът, че винаги когато хората отхвърлят игото на тираните и тръгнат да се самоуправляват, точно тогава като гъба след дъжд пониква и някой господин Клийт.

Ха. Ха. Ха. Господин Клийт се смееше на разни неща в обратна пропорционалност на действителния хумор в ситуацията.

— Но това са глупости!

— Добре дошли в чудния свят на икономиката на Гилдията — каза господин Клийт. — Ха. Ха. Ха.

— Ами какво ще стане, ако свирим, без да сме в Гиллдията? — попита Имп. — Ще ни конфискувате лли инструментите?

— Като начало — отвърна президентът. — А после, един вид ви ги връщаме. Ха. Ха. Ха. Случайно… ти да не си елф?

— Седемдесет и пет доллара е престъплление — говореше Имп, докато се мъкнеха из смрачаващите се улици.

— По-лошо и от престъпление — рече Глод. — Чух, че Гилдията на Крадците взимала само процент.

— А ти дават там, членство в Гилдията, както си му е реда — боботеше Лиас. — Даже и пенсия. А ’сека година ги водят един ден на екскурзия до Куирм с пикник.

— Музиката трябва да бъде безпллатна — рече Имп.

— И какво ще правим сега? — попита Лиас.

— Някой да има някакви пари? — попита Глод.

— Имам един долар — рече Лиас.

— И няколлко пенита — добави Имп.

— Тогава отиваме да се наядем прилично — рече Глод. — Точно тук.

Посочи табела.

— „Гозби в Дупката на Гимлет“? — попита Лиас. — Гимлет? Звучи ми като джудже. Дребночели и такива ми ти работи?

— Сега вече приготвя и тролска храна — каза Глод. — Реши да остави настрана етническите различия в името на повечето пари, които може да направи. Пет вида въглища, седем вида кокс и пепел, седименти, от които лигите ти ще потекат. Ще ти хареса.

— И хлляб за джуджета? — попита Имп.

— На теб ти харесва хлябът на джуджетата? — попита Глод.

— Обожавам го — отвърна Имп.

— Какво, истински хляб за джуджета? — попита Глод. — Сигурен ли си?

— Да. Хубав е и хрупкав.

Глод сви рамене.

— Ето още едно доказателство — рече. — Никой, който обича хляба на джуджетата, не може да е елф.

Заведението беше почти празно. Едно джудже в престилка, която му стигаше до под мишниците, ги гледаше през ръба на тезгяха.

— Приготвяте ли пържени плъхове? — попита Глод.

— Най-добрия пържен плъх в целия град — отвърна Гимлет.

— Браво. Дай ми четири пържени плъха.

— И маллко хлляб за джуджета — каза Имп.

— И малко кокс — търпеливо рече Лиас.

— Искате глави от плъхове или крака?

— Не. Четири пържени плъха.

— И малко кокс.

— Кетчуп искате ли на плъховете?

— Не.

— _Сигурен_ ли сте?

— Никакъв кетчуп.

— И малко кокс.

— И две твърдо сварени яйца — каза Имп.

Другите го погледнаха озадачено.

— Какво има? Просто обичам твърдо сварени яйца — рече той.

— И малко кокс.

— И две твърдо сварени яйца.

— И малко кокс.

— Седемдесет и пет долара — рече Глод, докато седяха. — Колко е три по седемдесет и пет долара?

— Много долари — рече Лиас.

— Повече от двеста доллара — каза Имп.

— Никога даже не съм виждал двеста долара — каза Глод. — Не и буден.

— Ще събираме ли пари? — попита Лиас.

— Не можем да съберем пари като музиканти — каза Имп. — Такъв е Законът на Гиллдията. Ако те хванат, взимат ти инструмента и ти го набутват… — Той млъкна. — Да речем само, че не е много веселло да си флейтист — довърши по памет.

— Не бих казал, че и да си тромбонист е много весело — рече Глод, докато ръсеше с чер пипер плъха си.

— Сега не мога да се върна вкъщи — каза Имп. — Казах, че ще… Още не мога да се върна вкъщи. Даже и да можех, ще трябва да събирам моноллити като братята ми. Единственото, което ги интересува са праисторически кръгове от мегаллити.

— Ако аз се върна сега у дома — рече Лиас, — ще бъхтя друиди с бухалката.

И двамата много внимателно се отдалечиха един от друг.

— Тогава да свирим някъде, където Гилдията няма да ни намери — весело рече Глод. — Да намерим някъде нещо да се побъхтим…

— Аз имам бухалка — гордо рече Лиас. — С пирон на нея.

— Искам да кажа, работа за през нощта — каза Глод.

— Ама тя и нощем си има пирон.

— Случайно знам — започна Глод, като изостави тази тема, — че в този град съществуват много места, които не обичат да плащат данъците на Гилдиите. Бихме могли да направим няколко кръгчета и да съберем парите без никакъв проблем.

— И тримата заедно? — попита Имп.

— Естествено.

— Но ние свирим музика за джуджета, човешка и троллска музика — каза Имп. — Не съм сигурен, че си пасват една с друга. Искам да кажа, джуджетата сллушат тяхната си музика, хората сллушат човешка музика, троллите сллушат троллска музика. Какво ще се поллучи, ако ги смесим и трите? Ще бъде ужасно.

— Разбираме се екстра — каза Лиас, като се изправи и си взе солта от тезгяха.

— Ние сме музиканти — каза Глод. — Не е същото с истинските хора.

— Ъхъ, така е — рече тролът.

Лиас седна.

Чу се пращене.

Лиас се изправи.

— О! — рече.

Имп се пресегна. Бавно и много внимателно той вдигна останките от лирата си от пейката.

— Ох! — рече Лиас.

Една струна се сви на кълбо с тъжен тих звук.

Беше все едно да гледаш как умира котенце.

— Спечеллих я в Айстедфод — каза Имп.

— Дали не може да се залепи отново? — попита Глод, най-сетне.

Имп поклати глава.

— Никой, който знае как, не е останал в Лламедос.

— Да, но на Улицата на Изкусните Занаятчии…

— Истински съжалявам. Наистина истински съжалявам, не знам как се озова там.

— Не беше виновен ти.

Имп се опита безуспешно да сглоби няколко късчета. Но музикален инструмент не може да се поправи. Спомни си какво казваха старите бардове. Те имат душа. Всички инструменти имат душа. Ако се счупят, душата излиза от тях, отлита като птица. Нещото, което се сглобява след това, е просто предмет, обикновена сглобка от дърво и тел. Може и да свири, би могло дори да заблуди някой случаен слушател, но… Все едно да бутнеш някого от скала, а после да го съшиеш и да очакваш да се съживи.

— Хм… може би ще успеем да ти купим друга тогава, а? — рече Глод. — Има един… много хубав мъничък магазин в „Гърбините“…

Млъкна. Разбира се, че съществуваше един много хубав мъничък магазин в „Гърбините“. Винаги беше съществувал.

— В „Гърбините“ — повтори той, за по-сигурно. — Няма начин да го няма. В „Гърбините“. Да. От години е там.

— Не и такава — рече Имп. — Преди майсторът даже да докосне дървото, той трябва да престои две седмици увит във воллска кожа в някоя пещера зад водопад.

— Защо?

— Не знам. По традиция. Трябва да освободи съзнанието си от всичко, което го отвллича.

— Трябва да има някакъв друг начин, въпреки всичко — каза Глод. — Ще купим нещо. Не можеш да си музикант без инструмент.

— Нямам никакви пари — каза Имп.

Глод го потупа по гърба.

— Това няма значение — рече той. — Имаш приятели! Ние ще ти помогнем! Най-малкото, което можем да направим.

— Но ние похарчихме всичко, което имахме, за храна. Нямаме повече пари — каза Имп.

— Това е негативен поглед върху нещата — каза Глод.

— Ами, да. Друг нямаме, налли разбираш?

— Ще измисля нещо — каза Глод. — Аз съм джудже. Ние разбираме от пари. На практика „разбирам от пари“ е второто ми име.

— Доста дъллго второ име.

Почти се беше стъмнило, когато стигнаха до магазина, точно срещу високите стени на Невидимия Университет. Приличаше на търговски център за музикални инструменти, с дублиращи функции и на заложна къща, тъй като всеки един музикант все трябва по някое време от живота си да се раздели с инструмента си, ако иска да се наяде и да се наспи на закрито.

— Купувал ли си някога нещо оттук? — попита Лиас.

— Не… поне не си спомням — отвърна Глод.

— Затворено е — каза Лиас.

Глод потропа на вратата. След известно време тя се открехна, точно колкото да се покаже тънка ивица лице, принадлежащо на някаква старица.

— Искаме да купим инструмент, гос’жо — рече Имп.

Едно око и част от устни го изгледаха отгоре до долу.

— Ти човек ли си?

— Да, гос’жо.

— Добре, тогава.

Магазинът се осветяваше от няколко свещи. Старицата се оттегли на безопасно място зад тезгяха, откъдето ги заоглежда много внимателно за някакви признаци дали са способни да я убият в кревата.

Триото се движеше внимателно сред инвентара. Изглеждаше сякаш магазинът е събирал стоката си от непотърсени залози през вековете. Музикантите често оставаха без пари; това беше една от дефинициите за музикант. Имаше бойни рогове. Имаше лютни. Имаше барабани.

— Вехтории — промърмори Имп.

Глод издуха праха от един крамхорн и го поднесе към устните си, докарвайки звук като призрак от препържено бобено зърно.

— Струва ми се, че вътре има умряла мишка — каза той, като се взираше във вътрешността му.

— Беше си съвсем наред преди да го надуеш — отяде му се старицата.

Последва лавина от цимбали от другия край на магазина.

— Съжалявам — извика Лиас.

Глод вдигна капака на някакъв инструмент, съвършено непознат за Имп. Откри се цял ред клавиши. Глод прокара късите си пръсти по тях, изкарвайки тъжни тенекиени звуци.

— Какво е това? — прошепна Имп.

— Клавесин — каза джуджето.

— Може лли да ни е от поллза?

— Не мисля.

Имп се изправи. Усети, че го наблюдават. Старата жена наистина гледаше, но имаше нещо друго…

— Няма смисълл. Тук няма нищо — високо каза той.

— Ей, какво беше това? — попита Глод.

— Рекох, че тук…

— Чух нещо.

— Какво?

— Ето пак.

Зад тях последва серия от трясъци и думкане, когато Лиас измъкна бас флигорна от някакъв куп стари пюпитри и се опита да духне през острата част.

— Когато заговори, се чу странен звук — рече Глод. — Кажи нещо.

Имп се поколеба, както става с хората, ако след като цял живот са говорили на някакъв език, ги помолят „кажи нещо“.

— Имп? — попита.

— ХАМ — Хам-хам.

— Дойде от…

— ХУА — Хуа-хуа.

Глод отмести купчина древни нотни листа. Зад нея се намираше цяло музикално гробище, включително един барабан без кожа, комплект Ланкърски гайди без свирките и една самотна марака, която най-вероятно би послужила на някой танцьор на Зен фламенко.

И нещо друго.

Джуджето го измъкна. Приличаше много слабо на китара, издялана от парче старинно дърво с тъпо каменно сечиво. Макар че джуджетата по правило не свирят на струнни инструменти, Глод можеше да познае китара като види такава. Предполагаше се да имат формата на жена, но това беше само в случай, че си помислиш, че жените нямат крака, а дълъг врат и твърде много уши.

— Имп? — каза той.

— Да?

— Уауууаууу.

Звукът имаше остър като бръснач, настойчив тон. Имаше дванайсет струни, но тялото на инструмента беше от масивно дърво, съвсем не кухо — кажи-речи беше само скелет, който да опъва струните.

— Резонира с гласа ти — каза Глод.

— Как може…?

— Уаум-уа.

Глод притисна ръка към струните и направи знак на другите двама да се приближат по-наблизо.

— Точно до Университета сме — прошепна той. — Магията се просмуква. Това е всеизвестен факт. Или може би някой магьосник я е заложил. Я не стой като дърво. Можеш ли да свириш на китара?

Имп пребледня.

— Искаш да кажеш… все едно народна музика?

Взе инструмента. На народната музика не се гледаше с добро око в Лламедос, а пък пеенето й се осъждаше много строго. Смяташе се, че някой, който зърва красива млада девица в майската утрин, има правото да предприеме каквито мерки сметне за необходимо, но без това да се записва черно на бяло. Китарите се отричаха заради това, че са… ами, твърде елементарни.

Имп изсвири един акорд. Звукът, който се разнесе, не приличаше на нищо, което е чувал преди — беше пълен с резонанси и странно ехо, които като че ли побягнаха и се скриха сред отломъците инструменти, набраха допълнителна хармония и после отскочиха отново назад. От това го полазиха тръпки по гърба. Но даже и най-лошият музикант на света трябва да си има някакъв инструмент…

— Добре — каза Глод.

Обърна се към старата жена.

— На това не му се вика музикален инструмент, нали така? — попита. — Погледнете го, че то половината му даже я няма.

— Гллод, не мислля, че… — започна Имп. Под ръката му струните трепереха.

Старицата погледна към нещото.

— Десет долара — рече тя.

— Десет долара? Десет долара? — възкликна Глод. — Че то не струва и два!

— Точно така — отвърна старицата. Тя се поразвесели гадничко, сякаш се готвеше за битка, в която няма да бъдат спестени никакви средства.

— А и е стара — каза Глод.

— Антика.

— Я чуй тоя тон. Фалшив е.

— Топъл е. В наши дни такова майсторство няма.

— Само защото ние сме майстори!

Имп отново погледна към нещото. Струните сами резонираха. Имаха синя окраска и бяха леко мъгляви, като че ли никога не преставаха да вибрират.

Приближи я до устата си и прошепна:

— Имп.

Струните забръмчаха.

Сега забеляза следата от тебешира. Почти се беше изтрила. И представляваше една-единствена резка. Само едно драсване с тебешир…

Глод беше в стихията си. Джуджетата се славят като най-запалените по финансовите пазарлъци, като отстъпват по находчивост и наглост само на старите жени. Имп се опита да следи какво става.

— Добре тогава — говореше Глод, — споразумяхме се, нали така?

— Споразумяхме се — отвърна старицата. — И да не си си плюл на ръката преди да се ръкуваме, че не е хигиенично.

Глод се обърна към Имп.

— Мисля, че се справих много добре.

— Добре. Сллушай, това е много…

— Имаш ли дванайсет долара?

— Какво?

— Нещо като пазарлък, струва ми се.

Зад тях нещо тупна. Появи се Лиас, като търкаляше един много голям барабан и носеше няколко цимбала под мишница.

— Казах, че нямам пари! — изсъска Имп.

— Да, но… ами, всички казват, че нямат пари. Нормално е. Никой не ходи насам-натам да разправя, че има пари. Ама ти наистина ли нямаш никакви пари?

— Не!

— Дори и дванайсет долара?

— Не!

Лиас тръшна барабана, цимбалите и купчината нотни листи върху тезгяха.

— Колко струва всичко? — попита той.

— Петнайсет долара — отговори старицата.

Лиас въздъхна и се изправи. За един миг погледът му се зарея някъде надалече, след което той се тресна по ченето. Порови малко из устата си с пръст и извади…

Имп се облещи.

— Ей, нека погледна — каза Глод. Грабна нещото от непротестиращите пръсти на Лиас и внимателно го разгледа. — Ей, това са най-малко петдесет карата!

— _Това_ не го ща — рече старицата. — Било е в тролска уста!

— Ама ядеш яйца, нали? — попита Глод. — Пък и всеки знае, че тролските зъби са чист диамант.

Старата жена взе зъба и го огледа на светлината от свещта.

— Ако го занеса на някой от бижутерите на Невъзможната улица, ще ми каже, че струва двеста долара — каза Глод.

— Е, аз пък ти казвам, че тук той струва петнайсет — отвърна бабата. Диамантът изчезна като по магия някъде из нея. Тя ги дари с щедра, нова усмивка.

— _Защо_ просто не й я отмъкнахме? — попита Глод, вече навън.

— Защото тя е една бедна, беззащитна стара жена — каза Имп.

— Точно това имах предвид!

Глод погледна нагоре към Лиас.

— На теб цялата ти уста ли е пълна с такива работи?

— Аха.

— Ами аз дължа на хазаина си наем за два мес…

— Хич и не си го помисляй — хладнокръвно го пресече тролът.

Зад гърба им вратата се затръшна.

— Виж какво, я по-бодро — каза Глод. — Утре ще уредя публика. Не се притеснявайте. Познавам всички в този град. Трима сме… е, това вече е група.

— Даже не сме репетиралли заедно както трябва — каза Имп.

— Ще репетираме в движение — каза Глод. — Добре дошли в света на професионалните музиканти.

Сюзън не знаеше много за историята. Винаги й се струваше изключително тъп предмет. Едни и същи глупави неща се повтаряха отново и отново от досадни хора. Какъв беше смисълът? Всеки следващ крал беше досущ като предишния.

Класът учеше за някакво въстание, в което някакви селяни искаха да престанат да бъдат селяни и тъй като благородниците бяха победили, бяха престанали да бъдат селяни наистина бързо. Ако си бяха направили труда да се научат да четат и да се запознаят с някоя и друга книга по история, биха научили за несигурните качества на неща като коси и вили, използвани в сражения срещу арбалети и мечове.

Известно време тя слуша без особен интерес, докато не я налегна скуката, след което извади една книга и се остави да изчезне от погледа на света.

— ЦЪЪРР!

Сюзън се огледа.

На пода до чина й стоеше една съвсем мъничка фигурка. Много приличаше на скелет на плъх, облечен в черен плащ и стиснал съвсем малка коса.

Сюзън отново се зае с книгата си. Такива неща не съществуваха. В това беше абсолютно сигурна.

— ЦЪЪРР!

Сюзън отново погледна надолу. Привидението още беше там. Предишната вечер им бяха дали сирене с препечен хляб за вечеря. В книгите поне се допускаше да ти се привиждат такива неща след подобно ядене толкова късно.

— Ти не съществуваш — каза тя. — Ти си само бучка сирене.

— ЦЪЪРР?

Когато създанието се убеди, че е привлякло изцяло вниманието й, то измъкна един пясъчен часовник на сребърна верижка и нетърпеливо посочи към него.

Противно на всички рационални мисли, Сюзън се пресегна и отвори длан. Нещото се покатери на нея — крачката му бяха като карфици, — и я погледна с очакване.

Сюзън го вдигна до височината на очите си. Е, добре, може би беше плод на фантазията й. Редно беше да се отнесе сериозно към него.

— Нали няма да кажеш нещо като „О, лапичките и мустаците ми!“, нали? — тихо каза тя. — Ако го направиш, ще ида и ще те изхвърля в клозета.

Плъхът поклати череп.

— Истински ли си?

— ЦЪЪРР. ЦЪЪРРЦЪЪРРЦЪЪРР…

— Виж какво, не разбирам — търпеливо каза Сюзън. — Не говоря езика на гризачите. По Съвременни Езици учим само Клачиански, пък и аз знам само как да кажа: „Камилата на леля ми падна в миража“. А ако си въображаем, би могъл да се опиташ да си малко по-приятен.

Всеки скелет, било то и малък, по принцип не е никак приятен предмет, даже и ако има открито изражение и се усмихва. Но чувството… не, даваше си сметка тя… споменът пропълзяваше по нея отнякъде, че той не само че е истински, но и че е на нейна страна. Това беше непозната концепция. Нейната страна обикновено се състоеше от нея самата.

Покойникът-плъх погледа Сюзън един миг и после, с едно движение само, стисна миниатюрната коса между зъбите си и скочи от дланта й, приземи се на пода в класната стая и се шмугна между чиновете.

— Даже не личи да имаш лапи и мустаци — каза Сюзън. — Във всеки случай, не такива, каквито трябва да имаш.

Плъхът-скелет прекрачи през стената.

Сюзън се зае отново с книгата си и яростно зачете „Парадоксът на Делимостта“ на Ноксъс, който демонстрираше невъзможността да паднеш от дървесна трупа.

Същата тази нощ те репетираха в маниакално чистия дом на Глод. Той се намираше зад една кожарска работилница на Фидрова улица и навярно на безопасно място от дебнещите уши на Гилдията на Музикантите. Освен това, беше прясно боядисан и добре излъскан. Миниатюрната стая блестеше. Никога не можеш да откриеш хлебарки, плъхове или каквато и да било гадинка в дома на джудже. Поне докато собственикът му все още може да държи тиган в ръцете си.

Глод и Имп седяха и гледаха как Лиас тролът блъска камъните си.

— К’во мислите? — попита ги, като свърши.

— Това лли е всичко, което правиш? — рече Имп, след малко.

— Това са камъни — обясни тролът търпеливо. — Това е единственото, което можеш да направиш. Туп, туп, туп.

— Хм. Мога ли да опитам? — попита Глод.

Седна зад камарата камъни и ги погледа известно време. После пренареди няколко от тях, взе няколко чука от кутията със сечивата си и почука един от камъните за проба.

— Така, я сега да видим… — каза той.

Бамбам-бамБАМ.

До Имп струните на китарата забръмчаха.

— „Без Риза“ — каза Глод.

— Какво? — попита Имп.

— Само малка глупава музикална шегичка — рече Глод. — Като „Бръснене и Пострижка — два пенса“?

— Молля?

Бамбам, бам-бам, бамБАМ.

— Бръснене и постришка съ дубра цена за два пенса — каза Лиас.

Имп се вгледа сериозно в камъните. В Лламедос не гледаха с добро око и на ударните инструменти. Бардовете казваха, че всеки би могъл да блъска камъни или да ръга дърво с пръчка. Това не беше музика. Освен това, тя беше… и тук снижаваха глас… твърде животинска.

Китарата забръмча. Като че ли долавяше звуци.

Имп внезапно бе завладян от натрапчивото усещане, че човек би могъл да направи много неща с ударните.

— Мога лли да опитам? — попита той.

Взе чуковете. От китарата се понесе едва чут звън. Четирийсет и пет секунди по-късно той остави чуковете. Ехото замря.

— Защо ме удари по шлема там накрая? — предпазливо попита Глод.

— Извинявай — отговори Имп. — Струва ми се, че се отнесох. Взех те за цимбалл.

— Беше много… нетипично — каза тролът.

— Музиката е… в камъните — каза Имп. — Просто трябва да я освободиш. Във всичко има музика, стига да знаеш как да я откриеш.

— Мога ли да опитам онзи риф — каза Лиас. Той взе чуковете и пак се намести зад камъните.

— БАм-боп пак боп и бим бам бум.

— Какво им направи? — попита той. — Звучат… диво.

— На мен ми прозвуча добре — каза Глод. — Далеч по-добре.

Тази нощ Имп спа заклещен между съвсем малкото легло на Глод и туловището на Лиас. След малко захърка.

Досами него струните бръмчаха тихо в хармония. Унесен в почти недоловимия им тон, той съвсем забрави за лирата си.

Сюзън се събуди. Нещо я теглеше за ухото.

Отвори очи.

— ЦЪЪРР?

— О, неее…

Изправи се в леглото. Другите момичета спяха. Прозорецът беше отворен, тъй като училището щедро приветстваше чистия въздух. Намираше се в огромни количества и то безплатно.

Плъхът-скелет скочи на перваза на прозореца и после, след като се увери, че тя го гледа, изскочи в нощта.

Както се очертаваше пред Сюзън, светът предлагаше два избора. Да се върне в леглото или да последва плъха.

Което би било много глупаво. Загубените героини от книгите правеха такива неща. И се озоваваха в някой идиотски свят със зли духове и слабоумни говорещи животни. А те бяха такива тъжни, сополиви момичета. Винаги оставяха нещата да им се случат, без да направят никакво усилие. Само се размотаваха насам-натам и повтаряха неща като „О, божичко мили!“, когато беше очевидно, че всяко разумно човешко същество може за съвсем кратко време да въведе ред в нещата.

Всъщност, като си помислеше човек по този начин, съблазнително беше… Светът беше пълен с твърде много лигаво мислене. Тя непрекъснато си повтаряше, че задачата на хора като нея самата, ако съществуваха и други, е да го подредят.

Облече си халата и се прекачи през перваза, като се държеше до последния момент, и тупна в една цветна леха.

Плъхът представляваше една мъничка фигурка, стрелкаща се през лунната морава. Последва го покрай конюшните, където той изчезна някъде в сенките.

Докато тя стоеше там, чувствайки се леко вкочанена и далеч повече идиотски, той се завърна, като влачеше някакъв предмет, доста по-голям от самия него. Приличаше на купчина стари дрипи.

Плъхът-скелет я заобиколи и яко ритна опърпания вързоп.

— Добре, добре!

Вързопът отвори едно око, което се завъртя диво, докато не се фокусира върху Сюзън.

— Предупреждавам те — рече вързопът, — не казвам думата с Н.

— Моля? — попита Сюзън.

Вързопът се претърколи, изправи се с мъка на крака и протегна две покрити с пърхот крила. Плъхът престана да го рита.

— Аз съм гарван, ясно? — рече той. — Една от малкото птици, които могат да говорят. Първото нещо, което хората казват, е: „О! Ти си гарван, давай, кажи думата с Н…“ Ако вземах по едно пени всеки път, когато това става, щях да съм…

— ЦЪЪРР.

— Добре, добре. — Гарванът напери пера. — Това нещо тук е Смърт на Плъховете. Виждаш косата и качулката, нали така? Смърт на Плъховете. Много е важен в света на плъховете.

Смърт на Плъховете се поклони.

— Много време прекарва под хамбари и навсякъде, където хората са оставили чиния трици, украсена със стрихнин — каза гарванът. — Много е съзнателен.

— ЦЪЪРР.

— Добре. Какво иска това… той от мен? — попита Сюзън. — Аз не съм плъх.

— Много си проницателна — отвърна гарванът. — Виж какво, аз не съм се натискал за тая работа, нали разбираш. Бях си заспал на черепа, а в следващия миг той вече ме беше сграбчил за крака. След като съм гарван, както вече казах, аз естествено съм окултна птица…

— Извинявай — рече Сюзън. — Знам, че това е само един сън, така че искам да съм сигурна, че го разбирам. Ти казваш… че си бил заспал на черепа си?

— Е, не на моя собствен череп — отвърна гарванът. — На нечий друг.

— Чий?

Гарванът диво извъртя очи. Никога не успяваше да ги накара и двете да гледат в една и съща посока. Сюзън трябваше да положи усилия да не обикаля около него, за да ги проследи.

— Откъде да знам? Да не би да ги намирам с табела отгоре? — каза той. — Просто череп. Слушай… Аз работя за оня магьосник, ясно ли е? Там долу в града. По цял ден седя на черепа и грача срещу хората…

— Защо?

— _Защото_ гарван, който седи на череп и грачи е точно толкова част от същинския магьоснически modus operandi[4], колкото са и големите капещи свещи и старият препариран алигатор, окачен под тавана. Нищо ли не знаеш? А пък аз си мислех, че всеки, който знае поне нещо за нещо, знае поне това. Ами, един истински магьосник може по-скоро да няма пенещото се зелено вещество в бутилки, отколкото да е без гарвана си, настанил се върху череп и грачещ…

— ЦЪЪРР!

— Виж какво, на хората трябва много да им се обяснява — отегчено каза гарванът. Едното му око отново се фокусира върху Сюзън. — Той не си пада много по тънката част, така де. Плъховете не обсъждат въпроси от философско естество, като умрат. Все едно, аз съм единственият му познат тук наоколо, който може да говори…

— Хората могат да говорят — каза Сюзън.

— О, наистина — отвърна гарванът, — но ключов момент по отношение на хората, жизненоважна разлика, както бихме могли да се изразим е, че те не си падат по това някой плъх скелет да ги събуди посред нощ, защото спешно се нуждае от преводач. Пък и хората не могат да го видят.

— Аз го виждам.

— А! Мисля, че уцели в десетката, баш в целта — отвърна гарванът. — Право там попадна, както можем да се изразим.

— Слушай — каза Сюзън, — само искам да ти кажа, че не вярвам на нищо от това. Не вярвам, че съществува Смърт на Плъховете, покрит с качулка, който носи коса.

— Стои пред теб.

— Не виждам причина да го повярвам.

— Виждам, че наистина си получила добро образование — раздразнено каза гарванът.

Сюзън се вгледа в Смърт на Плъховете долу. Дълбоко в очните му ябълки видя син блясък.

— ЦЪЪРР.

— Проблемът е в това — каза гарванът, — че той отново изчезна.

— Кой?

— Твоят… дядо.

— Дядо Лезек? Как може пак да е изчезнал? Че той е мъртъв!

— Ами… ъ-ъ… другият ти дядо…? — каза гарванът.

— Аз нямам…

Образи изплуваха откъм тинята в дъното на съзнанието й. Нещо за някакъв кон… и някаква стая, пълна с шепот. И една вана, която като че ли някъде се вписваше. Появиха се и житни поля.

— Ето какво се получава, когато хората се опитват да образоват децата си — рече гарванът, — вместо да им обяснят нещата.

— Аз си мислех, че и другият ми дядо е… умрял — каза Сюзън.

— ЦЪЪРР.

— Плъхът казва, че трябва да дойдеш с него. Много е важно.

Ликът на Мис Батс изплува като валкирия в съзнанието на Сюзън. Това беше глупаво.

— О, не! — рече Сюзън. — Сигурно вече е полунощ. А утре имаме изпит по география.

Човката на гарвана увисна от учудване.

— Няма начин ти да казваш това — рече той.

— А ти наистина ли очакваш да слушам заповеди от някакъв си… костелив плъх и един говорещ гарван? Връщам се обратно!

— Не, няма да го направиш — каза гарванът. — Никой, който има смела кръв във вените си, не би го направил. Ако сега се върнеш обратно, никога няма да разбереш нещата. Просто ще станеш образована.

— Но аз нямам време — изскимтя Сюзън.

— О, времето — рече гарванът. — Времето е главно навик. За теб времето не е особено важна характеристика на нещата.

— Как…

— Ще трябва да разбереш, нали така?

— ЦЪЪРР.

Гарванът развълнувано заподскача нагоре-надолу.

— Мога ли да й кажа? Мога ли да й кажа? — заграчи той. Завъртя очи към Сюзън.

— Дядо ти — започна той, — е… (гла… гла… Усмир… ГЛ… Ус)… Гл… у… ух!

— ЦЪЪРР!

— Все някой ден трябва да го научи — каза гарванът.

— Глух? Дядо ми е глух? — попита Сюзън. — Карате ме да изляза тук посред нощ, за да ми разправяте за някакви проблеми със слуха?

— Не съм казал глух, казах, че дядо ти е… (гл… гл… гл…) Гл…

— ЦЪЪРР!

— Добре, де! Така да бъде!

Сюзън отстъпи назад, докато двамата се караха. После сграбчи полите на нощницата си и побягна, навън от двора през влажните морави. Прозорецът още беше отворен. Успя, като се изправи на перваза на долния прозорец, да се хване за този над него, да се вдигне и да влезе в спалнята. Пъхна се в леглото и се зави презглава с одеялото…

След малко си даде сметка, че това не е особено интелигентна постъпка. Но така или иначе, остави ги там, където си бяха.

Сънува коне, карети и един часовник без стрелки.

— Мислиш ли, че можехме да се справим и по-добре?

— ЦЪЪРР? Гл гл гл ГЛ ЦЪЪРР?

— А как очакваше да го кажа? „Дядо ти е Главният Усмирител — Смърт?“ Просто така? Къде е смисълът на ситуацията? Хората обичат драматичното.

— ЦЪЪРР — възрази Смърт на Плъховете.

— С плъховете е различно.

— ЦЪЪРР.

— Мисля, че трябва да е заради нощта — каза гарванът. — Как да ти кажа, гарваните по принцип не са нощни птици. — Почеса се с крак по човката. — Така ли просто процедираш и с плъховете, и с мишките, и с хамстерите, невестулките и с всичко останало?

— ЦЪЪРР.

— И джербилите? Ами тях?

— ЦЪЪРР.

— Я виж ти! Никога не съм го знаел. Смърт и на Джербилите, а? Чудно как успяваш да ги хванеш в оная блъсканица…

— ЦЪЪРР.

— Както искаш.

Съществуват хората на деня и създанията на нощта.

И важно е да се има предвид, че създанията на нощта не са просто хората на деня, които са останали до късно, защото си мислят, че това ги прави хладнокръвни и интересни. Нужно е много повече от тежък грим и бледо изражение на лицето, за да прекрачиш границата.

Наследствеността може да помогне, разбира се.

Гарванът беше пораснал във вечно ронещата се, обвита в бръшлян Кула на Изкуствата, стърчаща над Невидимия Университет в далечния Анкх-Морпорк. Гарваните по природа са интелигентни птици, а магическото просмукване, което притежава склонността да увеличава нещата, беше свършило останалото.

Беше без име. Животните по принцип не се тормозят с такива неща.

Магьосникът, който си мислеше, че птицата му принадлежи, му викаше Куот[5], но това беше само поради факта, че нямаше никакво чувство за хумор, и като повечето хора без чувство за хумор, се гордееше с чувството за хумор, което той наистина не притежаваше.

Гарванът долетя обратно до магьосническия дом, шмугна се през отворения прозорец и зае мястото си върху черепа.

— Горкото дете — рече.

— Ето ти тебе съдба — каза черепът.

— Не я виня, че се опитва да бъде нормална. Като се знае всичко останало.

— Да — отвърна черепът. — Офейкай, докато си още глава, това е, което мога да кажа.

Собственикът на един хамбар в Анкх-Морпорк имаше малък проблем. Смърт на Плъховете чуваше далечното джавкане на териерите. Щеше да е тежка нощ.

Би било твърде трудно да се опишат мисловните процеси на Смърт на Плъховете, а още по-малко човек можеше да бъде сигурен, че такива съществуват. Имаше чувството, че не трябваше да намесва гарвана, но хората отдават такова голямо значение на думите.

Плъховете не мислят в перспектива, освен в най-общи линии. В най-общи линии, той беше много, много обезпокоен. Не беше очаквал да се сблъска и с образованието.

Сюзън прекара следващата сутрин без необходимостта да става несъществуваща. Географията се състоеше от флората на Равнините Сто,[6] основният експорт на Равнините Сто,[7] и фауната на Равнините Сто[8].

Щом веднъж успееше да събере общия знаменател, ставаше елементарно. Девойчетата трябваше да оцветят някаква карта. Това предполагаше много зелено. Обядът се състоеше от Пръстите на Мъртвец и Пудинг от Очни Ябълки, здравословен баласт за следобедните занятия, т.е. Спорт.

Това беше сферата на Желязната Лили, за която се носеха слухове, че се бръсне и че вдига гири със зъби, и насърчителните викове на която, докато вилнееше насам-натам по тъч линията, бяха от рода на: „Хванете някоя топка бе, размекнати чавки такива!“

Госпожица Батс и госпожица Делкрос си държаха прозорците затворени в следобедите, когато имаше спортни игри. Госпожица Батс яростно четеше логика, а госпожица Делкрос, облечена според собствените си представи в тога, правеше ритмична гимнастика в салона.

Сюзън изненадваше хората с това, че е добра в спорта. Поне в някакъв спорт. Хокей, игра на топка и с топка и бухалка, определено. Всяка игра, която предполагаше да хване пръчка в ръка и да замахне с нея, без никакво съмнение. Гледката на Сюзън, приближаваща се към целта с премерен поглед, караше всяка една вратарка да изгуби напълно вяра в защитния си екип и да се просне по очи на земята, точно в мига, когато топката прелиташе с бръмчене на височината на кръста.

Това беше само още едно доказателство за тоталната глупост на останалата част от човечеството, ако питаха Сюзън, защото, макар че съвсем явно тя беше една от най-добрите играчки на училището, никога не я включваха в отборите. Даже и дебелите момичета с пъпки ги избираха преди нея. Беше толкова вбесяващо нелогично, а тя никога не можеше да разбере защо.

Беше обяснила на другите момичета колко е добра, беше им демонстрирала и уменията си и им беше изтъкнала колко са глупави, че не я избират. Поради някаква подлудяваща я причина като че ли нямаше никакъв ефект.

Вместо това този следобед тя отиде на официална разходка. Беше приемлива алтернатива, стига момичетата да ходеха групово. Обикновено отиваха в града и си купуваха вмирисана риба и пържени картофки от един неприятно ароматен магазин на Уличката на Трите Рози; госпожица Батс считаше пържената храна за нездравословна, и следователно тя купуваше вън от училището при всеки възможен случай.

Момичетата трябваше да се движат на групи най-малко по три. Опасността, според предполагаемия личен опит на госпожица Батс, не можеше да застигне групи от повече от две.

Във всеки случай, беше определено крайно невероятно тя да се случи на някоя група, която включваше Принцеса Джейд[9] и Глория Тогздотър.

Собственичките на училището първоначално се притесняваха да приемат една тролка, но бащата на Джейд беше цар на цяла планина, а винаги звучеше добре да имаш някоя кралска особа в списъка на учащите се. А и освен това, както госпожица Батс бе обърнала внимание на госпожица Делкрос, наше задължение е да ги стимулираме, щом показват някаква склонност да се превърнат в истински хора, пък и царят всъщност е много чаровен и ме уверява, че дори не може да си спомни кога за последен път е изял някого. Джейд беше зле със зрението — факт, който я извиняваше от излагането на ненужна слънчева светлина, и плетеше метални ризници в часовете по трудово.

Глория пък беше отстранена от часовете по физкултура поради склонността й да използва брадвата си по заплашителен начин. Госпожица Батс бе намекнала, че брадвата не е оръжие, подобаващо на една дама, пък била тя и джудже, но Глория пък бе изтъкнала, че — напротив — тя й е била завещана от баба й, на която е принадлежала цял живот и тя я е лъскала всяка събота, даже и да не я е използвала през тази една седмица. Имаше нещо в начина, по който тя я сграбчваше, което караше даже и госпожица Батс да отстъпи. За да демонстрира сговорчивост, Глория се отказа от железния си шлем и макар че не си бръснеше брадата не съществуваше правило, което да забранява на момичетата да носят бради, дълги една педя, — то поне си я сплиташе. И я връзваше с панделки в цветовете на училището.

Сюзън се чувстваше странно добре в тяхната компания и това бе заслужило сдържаната похвала на госпожица Батс. Колко мило от нейна страна, че е толкова дружелюбна, казваше тя. Сюзън беше изненадана. Никога не й беше минавало през ума, че някой наистина използва думи като „дружелюбен“.

Трите се връщаха лека-полека по буковата алея покрай игрището.

— Не разбирам спорта — рече Глория, докато гледаше ятото пухтящи млади жени, които препускаха през баира.

— Има една тролска игра — каза Джейд. — Нарича се „ааргруха“.

— Как се играе? — попита Сюзън.

— Ъ-ъ… откъсваш някоя човешка глава и после я риташ със специални ботуши, направени от обсидиан, докато улучиш целта или пък докато тя се пръсне. Но вече не се играе, разбира се — бързо добави тя.

— И на мен така ми се струва — каза Сюзън.

— Сигурно защото никой не знае как да направи ботушите — каза Глория.

— Предполагам, че ако се играеше и днес, някой като Желязната Лили щеше да търчи насам-натам по тъч линията и да крещи: „Хвани я тая глава бе, разплута чавко такава!“ — каза Джейд.

Известно време повървяха мълчешком.

— Струва ми се — предпазливо започна Глория, — че всъщност, вероятно не би го направила.

— Ей, ама вие двете не сте ли забелязали нещо… странно напоследък, а? — попита Сюзън.

— Като какво например? — попита Глория.

— Ами, например… плъхове… — каза Сюзън.

— Не съм виждала плъхове в училището — отвърна Глория. — А имам добро зрение.

— Искам да кажа… странни плъхове — каза Сюзън.

Бяха се изравнили с конюшните. Това по принцип беше мястото, където се помещаваха двата коня, които теглеха каретата на училището, както и временен подслон за няколкото коня, принадлежащи на момичетата, които не можеха да се разделят с тях.

Съществува един особен вид момичета, които не са способни да си разтребят стаята даже и животът им да зависи от това, но които ще се борят на живот и смърт за привилегията да им разрешат цял ден да рият тор в конюшнята. Това беше чудо, напълно необяснимо за Сюзън. Нямаше нищо против конете, но не можеше да проумее разните му там юздечки, поводи и букаи. И въобще не можеше да разбере защо трябва да се измерват на „длани“, когато съществуваха абсолютно нормални инчове, които да свършат работа. След като бе наблюдавала обутите в дълги бричове момичета, които се суетяха покрай конюшните, тя реши, че това е понеже те не могат да разберат сложни уреди като линиите. И им го беше казала.

— Добре — рече Сюзън. — Ами гарвани?

Нещо й духна в ухото.

Тя се завъртя.

Белият кон стоеше насред двора като лош специален ефект. Беше твърде ярък. Светеше. Приличаше на единственото истинско нещо в един свят на бледи форми. Сравнен с охранените понита, които обикновено заемаха яхъра, беше гигант.

Няколко от момичетата в бричове се суетяха около него. Сюзън разпозна Касандра Фокс и Лейди Сара Грейтфул, почти идентични в любовта си към всяко нещо на четири крака, което цвили и в омразата си към всичко останало, в способността си демонстративно да гледат на света през зъби и в майсторското си умение да вкарат поне четири гласни в думата „Ох!“.

Белият кон изцвили нежно към Сюзън и започна да й души ръката.

„Ти си Бинки — помисли си тя. — Познавам те. Яздила съм те. Ти си… мой. Струва ми се.“

— Питам — каза Лейди Сара, — чий е той?

Сюзън се огледа.

— Какво? Мой? — рече тя. — Да. Мой е… струва ми се.

— Уоуа? Беше в съседната преграда до Брауни. Не знааеех, че имаш кон тук. Знааееш ли, че трябва да имаш позволение от госпожица Батс?

— Той е подарък — каза Сюзън. — От… някой…?

Хипопотамът на спомена се размърда в калните води на съзнанието й. Зачуди се защо каза това. Не беше се сещала за дядо си с години. До снощи.

„Спомням си конюшнята — помисли си тя. — Толкова голяма, че не можеш да видиш стените. И веднъж ме сложиха да те пояздя. Някой ме държеше така, че да не падна. Но човек не би могъл да падне от този кон. Освен ако той не го пожелае.“

— Оуоа. Не знаех, че яздиш.

— Правех го… някога.

— Плаща се допълнително, знааеш ли? Да си държиш коня тук — каза Лейди Сара.

Сюзън нищо не каза. Имаше силното подозрение, че ще им бъде платено.

— Пък и нямааш седло? — каза Лейди Сара.

Това и Сюзън го знаеше.

— Не ми трябва — рече тя.

— Оуууоу! Ще го яздиш на гол гръб — каза Лейди Сара. — И ще го водиш за ушите, а?

Касандра Фокс каза:

— Може би не може да си го позволи, там из тревата в техните Равнини? И накарай онова джудже да спре да ми зяпа понито. Тя ми гледа понито!

— Само си гледам — каза Глория.

— Течаха ти… лигите — каза Касандра.

По паветата се чу тропот, Сюзън се засили и се метна на коня.

Погледна надолу към удивените момичета, после към дворчето пред конюшнята. Там бяха разположени няколко препятствия, просто прътове, закрепени върху варели.

Тя дори не трепна с мускул, когато конят се обърна, препусна в ограденото място и се насочи към най-високото препятствие. Последва усещането за събрана енергия, един миг на ускоряване и препятствието профуча отдолу…

Бинки се обърна и спря, като подскачаше от един крак на друг.

Момичетата гледаха. И четирите бяха замрели с изражението на пълна почуда.

— Трябваше ли да прави това? — попита Джейд.

— Какво има? — попита Сюзън. — Никоя ли от вас не е виждала кон да скача по-рано?

— Да. Интересното обаче… — започна Глория, с онзи бавен, нарочен глас, който хората използват, когато не искат вселената да се разтърси, — е, че обикновено другите коне отново слизат на земята.

Сюзън се огледа.

Конят стоеше във въздуха.

Каква заповед беше необходима, за да накара един кон отново да влезе в допир със земята? Това беше заповед, от която ездаческата общност до настоящия момент не беше изпитвала нужда.

Все едно разбрал мислите й, конят заподскача нагоре-надолу. За един миг копитата му се заровиха под земята, като че ли повърхността беше точно толкова несъществена, колкото е и мъглата. После като че ли Бинки определи къде точно трябва да се намира нивото на земната повърхност и реши да застане на него.

Лейди Сара беше първата, която си възвърна гласа.

— Ще кажем на госпожица Батс за тйееб — успя да промълви.

Сюзън почти беше обезумяла от някакъв непознат ужас, но ограничената дребнавост на тези думи я запокити обратно към нещо, граничещо почти с трезвия разум.

— О, така ли? — попита тя. — И какво точно ще й кажете?

— Че си накарала коня да скочи и че… — Момичето млъкна, давайки си сметка какво се кани да изрече.

— Точно така — потвърди Сюзън. — Предполагам, че да видиш кон да се носи във въздуха е глупаво, ти какво ще кажеш?

Смъкна се от гърба на коня и дари околните с лъчезарна усмивка.

— Във всеки случай нарушава правилата на училището — промълви Лейди Сара.

Сюзън поведе белия кон обратно към конюшните, избърса го и го вкара в една свободна преграда.

За един миг откъм скарата със сеното се чу шумолене. На Сюзън й се стори, че зърна снежнобяла кост.

— Тия жалки плъхове — каза Касандра, опомняйки се. — Чух госпожица Батс как нареди на градинаря да хвърли малко отрова.

— Срамота — каза Глория.

На Лейди Сара нещо като че ли й се въртеше в ума.

— Ама чакайте, оня кон не стоеше наистина насред въздуха, нали така? — попита тя. — Конете не могат да правят такива неща!

— Тогава значи не би могъл да го направи — отвърна Сюзън.

— Спиране на времето — рече Глория. — Ето какво беше. Спиране на времето. Като в баскетбола.[10]

Трябва да е нещо такова.

— Да.

— Това беше.

— Да.

Човешкото съзнание притежава забележителната способност да се съвзема. Както и съзнанието на троловете, а и на джуджетата. Сюзън ги погледна с искрено удивление. Всички бяха видели кон да стои във въздуха. А сега внимателно го изтикваха някъде назад в паметта си и чупеха ключа в ключалката към него.

— Просто от любопитство — започна тя, като все още не откъсваше поглед от скарата със сеното, — дали някоя от вас не знае случайно къде в този град може да се намери магьосник?

— Намерих къде ще свирим! — каза Глод.

— Къде? — попита Лиас.

Глод им каза.

— „Поправения Барабан“? — попита Лиас. — Там замерят с брадви!

— Там ще сме в безопасност. Гилдията не се меси там — рече Глод.

— Ами, да, нал’ там си губят членовете. Техните членове губят членове — каза Лиас.

— Ще изкараме пет долара — каза Глод.

Тролът се поколеба.

— Добре биха ми дошли пет долара — рече.

— Една трета от пет долара — каза Глод.

Лиас сбърчи чело.

— Това повече ли е или по-малко от пет долара? — попита той.

— Виж какво, това ще бъде нашето откриване — каза Глод.

— Не искам откриване в „Барабана“ — отвърна Лиас. — Точно откриване е последното нещо, което искам в „Барабана“. В „Барабана“ искам нещо, зад което да се скрия.

— Единственото нещо, което трябва да направим, е да изсвирим нещо — каза Глод. — Каквото и да е. Новият собственик лудо си пада по кръчмарските увеселения.

— Аз пък си мислех, че имат „еднорък бандит“.

— Да, ама са го арестували.

В Куирм има часовник с цветя. Туристическа атракция.

В крайна сметка излиза, че не е това, което са очаквали.

Лишените от въображение градски управници навсякъде из мултивселената бяха направили цветни часовници, които се оказва, че представляват голям часовников механизъм, заровен в градска цветна леха с циферблат и цифри, забучени в насадените растения.[11]

Но часовникът на Куирм е просто една кръгла цветна леха, напълнена с двайсет и четири различни вида цветя, внимателно подбрани в съответствие с ритмичността на отваряне и затваряне на венчелистчетата им…

Когато Сюзън мина покрай него, Пурпурната Поветица тъкмо се отваряше, а Челебитката се затваряше. Това ще рече, че беше около десет и половина.

Улиците бяха опустели. Куирм не беше нощен град. Хората, които идваха в Куирм и търсеха да си прекарат хубаво, отиваха някъде другаде. Куирм беше толкова благоприличен, че даже и кучетата искаха разрешение, преди да идат до тоалетната.

Или най-малкото, улиците бяха почти опустели. На Сюзън й се стори, че чува нещо, което я следва, пъргаво и топуркащо, като се движеше и подскачаше по калдъръма толкова бързо, че винаги успяваше да изглежда само като намек за нещо.

Сюзън намали ход щом наближи Уличката на Трите Рози.

Някъде по „Трите Рози“, близо до рибарския магазин, беше казала Глория. На момичетата не им позволяваха да знаят за магьосници. Последните не фигурираха в света на Мис Батс.

Уличката изглеждаше враждебна в тъмнината. Някакъв фенер гореше на подпора в единия й край. Само правеше сенките по-тъмни.

И някъде посред мрака се виждаше една стълба, подпряна на стената, и една млада жена, която тъкмо се готвеше да се покатери по нея. Имаше нещо познато в нея.

Огледа се, когато Сюзън се приближи, и като че ли се зарадва много да я види.

— Здрасти — рече. — Да имаш да ми развалиш един долар, госпожичке?

— Моля?

— На две по петдесет. Тарифата е половин долар. Става и медна монета. Каквато и да е, всъщност.

— Хм. Съжалявам. Не. Така или иначе ми дават само по петдесет пенса джобни на седмица.

— По дяволите! Е, нищо, какво да се прави.

Доколкото Сюзън можеше да види, момичето не приличаше на обичайния тип млада жена, която си изкарва хляба по улиците. Изглеждаше добре поддържана и охранена, и приличаше на медицинска сестра от онези, които асистират на лекарите, чиито пациенти от време на време леко се объркват и се обявяват за кувертюра за легло.

Освен това изглеждаше позната.

Момичето извади чифт клещи от един от джобовете на роклята си, покатери се по стълбата и се вмъкна през един от горните прозорци.

Сюзън се поколеба. Момичето й се беше сторило доста делово и заето, но според ограничения й жизнен опит хората, които се катереха посред нощ по стълби, за да влязат в чужда къща, бяха Мерзавци, Които Храбрите Момичета Са Длъжни Да Заловят. И тя наистина би могла да отиде да потърси поне стража, ако малко по-нататък по уличката не се беше отворила врата.

От нея се измъкнаха двама мъже, ръка за ръка, и щастливо поеха на зигзаг към главната улица. Сюзън отстъпи назад. Никой не я безпокоеше, когато не искаше да я забележат.

Мъжете минаха през стълбата.

Или мъжете не бяха съвсем от плът и кръв, но пък те съвсем определено звучаха точно така, или нещо не беше наред със стълбата. Но момичето се беше изкачило по нея…

… а сега отново слизаше, докато пъхаше нещо в джоба си.

— Даже не се и събуди малкото ангелче — каза то.

— Моля? — попита Сюзън.

— Нямах петдесет пенса — продължи момичето. Метна с лекота стълбата на рамо. — А правилата са си правила. Трябваше да взема още едно зъбче.

— Моля?

— Всичко е под контрол, нали разбираш. Ще си имам истински неприятности, ако доларите и зъбчетата не съвпаднат. Ти знаеш как е.

— Аз ли?

— Но не мога да стоя да си говорим тука цяла нощ. Още цели шейсет ме чакат.

— Защо пък трябва да знам? Какво чакат? Кои? — попита Сюзън.

— Дечица, разбира се. Не мога да ги разочаровам, нали така? Я си представи личицата им, когато си вдигнат възглавничките, малките ангелчета.

Стълба. Клещи. Зъби. Пари. Възглавници…

— Не очакваш да ти повярвам, че ти си Феята, Която Събира Зъбчетата? — недоверчиво попита Сюзън.

Докосна стълбата. Беше съвсем материална.

— Не Феята — отвърна момичето. — Една от феите. Изненадана съм, че точно ти не го знаеш.

Беше свила вече зад ъгъла, преди Сюзън да попита:

— Защо пък аз?

— ’Щото те познава — каза един глас зад гърба й. — Вие всички се познавате помежду си.

Тя се обърна. Гарванът беше кацнал на едно малко отворено прозорче.

— По-добре да влезеш — рече той. — Всякакви можеш да ги срещнеш на тая улица.

— Вече срещнах.

На стената до вратата беше забита месингова плоча. Проговори: „С В Чийзуолър, ДМ (Невидим) Б. Тав, Б.Ф.“

Това беше първият път, когато Сюзън чу метал да говори.

— Най-обикновен номер — рече гарванът великодушно. — Усеща те кога я гледаш. Само дай…

— „С В Чийзуолър, ДМ (Невидим) Б. Тав, Б.Ф.“

— … Млъквай. … само бутни вратата.

— Заключена е.

Гарванът я погледна с мънистените си очи, навел глава на една страна. После рече:

— И това те спира? Е, хубаво. Ще донеса ключа.

Появи се един миг по-късно и пусна голям метален ключ върху паветата.

— Магьосникът не е ли вътре?

— О, да. Вътре е. В леглото. Спи презглава.

— Аз пък си мислех, че стоят будни по цяла нощ!

— Не и този. Чаша какао около девет, а след пет минути вече е умрял за всички.

— Но аз не мога просто да се самопоканя в неговата къща!

— Защо не? Дошла си, за да видиш мен. Така или иначе, аз съм мозъкът на компанията. Той само носи смешната шапка и маха там с ръце.

Сюзън завъртя ключа.

Вътре беше топло. Пълно беше с обичайния магьоснически реквизит — огнище, пейка с бутилки и разни пакети, метнати върху нея, шкаф с безразборно наблъскани в него книги, препариран алигатор, висящ от тавана, няколко много големи свещи, които представляваха просто потоци восъчна лава, и един гарван, кацнал на череп.

— Изписват си всичко по каталог — обясни гарванът. — Повярвай ми. Получават го всичкото в една голяма кутия. Да не мислиш, че свещите сами капят така? Три дни работа за изкусен майстор на капещи свещи.

— Само си измисляш — каза Сюзън. — Все едно, не можеш просто да си купиш череп.

— Е, ти най-добре знаеш, сигурен съм, нали си образована — отвърна гарванът.

— Какво се опитваше да ми кажеш снощи?

— Да ти кажа ли? — рече гарванът с виновно изражение на човката.

— Онова там за Гл… гл…

Гарванът се почеса по главата.

— Той каза, че не трябва да ти казвам. Трябвало само да те предупредя за коня. Отплеснал съм се. Появи се, нали?

— Да!

— Язди го.

— Вече го яздих. Не може да е истински! Истинските коне знаят къде се намира земята.

— Госпожичке, по-истински кон от този не съществува.

— Знам как се казва! И по-рано съм го яздила!

Гарванът въздъхна или поне издаде онзи свистящ звук, който е най-близо до въздишка според възможностите на човка.

— Язди коня. Той е решил, че ти си му нужна.

— Накъде?

— Това аз не мога да знам, а ти трябва да откриеш.

— Да предположим, че съм достатъчно глупава, за да го направя… дали не би могъл само да ми намекнеш какво ще се случи?

— Ами… чела си книжки, личи си. Да си чела случайно някои за дечица, дето отиват в някое вълшебно далечно царство и им се случват разни приключения със зли духове и т.н.?

— Да, разбира се — отвърна Сюзън мрачно.

— Май ще е най-добре да поразмишляваш по тези въпроси — каза гарванът.

Сюзън взе една връзка билки и се заигра с тях.

— Отвън срещнах някой, който каза, че е Феята, Дето Събира Зъбчета — каза тя.

— Е, не може да е била Феята — рече гарванът. — Съществуват поне три такива феи.

— Такъв човек не съществува. Искам да кажа… не знаех, мислех си, че това е само… приказка. Като Пясъчният Мъж или Дядо Прасоколеда.[12]

— А! — рече гарванът. — Сменяме тона, така ли? Стига толкова надъхана декларативност, така ли? Не толкова много: „Такова нещо не съществува“ и много повече: „Не знаех“, а?

— Всеки знае… искам да кажа, че не е логично да съществува някакъв си брадат старец, който раздава наденички и чревца на всички в Новогодишната Нощ на Прасетата, не е ли така?

— Дали е логично — не знам. Никога не съм учил логика — отговори гарванът. — Да живееш върху череп не е съвсем логично, но аз точно това правя.

— И не може да съществува Пясъчен Човек, който ходи насам-натам и хвърля пясък в очите на децата — каза Сюзън, но с неуверени нотки в гласа. — Никога… не би могъл да събереш толкова много пясък в една торба.

— Може, може.

— Най-добре да тръгвам — каза Сюзън. — Мис Батс винаги проверява спалните, когато удари полунощ.

— Колко са всичките спални?

— Около трийсет, струва ми се.

— И ти вярваш, че тя ги проверява всичките в полунощ, а не вярваш в Дядо Прасоколеда?

— Така или иначе, най-добре да тръгвам — каза Сюзън. — Хм. Благодаря ти.

— Заключи след себе си и метни ключа през прозореца — каза гарванът.

В стаята настъпи тишина, след като тя си тръгна, с изключение на прашенето на въглищата, които гаснеха в огнището.

И тогава черепът каза:

— Днешните деца, а?

— Виновно е образованието — отвърна гарванът.

— Многото знание е опасно нещо — каза черепът. — Далеч по-опасно, отколкото съвсем малкото. Винаги съм го казвал, докато бях жив.

— И кога точно беше това?

— Не си спомням. Струва ми се, че много бях начетен. Май учител или философ, нещо от тоя сорт. А сега стоя на рафта с някаква си птица, дето ми цвъка нечистотии по главата.

— Много алегорично — отвърна гарванът.

Никой не беше учил Сюзън за силата на вярата или поне за силата на вярата в комбинация с висок магически потенциал и ниска устойчивост на реалността, такива, каквито те съществуваха на Света на Диска.

Вярата прави дупки. Нещо трябва да дойде и да ги запълни.

Което не означава, че вярата отрича логиката. Например, съвсем очевидно е, че Пясъчният Човек има нужда само от малка торба.

На Света на Диска той не си прави труда първо да вади пясъка от нея.

Беше почти полунощ.

Сюзън се промъкна в конюшните. Беше от онези хора, които няма да зарежат някоя загадка неразгадана.

Понитата мълчаха в присъствието на Бинки. Конят светеше в тъмнината.

Сюзън смъкна едно седло от яслите, а след това размисли. Ако щеше да пада, седлото хич нямаше да й помогне. Пък и юзди щяха да са също толкова от полза, колкото кормило на скала.

Отвори вратата към неговата преграда в конюшнята. Повечето коне не биха тръгнали доброволно заднешком, защото това, което не виждат, за тях не съществува. Но Бинки тръгна сам навън, приближи се до стъпенката, откъдето ги яхваха, обърна се и я погледна в очакване.

Сюзън се качи на гърба му. Беше като да седнеш на масата.

— Чудесно — прошепна тя. — Не съм длъжна да вярвам на каквото и да било от това, така да знаеш.

Бинки наведе глава и изцвили. После изприпка на двора и се насочи към полето. При портите премина в лек галоп и после се обърна към оградата.

Сюзън затвори очи.

Усети кълбото мускули под кадифената кожа и после вече конят се издигаше над оградата, над полето.

Зад него на тревата две огнени следи от копита останаха да пламтят миг-два.

Когато прелетя над училището, видя слаба светлинка да блещука в прозорец. Госпожица Батс беше тръгнала на обиколка.

Ще си имам неприятности заради това, помисли си Сюзън.

А после си помисли: „Аз съм на гърба на кон сто крачки над земята, отнасят ме на някакво загадъчно място, което малко прилича на вълшебна страна със зли духове и говорещи животни. Има само още толкова малко неприятности, които могат да ми се случат…“

„Пък и освен това, да яздиш летящ кон противоречи ли на училищните правила? Обзалагам се, че никъде не е написано.“

Куирм изчезна зад нея, а светът се разкри в мозайка от тъмнина и лунно сребро. Карирани пейзажи от полета прелитаха на лунната светлина и само тук-там проблясваше самотна ферма. Дрипави облаци ги връхлитаха и отминаваха.

Далеч отляво Планините Рамтоп представляваха студена бяла стена. Отдясно Океанът на Ръба провождаше пътека до луната. Нямаше никакъв вятър, нито дори страхотното усещане за скорост — само земята се стрелкаше покрай нея с дългите бавни крачки на Бинки.

И тогава някой посипа злато в нощта. Облаците се разтвориха пред нея и там, разстлан под краката й, беше Анкх-Морпорк — град, изпълнен с повече Опасности, отколкото дори Мис Батс можеше да си представи.

Светлината на фенери очертаваше картата на улици, на която Куирм не само би се изгубил, но и би бил ограбен и хвърлен в реката.

Бинки препусна с лекота над покривите. Сюзън чуваше шума по улиците, дори откъслечни гласове, но там присъстваше също така и страхотното бучене на големия град, прилично на някакъв кошер. Горните прозорци прелитаха покрай нея и от всеки един — лъч светлина.

Конят се спусна през задимения въздух и се приземи с лек тропот на уличка, която иначе беше съвсем празна, освен една затворена врата и табела с фенер над нея.

Сюзън я прочете:

„КЪРИ ГАРДЪНЗ“

Вхот нъ кухнятъ — Пъзи Се. Зъ Теп Съ Однася.

Бинки като че ли чакаше нещо.

Сюзън се бе надявала да пристигнат на по-екзотично място.

Знаеше за кърито. Даваха им къри в училище, под името „Вампир с Ориз“. Беше жълто. Вътре имаше набъбнали стафиди и грах.

Бинки изцвили и тропна с копито.

Едно прозорче във вратата се отвори. За миг на Сюзън й се стори, че различава едно лице на фона на пламтящата атмосфера в кухнята.

— Ооохх, ннее! Бинкккиии!

Прозорчето отново се затръшна. Очевидно трябваше да се случи нещо. Вгледа се в едно меню, закачено на стената. Пълно беше с правописни грешки, разбира се, тъй като менюто на народния тип ресторанти винаги трябва да е пълно с правописни грешки, за да може клиентите да бъдат заблудени в мнимо чувство на превъзходство. Не можа да си спомни имената на повечето ястия, които включваха:

Къри с Зеленчучи 8 пенса

Къри с Слатко, и Сурови Хапки Сфинско 10 п

Къри с Слатку и Кисело, Пърче Риба 10 п

Къри с Месо 10 п

Къри с Месо по Избор 15 п

Екстра Къри 5 п

Хрупкаф свинк 4 п

За В Тук Или,

За У Вас Си

Прозорчето отново се отвори и един голям кафяв плик, направен от обявена за водоустойчива хартия, тупна върху малката поличка пред него. Прозорчето отново се затръшна.

Сюзън внимателно посегна. Миризмата, която излизаше от плика притежаваше качествата на един вид термичен ланцет, които предупреждаваха да не се ползват метални прибори. Но времето на последния чай беше отминало доста отдавна.

Сети се, че няма никакви пари в себе си. От друга страна, никой не й поиска никакви пари. Но светът ще рухне в гибел и разруха, ако хората не съблюдават задълженията си.

Тя се наведе напред и почука на вратата.

— Моля да ме извините… не бихте ли искали нещо…?

Отвътре се чуха крясъци и трясък, като че ли половин дузина човека се бореха да се намъкнат под една и съща маса.

— О! Колко мило. Благодаря. Много ви благодаря — рече Сюзън учтиво.

Бинки се отдалечи съвсем бавно. Този път го нямаше масирания скок на мускулна сила — той препускаше из въздуха внимателно, сякаш някога, много отдавна някой му се е карал, че е разлял нещо.

На няколкостотин стъпки над летящия под нея пейзаж Сюзън опита кърито, след което го изхвърли колкото можа по-възпитано.

— Много беше… необичайно — каза тя. — И това ли е всичко? Разкарва ме по целия този път из небето за някаква си храна за вкъщи?

Земята запрелита по-бързо покрай нея и бавно я полази усещането, че сега конят лети много по-бързо, в бърз галоп вместо спокойното препускане. Напрягане на мускули…

… и тогава за един миг небето пред нея изведнъж избухна в синьо.

Зад гърба й, невидими, тъй като светлината стоеше отстрани почервеняла от срам и се питаше какво се е случило, следите от чифт копита пламтяха за миг във въздуха.

Беше пейзаж, който висеше в пространството.

Това беше малка тантуреста къщичка, с градинка наоколо. Имаше и поля, както и далечни планини. Сюзън се загледа, докато Бинки забави ход.

Липсваше дълбочина. Докато конят кръжеше, за да кацне, пейзажът се откри чисто и просто като повърхност, тънка филмова лента на… нещо съществуващо… натрапено в нищото.

Тя очакваше той да се скъса щом конят се приземи, но последва само едно леко скръцване и пръснат чакъл.

Бинки препусна покрай къщата и влезе в двора на конюшнята, където се изправи и зачака.

Сюзън слезе много предпазливо. Почвата под краката й беше съвсем твърда. Посегна надолу и разрови чакъла. Под него имаше още чакъл.

Беше чувала, че Феята със Зъбите събира зъби. Като си помислиш логично… единствените други хора, които събираха някакви части от тела, го правеха поради много подозрителни причини и обикновено за да наранят или да контролират другите хора. Феите, които Събират Зъби, сигурно държат половината деца на света под свой контрол. А това не приличаше на дома на такъв човек.

Дядо Прасоколеда очевидно живееше в някаква ужасна кланица в планините, украсена с наденички и черен пудинг, и боядисана в ужасяващ кървавочервен цвят.

Което предполагаше стил. Гаден, но поне някакъв стил. А това място тук нямаше никакъв стил.

Вторнишката Патица с Кейк Душа явно нямаше никакъв дом. Нито пък Старецът Беля, нито пък Пясъчният Човек, поне доколкото тя знаеше.

Разходи се около къщата, която не беше по-голяма от барака. Съвсем определено. Който и да беше този, който живееше в нея, определено нямаше никакъв вкус.

Намери входната врата. Беше черна, с чукче във формата на омега.

Сюзън посегна към него, но вратата сама се отвори.

И пред нея се откри коридорът, далеч по-голям, отколкото скелетът на къщата отвън би могъл да побере. В далечината успя да различи стълбище, достатъчно широко за танцовия финал на мюзикъл.

Още нещо не беше наред с перспективата. Съвсем ясно много надалеч имаше стена, но в същото време тя изглеждаше така, сякаш са я нарисували във въздуха просто на петнайсетина стъпки разстояние. Все едно разстоянието не е задължително.

На едната стена имаше голям часовник. Бавното му тиктакане изпълваше огромното пространство.

Съществува стая, помисли си тя. Спомням си стаята с шепота.

На широки интервали по коридора бяха подредени врати. Или на кратки интервали, ако го погледнеше човек от друга страна.

Опита се да тръгне към най-близката врата, но след няколко несигурни крачки се отказа. Най-после успя да я стигне, като първо си определи целта, а сетне затвори очи.

Вратата беше едновременно в нормален човешки ръст и невероятно огромна. Имаше натруфено украсена рамка с мотив от черепи и кости.

Тя отвори вратата.

Тази стая би могла да побере малък град.

Килим заемаше средното пространство, не по-голямо от хектар. На Сюзън й бяха необходими няколко минути, за да стигне до края.

Беше стая в стаята. На издигната платформа се намираше голямо, тежко писалище, с кожен въртящ се стол зад него. Там беше и голям модел на Света на Диска върху някаква украса, направена от четири слона, изправени на гърба на морска костенурка. Имаше няколко рафта с книги, големите томове натрупани в безразборния порядък на хората, които са твърде заети с използването на книгите, че да ги подредят поне веднъж както трябва. Имаше даже и прозорец, който висеше във въздуха на няколко стъпки над земята.

Но стени нямаше. Между края на килима и стените на по-голямата стая нямаше нищо, освен под, а даже и това беше твърде конкретна дума за него. Не приличаше на камък, а определено не беше дърво. Не издаде никакъв шум, когато Сюзън мина по него. Беше просто повърхност, в чисто геометричния смисъл на думата.

Килимът беше в шарки от черепи и кости.

Освен това беше черен. Всичко беше черно, или някакъв нюанс на сивото. Тук-таме някой оттенък намекваше за много тъмно пурпурно или синьо с цвят на океанско дъно.

В далечината, към стените на по-голямата стая, метастаята или каквото беше там, нещо подсказваше… нещо. Нещо хвърляше сложни сенки, твърде далечни, за да се виждат ясно.

Сюзън се качи на платформата.

Имаше нещо странно в нещата наоколо. Разбира се, всичко беше странно в нещата наоколо, но тази огромна странност просто беше в природата им. Можеше да се абстрахира от нея. Обаче съществуваше странност на човешко ниво. Всичко беше само едва-едва не както трябва да е, сякаш е направено от някой, който не е разбрал напълно предназначението му.

На свръхголямото писалище имаше попивателна хартия, но неразделна част от него, сляла се с повърхността. Чекмеджетата бяха просто повдигнати парчета дърво и не можеха да се отворят. Който и да бе направил писалището, той беше виждал писалища, но не беше разбрал писалищността.

Дори присъстваше някаква писалищна украса. Беше само оловна плочка, с нишка висяща от единия край и лъскава обла метална топка в края на нишката. Ако човек вдигнеше топката, тя падаше надолу и се удряше в оловото, но само веднъж.

Не се опита да седне на стола. В кожата имаше дълбока дупка. Някой беше прекарал много време да седи в него.

Проследи с поглед заглавията на книгите. Бяха на език, който не разбираше.

Запъти се обратно към далечната врата, излезе в коридора и опита следващата врата. В съзнанието й се зараждаше едно подозрение.

Вратата водеше към друга огромна стая, но тази беше пълна с полици, от пода чак до далечния, скрит в облаци таван. Всяка полица беше пълна с пясъчни часовници.

Пясъкът, изтичащ от миналото в бъдещето, изпълваше стаята с шум на прибой, съставен от милиарди малки звукове.

Сюзън тръгна между рафтовете. Усещаше се като сред тълпа.

Едно движение на съседния рафт привлече погледа й. В повечето пясъчни часовници падащият пясък беше твърда сребърна линия, но в този, точно докато го гледаше, линията изчезна. Последната песъчинка политна в долната половина.

Пясъчният часовник изчезна с лекичко пукване.

Миг по-късно на мястото му се появи нов, с едва-едва чуто свистене. И пред погледа й пясъкът започна да тече… И тя си даваше сметка, че този процес протича из цялата стая. Старите пясъчни часовници изчезваха, нови заемаха техните места.

Тя и за това знаеше.

Посегна и взе един пясъчен часовник, замислено прехапа устни и започна да премята нещото нагоре-надолу…

— ЦЪЪРР!

Тя се завъртя моментално. Смърт на Плъховете стоеше на рафта зад нея. Вдигна предупредително пръст.

— Добре — рече Сюзън. Върна пясъчния часовник на мястото му.

— ЦЪЪРР.

— Не. Не съм свършила с разглеждането.

Сюзън се отправи към вратата, а плъхът се стрелкаше по пода след нея.

Третата стая се оказа, че е…

… банята.

Сюзън се поколеба. На това място можеше да очакваш пясъчни часовници. Можеше да очакваш мотива с черепите и костите. Но не можеше да очакваш голямата бяла порцеланова вана на собствения й издигнат нависоко пиедестал, като трон, с гигантски месингови кранчета и — с избелели сини букви точно над нещото, дето държи синджира на запушалката — думите: „С.Х. Клозети и Синове, Ул. Молимог, Анкх-Морпорк.“

Не можеше да очакваш гуменото пате. Беше жълто.

Не очакваше и сапуна. Беше бял като кост, както си му е редът, но изглеждаше така, сякаш никога не е бил използван. До него имаше и едно парче оранжев сапун, който съвсем сигурно беше използван — почти нищо не беше останало от него. Миришеше точно като гадното нещо, дето го имаха в училище.

Банята, макар и голяма, беше нещо човешко. Около запушалката на ваната имаше пукнатина в кафяво и петно където е капало кранчето. Но почти всичко останало беше проектирано от човека, който не бе разбрал писалищността, а сега не беше разбрал и същността на измиването.

Имаше и прът за окачване на хавлиени кърпи, който цял един атлетически отбор би могъл да използва за тренировка. Черните кърпи се сливаха с метала и бяха доста твърди. Този, който в действителност използваше банята, най-вероятно се бършеше със синьо-бялата, много протъркана кърпа с инициали „А М Р П К К Б Б Ш, А-М“ на нея.

Имаше даже и тоалетна, още един прекрасен образец на фаянсовото изкуство на С.Х. Клозети, с щампован фриз от зелени и сини цветя върху сифона. И отново, също като при банята и сапуна, тя говореше, че тази стая е построена от някой… и след него някой друг е дошъл, за да доизкусури малките детайли. Някой, който като начало, малко повече е разбирал от водопроводи. И някой, който е разбирал, ама наистина е разбирал, че кърпите трябва да са меки и да могат да попиват водата от хората, а сапунът трябва да се пени.

Човек не очакваше нищо такова, докато не го видеше. А след това беше като да го видиш отново.

Оръфаната кърпа падна от простора и заподскача по пода, докато не се отметна назад и откри Смърт на Плъховете.

— ЦЪЪРР?

— О, добре — каза Сюзън. — Сега къде искаш да отида?

Плъхът се шмугна през отворената врата и изчезна в коридора.

Сюзън го последва до още една врата. Завъртя още една дръжка.

И там се простираше нова стая вътре в самата стая. В тъмнината се очертаваше една мъничка зона от осветени плочки, изпълнена с далечните образи на маса, няколко стола, кухненски бюфет…

… и някой. Една приведена фигура седеше на масата. Когато Сюзън предпазливо се приближи, чу дрънченето на прибори по чинията.

Един възрастен мъж вечеряше много шумно. Между отделните залъци той си говореше сам с пълна уста. Беше един вид лошо възпитание, проявено към самия себе си.

— Не съм виновен аз! (пръски) От самото начало бях против, но, о, не!, той на всяка цена искаше (върна си едно отлетяло парче наденица от масата) да иде и да почне да се меси; викам му, ти и бездруго си се намесил (набоде неидентифициран пържен предмет), ама не, няма да е той, ако не го направи така (пляс! замахна с вилицата във въздуха), веднъж като се замесиш така, викам, как ще се измъкнеш после, това ми обясни (направи временно един сандвич от яйце и кетчуп), ама не…

Сюзън заобиколи парчето килим. Мъжът изобщо не я забеляза.

Смърт на Плъховете се покатери по крака на масата и стъпи на резен препържен хляб.

— О, ти ли си!

— ЦЪЪРР.

Старецът се огледа.

— Къде? Къде?

Сюзън пристъпи напред върху килима. Човекът се изправи толкова бързо, че столът му се прекатури.

— Ти пък коя си, по дяволите?

— Може ли да не ме целите с този заострен бекон?

— Зададох ти въпрос, млада госпожице!

— Аз съм Сюзън. — Това като че ли не беше достатъчно. — Дукеса на Сто Хелит — добави.

Сбръчканото лице на стареца се сбръчка още повече от усилието да проумее това. После се отвърна настрани и вдигна ръце във въздуха.

— Ами да! — изкрещя той най-общо на цялата стая. — Това просто е капака на всичко, капака!

Размаха пръст срещу Смърт на Плъховете, който се отдръпна назад.

— Ти, малък, долен, вонящ плъх! Ами да! Тука ми вони на плъхска измама!

— ЦЪЪРР?

Треперещият пръст внезапно се закова на място. Мъжът се завъртя.

— Ти как успя да минеш през стената?

— Извинете? — попита Сюзън, докато отстъпваше назад. — Не знаех, че има стена.

— Ти на това какво му викаш, тогава, Клачианска мъгла може би? — Мъжът замахна във въздуха.

Хипопотамът на спомена се размърда…

— … Албърт… — каза Сюзън. — Нали така?

Албърт се тупна с ръка по челото.

— Става от лошо по-лошо! Ти какви си й ги разправял?

— Не ми разправя нищо друго, освен едно „ЦЪЪРР“, пък и аз не знам какво означава то — каза Сюзън. — Ама… вижте, тука няма никаква стена, има само…

Албърт измъкна яростно едно чекмедже.

— Наблюдавай внимателно — остро рече той. — Чук, нали така? Пирон, нали? Гледай.

Той закова пирона във въздуха на около пет стъпки по-нагоре от края на плочките. Той увисна там.

— Стена — каза Албърт.

Сюзън посегна внимателно и докосна гвоздея. Усещаше го лепкав, малко като статично електричество.

— Е, на мен не ми прилича на стена — събра сили да каже тя.

— ЦЪЪРР.

Албърт тръшна чука на масата.

Съвсем не беше дребен човек, даде си сметка Сюзън. Беше доста висок, но се движеше с онова изкривено привеждане, обикновено асоциирано с лаборантите на Игорианската вълна на съзнанието.

— Предавам се — рече той, като отново размаха пръст срещу Сюзън. — Аз му казах, че нищо добро няма да излезе от това. Започна да се бърка там, дето не му е работата, и ето ти го — някакво си момляче… къде отиде?

Сюзън се приближи до масата, докато Албърт размахваше ръце във въздуха и се опитваше да я открие.

На масата имаше кутия със сирене и табакера за енфие. И връзка наденички. Никакви пресни зеленчуци. Мис Батс проповядваше да се избягват пържените храни и да се ядат много зеленчуци, заради това, което тя наричаше „Ежедневно Здраве“. Доста проблеми тя отдаваше на липсата на Ежедневно Здраве. Албърт изглеждаше като тяхното тотално олицетворение, докато се носеше из кухнята и замахваше във въздуха.

Тя седна на стола, докато той танцуваше наоколо.

Албърт спря да се движи и закри едното си око с ръка. После се обърна много внимателно. Останалото видимо око се беше свило от яростното усилие да се концентрира.

Примижа срещу стола, а окото му се насълзи от напъна.

— Това е много добре — тихо рече той. — Чудесно. Тук си. Плъхът и конят са те довели. Ама че глупаци! Те си мислят, че точно това трябва да направят.

— Какво да направят? — попита Сюзън. — И аз не съм… как го казахте.

Албърт се облещи срещу нея.

— Господарят може да го прави — най-сетне каза той. — То е част от работата. Сигур’ си открила, че можеш да го правиш, много отдавна, а? Да не те виждат, когато ти не го искаш?

— ЦЪЪРР — каза Смърт на Плъховете.

— Казва да ти кажа — отегчено рече Албърт, — че „момляче“ ще рече „малко момиче“. Смята, че може да не си ме чула добре.

Сюзън се сви на стола.

Албърт дръпна и той един, и седна.

— На колко си години?

— На шестнайсет.

— О, да! — Албърт завъртя очи. — И от колко време си на шестнайсет?

— Откакто минах петнайсет, разбира се. Ти да не си глупак?

— Леле, леле, наистина как си върви времето — каза Албърт. — А знаеш ли защо си тук?

— Не… но — поколеба се Сюзън, — но има нещо общо с… то е нещо като… ами аз виждам неща, които хората не виждат, и срещнах някой, който съществува само в приказките, и аз знам, че и по-рано съм била тук… и всичките тези черепи и кости по нещата…

Дългурестата, хищническа фигура на Албърт се надвеси над нея.

— Искаш ли чаша какао? — попита той.

Беше доста по-различно от какаото в училище, което беше като гореща кафява вода. Какаото на Албърт имаше мазнина, плуваща по повърхността; ако човек обърнеше чашата наопаки, щеше да мине известно време преди нещо да изпадне оттам.

— Майка ти и баща ти — започна Албърт, когато тя вече имаше шоколадов мустак, който съвсем не подхождаше на възрастта й, — те никога ли не са… ти обяснявали нищо?

— Мис Делкрос ни го обясни по Биология — каза Сюзън. — Ама погрешно — добави.

— Искам да кажа за дядо ти — каза Албърт.

— Помня разни неща — отвърна Сюзън, — но не мога да си ги спомня, докато не ги видя. Като банята. Като теб.

— Майка ти и баща ти мислеха, че е най-добре, ако забравиш — каза Албърт. — Ха! Че то ти е в кръвта! Опасяваха се, че то ще се случи, и ето че наистина се случи! Ти си го наследила!

— О, аз и за това знам — рече Сюзън. — Разни щуротии мишки, бобчета и такива неща.

Алберт я погледна тъпо.

— Виж какво, ще се опитам да ти го обясня тактично — рече той.

Сюзън го погледна учтиво.

— Твоят дядо е Смърт — каза Албърт. — Знаеш ли? Скелетът с черния плащ? Дойде тук на гърба на неговия кон, а това е домът му. Само че… той изчезна. Да премислел нещата или нещо подобно. Това, което предполагам, че става е, че ти си всмукана тук. В костите е. Вече си достатъчно голяма. Съществува дупка и тя си мисли, че ти си подходящата фигура. И на мен не ми харесва повече, отколкото на теб самата.

— Смърт — хладнокръвно каза Сюзън. — Е, не мога да кажа, че не съм имала подозрения. Като Дядо Прасоколеда. Пясъчният Човек и като Феята, Дето Събира Зъбчета?

— Да.

— ЦЪЪРР.

— И очакваш от мен да ти повярвам, така ли? — каза Сюзън, като се опита да събере най-изпепеляващото си презрение.

Албърт й отвърна с гневния поглед на някой, който е изпепелил де що е имал много, ама много отдавна.

— Хич не ми пука ти в какво вярваш, госпожичке — рече той.

— Наистина ли имаш предвид онзи високия, с косата и всичко останало там?

— Да.

— Виж какво, Албърт — започна Сюзън с онзи тон, с който човек говори с малоумни, — даже и да съществуваше такава „Смърт“, а откровено казано, смехотворно е да тръгнеш да антропоморфизираш една елементарна естествена функция, никой нищо не може да наследи от нея. А аз знам за наследствеността. Това е като да имаш червена коса и такива неща. Получаваш го от други хора. Не го получаваш от… митове и легенди. Хм!

Смърт на Плъховете се беше позавъртял покрай дъската със сиренето, където се опитваше да си клъцне една бучка с помощта на косата. Албърт се облегна назад.

— Спомням си, когато те донесоха тук — каза той. — Не спираше да настоява, нали разбираш. Любопитно му беше. Той обича деца. Наистина, много деца среща, ама… не за да ги опознае, ако разбираш какво искам да кажа. Майка ти и баща ти не искаха, но накрая отстъпиха и един ден те доведоха тук за чая, само и само да го накарат да млъкне. Не искаха да го правят, защото си мислеха, че ще те уплаши и ще опищиш орталъка. Но ти… не пищя. Ти се засмя. Изкара акъла на баща ти, това направи. Водиха те още веднъж-дваж, когато той настояваше, но после се уплашиха какво може да се случи и баща ти се опъна и това беше краят. Беше май единственият, който можеше да спори с господаря, баща ти, де. Ти тогава беше към четиригодишна, струва ми се.

Сюзън замислено вдигна ръка и докосна бледите резки на бузата си.

— Господарят казваше, че те възпитавали съгласно — Албърт изсумтя, — модерните методи. Логика. И си мислели, че старите работи били глупави. Н’нам… предполагам, че искаха да те предпазят от… подобни мисли…

— Тогава ме сложиха да пояздя коня — говореше Сюзън, без да го слуша. — И ме изкъпаха в голямата баня.

— Имаше сапун навсякъде — каза Албърт. Лицето му се изкриви в нещо, наподобяващо усмивка. — Оттам се чуваше смехът на Господаря. И ти направи люлка. Поне се опита. Не с магия или нещо такова. Със собствените си ръце.

Сюзън седеше, докато спомените се будеха, прозяваха се и се протягаха в главата й.

— Сега си спомням за банята — каза тя. — Всичко ми се връща.

— Ами, то никога не си е отивало. Само е било прикрито с лист хартия.

— Хич го нямаше с водопроводите. Какво означава „А М Р П К К Б Б Ш, А-М“?

— Асоциация на Младите Реформирани Последователи на Култа към Кръвния Бог Бел Шамхарот, Анкх-Морпорк — отговори Албърт. — При тях отсядам, ако трябва да се връщам там за нещо. За сапун и подобни неща.

— Но ти не си… млад — каза Сюзън, неспособна да се удържи.

— Някой да го оспорва! — отяде й се той. А Сюзън си помисли, че това може би е вярно. Имаше някаква особена метална сила у Албърт, като че ли цялото му тяло е панта.

— Той може да направи каквото си поиска — заговори тя, сама на себе си, — но някои неща просто не ги разбира, а едно от тях е канализацията.

— Така е. Трябваше да извикаме водопроводчик от Анкх-Морпорк, ха! Рече, че сигурно щяло да стане за около седмица, ама от другия четвъртък, а такива неща не можеш да ги говориш на Господаря — говореше Албърт. — Никога не съм виждал някой негодник да работи по-бързо. А после Господарят го накара просто да забрави. Може да накара всекиго да забрави, с изключение… — Албърт млъкна, после се намръщи.

— Като че ли ще трябва да се примиря с това — каза той. — Като че ли имаш някакво право. Предполагам, че си уморена. Можеш да останеш тук. Има стаи колкото щеш.

— Не, аз трябва да се връщам! Ще си имам ужасни неприятности, ако на сутринта не съм в училище.

— Тук Време не съществува, освен това, което хората донасят със себе си. Нещата просто се случват едно след друго. Бинки ще те върне точно в същото време, което си напуснала, ако искаш. Но за малко ще трябва да спреш тук.

— Ти каза, че се е появила дупка и аз съм била всмукана. Не знам какво означава това.

— Ще се почувстваш по-добре, като се наспиш — отвърна Албърт.

Тук нямаше ни истински ден, ни истинска нощ. Отначало това беше създало тревоги на Албърт. Съществуваше само яркият пейзаж и, високо горе, черно небе със звезди. Смърт никога не схвана чалъма на деня и нощта. Когато къщата имаше обитатели — човешки същества, тя като че ли поддържаше ден от 26 часа. Хората, оставени сами на себе си, възприемат по-дълъг дневен ритъм от 24-часовия ден, така че могат да бъдат задействани като много малки часовници по залез. Хората трябва да се примирят с Времето, но дните са един вид по личен избор.

Алберт си лягаше да спи, когато се сетеше.

Сега той седеше, запалил една свещ и гледаше в пространството.

— Тя си спомни за банята — промърмори. — И знае за неща, които няма начин да е виждала. Не може да са й казали. Тя има неговата памет. Тя го е наследила.

— ЦЪЪРР — каза Смърт на Плъховете. Нощем обичаше да седи до печката.

— Последният път, когато изчезна, хората престанаха да умират — каза Албърт. — Но този път не са. И конят отиде при нея. Тя запълва дупката.

Втренчи се злобно в тъмнината. Когато се вълнуваше, му личеше по един вид безпощадно дъвчене и смукане, сякаш се опитваше да изтръгне забравена хапка от времето на следобедния чай от дълбините на някой зъб. Сега вдигаше шум като машинка за подстригване.

Не си спомняше някога да е бил млад. Трябва да е било преди хиляди години. Беше на седемдесет и девет, но Времето в дома на Смърт беше неизчерпаем източник.

Смътно си даваше сметка, че детството е опасна работа, особено към края. Появяваше се цялата разправия с пъпките и разни части от тялото ти, които си имат собствено мнение. Да ти поверят изпълнителната власт на смъртността съвсем сигурно беше допълнителен проблем.

Но проблемът — ужасният, неизбежен проблем беше, че все някой трябваше да я върши.

Защото, както е отбелязвано и по-рано, Смърт действаше в най-общи, отколкото конкретни линии, точно като монархия.

Ако си поданик на някоя монархия, управлява те монарх. Непрекъснато. Независимо дали спиш или си буден. Каквото и да правиш ти или пък монархът.

Това е част от общите условия на ситуацията. Царицата всъщност няма нужда да идва чак до собствения ти дом, да си играе със стола и дистанционното управление на телевизора и да издава конкретни команди за това как да умираш от студ и да си мечтаеш за чаша чай. Всичко става автоматично, като гравитацията. С изключение на това, че за разлика от гравитацията, там е нужен някой най-отгоре. Не е задължително да върши много работа. Просто трябва да е там. Просто трябва.

— Тя ли? — попита Албърт.

— ЦЪЪРР.

— Много скоро ще сдаде багажа. О, да. Не можеш да си безсмъртен и смъртен едновременно, това ще те разкъса на две. Почти ми е мъчно за нея.

— ЦЪЪРР — съгласи се Смърт на Плъховете.

— И не е това най-лошото — каза Албърт. — Само почакай, докато паметта й наистина започне да работи…

— ЦЪЪРР.

— Послушай ме — каза Албърт. — Най-добре тръгвай да го търсиш още сега, начаса.

Сюзън се събуди без ни най-малка представа колко е часът.

До леглото имаше часовник, защото Смърт знаеше, че трябва да съществуват неща като часовник до леглото например. Имаше си и черепи, и кости, и омега отгоре, и не работеше. В къщата нямаше работещи часовници, освен специалния в коридора. Всички останали или се депресираха и спираха, или пък се развиваха от първия път.

Стаята й изглеждаше така, сякаш някой се е изнесъл оттам вчера. На тоалетката имаше четки за коса, както и останки от гримове. Даже имаше и халат отзад на вратата. Със зайче на джоба. Приятният ефект би бил доста по-голям, ако зайчето не приличаше толкова на скелет.

Прерови чекмеджетата. Това трябва да е била стаята на майка й. Имаше много розово. Сюзън нямаше нищо против розовия цвят, когато беше с мярка, но случаят не беше такъв. Облече си старата ученическа униформа.

Важното, реши тя, е да запазиш спокойствие. За всяко нещо винаги съществува логично обяснение, дори ако трябва да си го измислиш.

— СКИИФХ!

Смърт на Плъховете се приземи на тоалетката, а ноктите му дращеха да се заловят за нещо. Махна миниатюрната коса от устата си.

— Струва ми се — внимателно заговори Сюзън, — че сега вече бих искала да се върна вкъщи, благодаря ти.

Малкият плъх кимна и скочи.

Приземи се на края на розовия килим и се шмугна по тъмния под.

Щом Сюзън отстъпи от килима, плъхът се спря и се огледа със задоволство. Още веднъж тя усети, че е преминала някакъв тест.

Последва го в коридора, а после и в опушената мрачна кухня. Албърт се беше навел над печката.

— ’Бро утро — каза той, по-скоро по навик, отколкото в съответствие с някаква част от деня. — Искаш ли препържен хляб с наденичките? После ще има и каша.

Сюзън погледна към цвърчащата смес в огромния тиган. Не беше гледка, която да понесе гладен стомах, макар че сигурно би могла да предизвика такъв. Албърт можеше да накара и яйце да си пожелае никога да не са го снасяли.

— Нямаш ли малко „Мюсли“? — попита тя.

— Това някакъв вид салам ли е? — отвърна Албърт с подозрение.

— Това са ядки с жито.

— Има ли някакви мазнини?

— Не мисля.

— Тогава как се предполага да го изпържиш?

— То не се пържи.

— И ти му викаш на това закуска?

— Не е задължително да е пържено, за да е закуска — каза Сюзън. — Искам да кажа, ти спомена за каша, а кашата не се пържи…

— Кой казва така?

— Ами, тогава варено яйце?

— Ха! Варенето не е хубаво — не убива всички микроби.

— СВАРИ МИ ЯЙЦЕ, АЛБЪРТ.

Докато ехото подскачаше насам-натам и отмираше, Сюзън се зачуди откъде беше дошъл гласът.

Черпакът издрънча на плочките.

— Моля? — каза Сюзън.

— Ти използва гласа.

— Не си прави труд за яйцето — рече Сюзън. От този глас я болеше челюстта. Той я разтревожи даже повече, отколкото разтревожи Албърт. В края на краищата, това си беше нейната уста. — Искам да се върна у дома!

— Ти си у дома — каза Албърт.

— Тук? Това не е моят дом!

— Тъй ли? Какво е написано на големия часовник?

— „Твърде Късно“ — отговори тя начаса.

— Къде са пчелните кошери?

— В овощната градина.

— Колко чинии имаме?

— Седем… — Сюзън здраво стисна устни.

— Виждаш ли? Това е домът на една част от теб — каза Албърт.

— Виж какво… Албърт — започна Сюзън със сладникав тон, в случай че този път пък проработеше по-добре, — може би съществува… някой… който един вид… отговаря за всичко, но аз въобще не съм толкова важна… искам да кажа…

— Така ли? И как така тогава конят те познава?

— Да, но аз наистина съм едно съвсем нормално момиче…

— Нормалните момичета не са яздили „Моя Малък Бинки“ на третия си рожден ден! — сряза я Албърт. — Баща ти го прекрати. Господарят много се разстрои от това. Той се опитваше.

— Искам да кажа, че съм обикновено дете!

— Слушай, обикновените деца получават истински ксилофон. Те не могат ей тъй да накарат дядо си да си свали ризата!

— Искам да кажа, че нищо не мога да променя! Не съм виновна аз! Не е честно!

— Наистина? О, защо не ми каза? — кисело попита Албърт. — Много го грее някого, точно така. Ако бях на твое място, веднага щях да изляза и да извикам на цялата вселена, че не е честно. Обзалагам се, че ще ти каже: „О! Добре тогава, извинявай, че съм те обезпокоила, свободна си да правиш каквото си искаш!“

— Това е сарказъм! Нямаш право да ми говориш така! Ти си само един прислужник!

— Точно така. Както и ти. Така че аз бих започнал, ако бях на твое място. Плъхът ще помогне. Основно работи с плъхове, но принципът е същият.

Сюзън седеше с отворена уста.

— Излизам навън — сопна се тя.

— Не те спирам.

Сюзън прелетя през задната врата, през огромното пространство на външната стая, мина покрай воденичния камък на двора и излезе в градината.

— Ха! — каза тя.

Ако някой беше й казал, че Смърт има къща, тя щеше да му отвърне, че е луд или, даже по-лошо, че е глупак. Но ако трябваше да си представи такава къща, тя би нарисувала с обилен черен пастел някоя голяма готическа постройка с високи кули и зъбчати стени. Да надвисва заплашително и да предполага други страшни думи, като обречено и мрачно. Би направила хиляди прозорци. Би изпълнила оставащите ъгли по небето с прилепи. Би било внушително.

Нямаше да е като селска къща. Нямаше да има такава безвкусна градина. Нямаше да има чердже пред вратата с „Добре Дошли“ на него.

Беше дошла със стени на здравия й разум, непревземаеми като крепости. Започваха да се топят като сол на влажен вятър, а това я ядосваше.

Някога имаше дядо си Лезек, разбира се, в малкото му стопанство, толкова беден, че дори и врабците трябваше да ровят доста, за да се наядат. Беше добро старче, поне доколкото можеше да си го спомни; малко глупавичък, като се замислеше, особено, когато баща й беше наоколо.

Майка й беше казала, че нейният собствен баща е…

Сега като се замисляше за това, не беше сигурна какво й е казвала. Родителите бяха доста находчиви в това да не казват на хората нещата, даже когато използваха много думи. Просто бяха оставили у нея впечатлението, че него нещо го няма.

Сега пък й се подсказваше, че той се слави с това, че непрекъснато се върти наоколо.

Беше като да имаш роднина търговец.

Ето, бог… бог би било нещо. Лейди Одил Флюм, от пети клас, винаги се хвалеше, че пра-пра-пра-баба й някога била прелъстена от бога Слепия Айо във формата на ваза с маргаритки, което очевидно я правеше наполовина-полу-полу-богиня. Казваше, че много помагало на майка й да намира свободна маса в ресторантите. Но да разправяш, че си близка роднина на Смърт, май нямаше да има същия ефект. Може би няма да успееш да си намериш място даже в близост до кухнята.

Ако всичко това беше някакъв сън, не й се струваше да е опасно да се събуди. Все едно, не вярваше на такива неща. Сънищата не бяха такива.

Пътека водеше от конюшнята покрай зеленчуковата градина и, спускайки се леко надолу, в овощна градина с дървета с черни листа. Лъскави черни ябълки висяха по тях. Отделени от едната страна имаше няколко бели кошера.

И тя знаеше, че някога е виждала всичко това.

Имаше едно ябълково дърво, което беше много, много по-различно от другите.

Изправи се и се загледа в него, докато споменът се надигна.

Спомни си, че е точно толкова голяма, колкото да види колко логично глупава е цялата тази мисъл, а той стоеше там и притеснено чакаше да види какво ще направи тя…

Старите сигурни неща се оттеглиха назад, за да бъдат заместени от нови сигурни неща.

Сега тя разбра чия внучка е.

„Поправеният Барабан“ традиционно се беше занимавал с, ами, традиционни кръчмарски игри, като домино, мятане на стрели и Издебване На Хора Откъм Гърба И Прибиране На Всичките Им Пари. Новият собственик беше решил да вдигне нивото на клиентелата. Това беше единствената останала възможност.

Бяха минали през Проверяващото Устройство — тритонна задвижвана от вода чудовищна ужасия, базираща се на неотдавна открита схема от Леонардо да Куирмски. Беше се оказала лоша идея. Капитан Керът от Стражата, който имаше мозък, остър като бръснач под откритото си усмихнато лице, незабелязано бе подменил списъка с въпросите с нови, като: „Да си се навъртал покрай Диамантовия Склат на Вортин в ношта на 15?“ и „Кой беше третия, дето Тараши из Фабриката за Спирт на Беърхагър миналата седмица?“ и беше арестувал трима клиенти, преди още да успеят да се опомнят.

Собственикът беше обещал друга машинка някой от тези дни. Библиотекарят, един от редовните посетители на кръчмата, вече събираше монети в очакване.

В единия край на бара имаше малка сцена. Собственикът беше опитал със стриптийзьорка по обедно време, но само веднъж. При вида на един огромен орангутан на първия ред с голяма невинна усмивка, голяма чанта с дребни монети и с един голям банан, горкото момиче избяга. И още една Гилдия за забавления включи „Барабана“ в черния списък.

Името на новия собственик беше Хибискус Данълм. Не беше негова вината. Той наистина искаше, по собствените му думи, да направи от „Барабана“ място за развлечение. За едното нищо щеше да опъне раирани чадъри отвън.

Погледна надолу към Глод.

— Само вие тримата? — попита.

— Да.

— Когато се съгласих на пет долара, ти каза, че имаш голям оркестър.

— Кажи „Здрасти“, Лиас.

— Честна дума, да, това наистина е голям оркестър. — Данълм отстъпи назад. — Ами аз си мислех — каза той, — че са няколко изпълнители, които всички ги познават? Само за да подсигуря обкръжение.

— Обкръжение — рече Имп, докато оглеждаше „Барабана“. Знаеше тази дума. Но на място като това тя беше напълно лишена от смисъл. В този ранен вечерен час имаше само трима-четирима посетители. Не обръщаха никакво внимание на сцената.

Стената зад сцената съвсем определено беше виждала действия. Той се втренчи в нея, докато Лиас търпеливо си трупаше камъните на купчина.

— О, само малко плодове и стари яйца — каза Глод. — Хората сигурно стават малко буйни. Аз лично не бих се притеснявал от това.

— Това не ме притеснява — отвърна Имп.

— И аз така мисля.

— Но ме притесняват слледите от брадвите и дупките от стреллите. Гллод, та ние дори не сме репетиралли! Не както си му е редът!

— Ти можеш да свириш на китарата си, нали?

— Ами, да, струва ми се…

Беше я изпробвал. Лесно беше да се свири. Всъщност, беше почти невъзможно да свириш лошо. Като че ли нямаше никакво значение как докосва струните — те така или иначе изсвирваха тона, който той си беше намислил. Това беше, в материализирана форма, точно този инструмент, за който си мечтае човек, когато започва да свири за пръв път — онзи, на който може да свири, без да е учил. Спомняше си, когато взе за пръв път лира в ръцете си и дръпна струните, с увереното очакване на онези нежни, трептящи звуци, които старците извличаха от тях. Вместо това изтръгна само безреден шум. Но това беше инструментът, за който си бе мечтал…

— Ще се придържаме към парчета, които всеки знае — каза джуджето. — „Магьосническият Жезъл“ и „Събиращ Ревен“. Такива неща. Хората обичат песни, на които могат да се покикотят.

Имп погледна към бара. Почваше да се понапълва. Но вниманието му се привлече от един голям орангутан, който си беше придърпал стола точно пред сцената и държеше в ръцете си торба с плодове.

— Гллод, една маймуна ни глледа.

— Е и? — рече Глод, докато разгъваше някаква мрежа.

— Но това е маймуна.

— Това е Анкх-Морпорк. Тук нещата са така. — Глод си свали шлема и разгъна нещо отвътре.

— Защо ти е пазарската мрежа? — попита Имп.

— Плодовете са си плодове. Няма празно. Ако хвърлят яйца, опитай се да ги хванеш.

Имп преметна ремъка на китарата през рамо. Беше се опитал да каже на джуджето, но какво можеше да му каже: това е твърде лесно за свирене?

Надяваше се, че все пак има бог на музикантите.

И наистина има. Има много, по един за почти всеки вид музика. Почти всеки вид. Но единственият, който трябваше да наблюдава Имп същата онази нощ, беше Рег, богът на клубните музиканти, който не можеше да му обърне много внимание, защото на него чакаха още три други гуляя.

— Готови ли сме? — попита Лиас, като си вдигна чуковете.

Другите кимнаха.

— Да им изсвирим „Магьосническия Жезъл“ тогава — рече Глод. — Това винаги разпуква леда.

— Става — каза тролът. Заброи на пръсти. — Едно, две… едно, две, много, доста.

Хвърлиха първата ябълка седем секунди по-късно. Улови я Глод, който не пропусна нито нота. Но първият банан се изви гадно и се приземи в ухото му.

— Не спирайте да свирите! — изсъска той.

Имп се подчини, като се наведе да избегне откос портокали.

На първия ред, маймуната си отвори торбата и измъкна един много голям пъпеш.

— Виждаш ли някакви круши? — попита Глод, докато си поемаше дъх. — Обичам круши.

— Виждам един мъж, който хвърлля брадва!

— Изглежда ли ценна?

Една стрела затрепери в стената до главата на Лиас.

Беше три часа сутринта. Сержант Колън и Ефрейтор Нобс стигаха до заключението, че който и да възнамеряваше да нападне Анкх-Морпорк, най-вероятно нямаше да го направи точно сега. Пък и такъв хубав огън гореше в наблюдателницата.

— Можем да оставим бележка — рече Ноби, докато си духаше на пръстите. — Знаеш ли? Върни се утре, или нещо такова?

Погледна нагоре. Самотен кон минаваше под сводестата порта. Бял кон, с мрачен, облечен в черно ездач.

Не последва въпрос като: „Стой, кой върви там?“. Нощната стража обикаляше улиците по странни часове и беше свикнала да вижда неща, които смъртните хора обикновено не виждат.

Сержант Колън почтително докосна шлема си.

— ’Р вечер, ваша светлост — каза той.

— Ъ-Ъ… ДОБЪР ВЕЧЕР.

Стражите наблюдаваха, докато конят изчезна от погледа им.

— Значи, някое нещастно човече е готово за него — каза Сержант Колън.

— Отдаден е на работата си, трябва да се признае — рече Ноби. — По всяко време на денонощието. Винаги има време за хората.

— Аха.

Стражите се вгледаха в кадифения мрак. Нещо не е съвсем наред, помисли си Сержант Колън.

— Как е първото му име? — попита Ноби.

Погледаха още малко. После Сержант Колън, който все още не успяваше да разбере какво точно не е наред, рече:

— Какво искаш да кажеш с това: „Как е първото му име“?

— Как е първото му име?

— Той е Смърт — отвърна сержантът. — Смърт. Това е цялото му име. Искам да кажа… какво искаш да кажеш?… Искаш да кажеш като например… Кейт Смърт?

— Ами, защо не?

— Той е просто Смърт, не е ли така?

— Не, това му е само работата. Как му викат приятелите?

— Какви „приятели“?

— Добре, де. Както искаш.

— Хайде де идем да изпием по един горещ ром.

— Струва ми се, че прилича на Леонардо.

Сержант Колън си спомни гласа. Това беше. Само за един миг там…

— Сигурно остарявам — рече. — За един миг си помислих, че ми заприлича на гласа на Сюзън.

— Мисля, че ме видяха — прошепна Сюзън, щом конят сви зад ъгъла.

Смърт на Плъховете подаде глава от джоба й.

— ЦЪЪРР.

— Мисля, че ще имаме нужда от оня гарван — каза Сюзън. — Искам да кажа, аз… мисля, че те разбирам, само дето не знам какво казваш…

Бинки спря пред една голяма къща, малко настрани от пътя. Малко претенциозна постройка, с повече фронтони и колони, отколкото би подхождало да има, и това беше намек за произхода й: беше от онези къщи, които богатите търговци си строят, когато станат почтени и изпитат нужда да направят нещо със заграбеното.

— Това хич не ме радва — каза Сюзън. — Просто не мога да работя. Аз съм човек. Трябва да ида до тоалетната и други такива работи. Не мога просто да влизам в хорските къщи и да ги убивам!

— ЦЪЪРР!

— Добре, де, не да ги убивам. Но не е проява на добро възпитание, както и да го погледнеш.

Надпис на вратата гласеше: „Търговците през задния вход“.

— Аз като търговец ли се броя…

— ЦЪЪРР!

По принцип на Сюзън никога не би й хрумнало да попита. Тя винаги се беше виждала като човек, който минава през парадните врати на живота.

Смърт на Плъховете пробяга по пътеката и през вратата.

— Чакай! Не мога…

Сюзън погледна към дървото. Можеше. Разбира се, че можеше. Още спомени изкристализираха пред погледа й. В края на краищата, това беше само дърво. Ще прогние след няколкостотин години. От гледна точка на безкрайността, то все едно не съществуваше. Като цяло, сравнени с живота на мултивселената, повечето неща наистина не съществуваха.

Пристъпи напред. Тежката дъбова врата оказа съпротива колкото и една сянка.

Скърбящи роднини се бяха скупчили около леглото, където, почти изгубен сред възглавниците, лежеше сбръчкан старец. В края на леглото, без да обръща никакво внимание на опяванията наоколо, лежеше голям, много дебел рижав котарак.

— ЦЪЪРР.

Сюзън погледна към пясъчния часовник. Последните няколко песъчинки се отърколиха през дупката.

Смърт на Плъховете, е пресилено внимание, се промъкна зад спящия котарак и яко го ритна. Животното се събуди, обърна се, събра уши от ужас и скочи от юргана.

Смърт на Плъховете се изкикоти.

— ХИК, ХИК, ХИК.

Един от опечалените, с лице на скумрия, вдигна очи. Взря се в спящия.

— Това е — рече той. — Отиде си.

— А пък аз си мислех, че цял ден ще висим тук — каза жената до него, като се изправи. — Видя ли оная гадна стара котка, че се разкара. Животните познават, да ти кажа. Имат такова, шесто чувство.

— ХИК, ХИК, ХИК.

— Е, хайде, знам, че си тук някъде — каза трупът. Изправи се.

Сюзън беше запозната на теория с духовете. Но не беше очаквала, че ще е точно така. Не беше очаквала духовете да са живите, но те бяха просто бледи копия във въздуха, в сравнение със стареца, седнал в леглото. Той изглеждаше съвсем материален, само дето синя светлина го очертаваше.

— Сто и седем години, а? — изкряка той. — Предполагам, че малко съм ви попритеснил там. Къде си?

— Ъ. ТУК — каза Сюзън.

— Жена, а? — попита старецът. — Браво, браво.

Той се смъкна от леглото, като развя призрачна нощна риза, и изведнъж се закова на място, сякаш стигна края на въже. Горе-долу това беше всичко; една тънка линия синя светлина все още го свързваше е миналото му обиталище.

Смърт на Плъховете заподскача нагоре-надолу по възглавницата, като припряно замахваше с косата.

— О, съжалявам — каза Сюзън и замахна. Синята линия се пръсна с пронизителен, кристален звън.

Наоколо, понякога минаващи през тях, бяха опечалените. Скърбенето като че ли бе престанало след като вече старецът беше умрял. Мъжът скумрия тършуваше под матрака.

— Погледни ги — рече старецът гадно. — Горкичкия стар дядо, хлъц!, хлъц!, горко ще ни липсва, никога няма да има друг като него, къде е скрил старият негодник завещанието? Това е най-малкият ми син, ей този. Е, ако на една картичка за всяка Новогодишна Нощ На Прасетата й се вика син. А жена му виждате ли? Има усмивка като ръба на помийна кофа. А другите са по-лоши и от нея. Роднини? Подарявам ви ги. Не умирах само от инат на тях.

Няколко човека ровеха под леглото. Чу се закачлив порцеланов звън. Старецът припкаше зад тях и правеше жестове.

— Никакъв шанс! — кикотеше се той. — Ха, ха! В кошницата на котката са! Оставих всичките пари на котката!

Сюзън се огледа. Котката ги наблюдаваше тревожно иззад умивалника.

Сюзън почувства, че от нея се очаква отговор.

— Много… мило от ваша страна… — каза тя.

— Ха! Гадина крастава! Тринайсет години спи и мърсува и само чака следващата манджа. Не се е размърдал и половин час дори през целия си дълъг, сплут живот. Докато намерят завещанието, така или иначе. И тогава той ще се превърне в най-богатия и най-пъргав котарак на света…

Гласът се изгуби. Както и собственикът му.

— Какъв ужасен старец — каза Сюзън.

Погледна надолу към Смърт на Плъховете, който се опитваше да сплаши котката.

— Какво ще стане с него?

— ЦЪЪРР.

— О! — Зад тях един вече бивш опечален изтърси едно чекмедже на пода. Котката започваше да трепери.

Сюзън прекрачи вън през стената.

Облаци се кълбяха зад Бинки като морска диря.

— Е, това не беше много зле. Искам да кажа, никаква кръв, нищо. А и той беше много стар и никак не беше хубав.

— Значи всичко е наред, тогава, нали така? — Гарванът кацна на рамото й.

— Ти какво правиш тук?

— Тоя Плъхски Смърт ми рече, че можете да ме откарате. Имам среща.

— ЦЪЪРР.

Смърт на Плъховете измъкна нещо от дисагите.

— Ние да не сме таксиметрови услуги? — ледено попита Сюзън.

Плъхът сви рамене и пъхна хронометъра на нечий живот в ръката й.

Сюзън прочете името, гравирано върху стъклото.

— Волф Волфсънсънсънсън? Звучи ми малко като от Централните Земи.

— ЦЪЪРР.

Смърт на Плъховете се изкатери по гривата на Бинки и зае позиция между ушите на коня, а миниатюрният му плащ се вееше на вятъра.

Бинки се носеше в лек галоп над бойно поле. Не беше голяма война, просто вътре племенно боричкане. Нито пък имаше някакви забележими армии — биещите се като че ли бяха две групи хора, някои на коне, които съвсем случайно се бяха паднали да са на едната страна. Всички бяха облечени в еднакви рунтави или вълнуващо лъскави кожи и Сюзън въобще не можеше да разбере как различават кой е свой и кой враг. Хората просто май много крещяха и размахваха напосоки огромни саби и топори. От друга страна, всеки, когото човек успяваше да удари, начаса се превръщаше в негов враг, така че май всичко си идваше на мястото в края на краищата. Проблемът беше, че хората умираха и се демонстрираха примери на невероятно глупав героизъм.

— ЦЪЪРР.

Смърт на Плъховете нетърпеливо посочи надолу.

— Дий… надолу.

Бинки кацна върху малък хълм.

— Ъ… така — рече Сюзън. Изтегли косата от ножницата. Острието оживя.

Не беше трудно да съзре душите на мъртвите. Тръгваха си от бойното поле ръка за ръка, приятели и доскорошни врагове абсолютно еднакви, като се смееха и се препъваха, и идваха право към нея.

Сюзън слезе от коня. И се съсредоточи.

— Ъ — рече тя. — НЯКОЙ ТУК ДА Е БИЛ УБИТ И ДА СЕ КАЗВА ВОЛФ?

Зад гърба й, Смърт на Плъховете сграбчи глава в лапите си.

— Е, ЗДРАВЕЙТЕ?

Никой не й обърна никакво внимание. Бойците я подминаха в строй. На края на бойното поле образуваха редици и като че ли чакаха нещо.

Тя не трябваше да… да ги оправи… всичките. Албърт се беше опитал да й обясни, но така или иначе споменът вече се беше появил. Тя трябваше да се насочи към някой, определен от изтичащия срок или от историческата значимост, а това означаваше, че всички останали са просто случайност; единственото, което тя трябваше да направи, бе да не спира набраната инерция.

— Трябва да си по-настоятелна — каза гарванът, който беше кацнал на една скала. — Това е проблемът с жените в професиите. Не са достатъчно агресивни.

— Ти що искаше да дойдеш тук? — попита го тя.

— Това е бойно поле, нали така? — търпеливо каза гарванът. — След това трябва да има гарвани. — Произволно въртящите му се очи заиграха из главата му. — Без да споменаваме и лешоядите.

— Искаш да кажеш, че всички биват изядени?

— Едно от чудесата на природата — отвърна гарванът.

— Това е ужасно — каза Сюзън. По небето вече кръжаха черни птици.

— Изобщо не е така — рече гарванът. — Нямам нищо против конските мръвки.

Едната страна, ако въобще можеше да се нарече така, бягаше от мястото на полесражението, а другата я преследваше.

Птиците започнаха приготовления за това, което — Сюзън ужасено осъзна, — беше само сутрешна закуска. Меките части, огрени от слънцето.

— Я най-добре иди и си потърси момчето — рече гарванът. — Иначе ще пропусне возенето.

— Какво возене?

Очите отново направиха пълен кръг.

— Някога да си учила митология? — попита той.

— Не. Госпожица Батс казва, че са само измислени истории с недостатъчно литературно съдържание.

— А! Боже мой! Ама как може такова нещо! Е, хубаво. Скоро ще видиш. Трябва да тичам. — Гарванът скочи във въздуха. — По принцип гледам да си намеря място близо до главата.

— Ами аз какво ще…

И тогава някой започна да пее. Гласът връхлетя от небето като неочакван вятър. Беше доста добро мецосопрано…

— Хай-джо-то! Хай-джо-то! Хо!

А след него, яхнала кон, хубав почти колкото Бинки, се появи жена. Съвсем определено. Голяма жена. Беше точно толкова много жена, колкото можеш да събереш на едно място, без да станат две жени. Беше облечена в плетена желязна броня, с лъскав нагръдник номер 46-D, и с шлем с рога на него.

Събраните мъртви се поободриха, докато конят галопираше и търсеше къде да кацне. Зад нея още шест други пеещи ездачки изникнаха от небето.

— Не е ли винаги едно и също? — рече гарванът, докато отлиташе. — Можеш да чакаш с часове, без да видиш нито една, а после получаваш седем накуп.

Пред смаяния поглед на Сюзън всяка ездачка взе по един мъртъв воин и отново се издигна с галоп в небето. Изчезнаха внезапно на няколкостотин ярда във въздуха и се появиха отново почти незабавно, за да вземат нов пътник. Скоро вече действаше трескава совалка.

Минута или две по-късно една от жените пришпори коня си към Сюзън и измъкна свитък пергамент от нагръдника си.

— Какво, хо! Тука пише Волф — каза тя с отривистия глас, използван от хора на коне, когато се обръщат към простите пешеходци. — Волф Щастливеца…?

— Ъ. Аз не знам… ИСКАМ ДА КАЖА, НЕ ЗНАМ ТОЧНО КОЙ Е — безпомощно рече Сюзън.

Жената в шлема се наведе напред. Имаше нещо много познато в нея.

— Ти нова ли си?

— Да. Тоест… ДА.

— Е, не стой там като препарирана. Най-добре иди и го донеси, няма да направиш никак зле.

Сюзън се огледа диво наоколо и най-сетне го видя. Не беше много далече. Младичък мъж, очертан в проблясващо бледо синьо, се открояваше сред падналите.

Сюзън се приближи бързо, приготвила коса. Синя ивица свързваше воина с предишното му тяло.

— ЦЪЪРР! — изпищя Смърт на Плъховете, като подскачаше нагоре-надолу и правеше многозначителни движения.

— Палецът на лявата ръка горе, дясната ръка свита в китката, дай й малко тежест! — изкрещя жената с рогата.

Сюзън замахна с косата. Линията се прекъсна.

— Какво стана? — попита Волф. Погледна надолу. — Това там долу съм аз, нали? — попита той. Обърна се бавно. — А там долу. И ей там. И…

Той погледна към жената воин с рогата и се ободри.

— От Айо! — каза той. — Вярно е значи? Валкирии ще ме отнесат до залата на Слепия Айо, където цари вечен празник и запой?

— Не… искам да кажа, НЕ ПИТАЙ МЕН — отвърна Сюзън.

Валкирията се пресегна и метна воина през седлото.

— Само тихо, така, добро момче — каза тя.

Погледна замислено към Сюзън.

— Ти сопрано ли си? — попита тя.

— Моля?

— Можеш ли въобще да пееш, момиче? Трябва ни само още едно сопрано. Нещо твърде много мецосопрана има напоследък.

— Не съм много музикална, съжалявам.

— Е, добре. Само си помислих. Трябва да тръгвам. — Отметна глава назад. Мощният нагръдник се надигна. — Хо-джо-то! Хо!

Конят се изправи на задните си крака, после изгалопира в небето. Преди да стигне до облаците, той се сви в светеща точка, която затрептя.

— Какво беше всичко това? — попита Сюзън.

Запърхаха криле. Гарванът кацна върху главата на тъй скоро споминалия се Волф.

— Ами, тия момчета вярват, че ако умреш в битка, някоя голяма, дебела, пееща жена с рога те отнася до една огромна празнична зала, където плюскаш и пиеш на корем като глупак до края на вечността — каза гарванът. Оригна се изискано. — Адски глупава представа, наистина.

— Но то току-що се случи!

— Но не престава да е тъпа идея! — Гарванът се огледа наоколо и към поразеното бойно поле, сега вече празно, с изключение на падналите и на ятата негови пернати събратя. — Ама че загуба — добави той. — Искам да кажа, само погледни. Такава ужасна загуба.

— Да!

— Искам да кажа, наял съм се до пръсване и пак стотици от тях останаха недокоснати. Мисля, че ще видя дали не мога да си взема за вкъщи.

— Това са трупове!

— Точно така!

— Ти какво ядеш?

— Добре де — рече гарванът, като отстъпи назад. — Има достатъчно за всички.

— Това е отвратително!

— Не съм ги убил аз — рече той.

Сюзън се предаде.

— Тя много приличаше на Желязната Лили — каза тя, докато се връщаха към търпеливо чакащия ги кон. — Учителката ни по физкултура. И звучеше като нея.

Представи си гръмогласните Валкирии как се носят тежко из небето. „Вдигнете някой боец, ах, вие, шайка бледи мушката…“

— Конвергентна еволюция — обясни гарванът. — Често се случва. Четох веднъж, че по всичко личи, че обикновеният октопод има почти същото око като човешката очна… гра!

— Канеше се да кажеш нещо като: с изключение на вкуса, нали така? — попита Сюзън.

— Ник’га не съм си’г’и помислял — неясно рече гарванът.

— Сигурен ли си?

— Мъолйъ тъ пусни ми кльююнъъ?

Сюзън отпусна хватка.

— Това е ужасно — каза тя. — Това ли е правил той? Няма ли никакъв елемент на личен избор?

— ЦЪЪРР.

— Но какво, ако те не заслужават да умрат?

— ЦЪЪРР.

Смърт на Плъховете съумя да посочи, доста успешно, че в такъв случай те могат да се обърнат към вселената и да изтъкнат, че не заслужават да умрат. В който случай зависеше от вселената, дали да каже: „О, така ли? Е, добре, всичко е наред тогава, можете да продължите да си живеете.“ Това беше забележително кратък жест.

— Значи… дядо ми е бил Смърт и той просто е оставял природата да следва своя ход? Когато е можел да направи малко добро? Това е глупаво.

Смърт на Плъховете поклати череп.

— Имам предвид, Волф на страната на правите ли беше? — попита Сюзън.

— Трудно е да се каже — каза гарванът. — Той беше Вазунг. От другата страна бяха Бергундите. Явно всичко е започнало с това, че някой си Бергунд отмъкнал една жена на Вазунгите преди няколкостотин години. Или може би беше обратното. Както и да е, другата страна нападнала селището им. Последвало малко клане. И тогава другите нападнали другото селище и последвало друго клане. След което, както бихме могли да се изразим, останала някаква лоша утайка в отношенията.

— Много добре тогава — каза Сюзън. — Кой е следващият?

— ЦЪЪРР.

Смърт на Плъховете се приземи на седлото. Наведе се напред и, с известно усилие, измъкна нов пясъчен часовник от торбата. Сюзън прочете етикета.

Пишеше: Имп йе Селин.

Сюзън изпита чувството, че полита назад.

— Знам това име — каза тя.

— ЦЪЪРР.

— Аз… спомням си го отнякъде — рече Сюзън. — Важно е. Той е… важен…

Луната висеше над пустинята на Клач като огромна скална топка.

Не беше кой знае каква пустиня, за да бъде удостоена с толкова впечатляваща луна.

Беше само част от веригата пустини, които ставаха прогресивно все по-горещи и по-сухи и ограждаха Великия Неф и Дехидрирания Океан. И никой не би си правил труда да мисли толкова за това, ако не бяха дошли хора подобни на господин Клийт от Гилдията на Музикантите и не бяха направили карти и не бяха сложили през тази част от пустинята една невинна малка пунктирана линия, която отбелязваше границата между Клач и Хершеба.

Винаги дотогава Д’регите — сбирщина от шеговито войнствени номадски племена, бяха бродили из пустинята съвсем свободно. Сега, когато съществуваше линията, те бяха понякога Клачиански Д’реги, а понякога Хершебски Д’реги, с всички права, полагащи се на гражданите на двете държави, особено правото да плащат точно толкова данък, колкото може да се изцеди от тях, както и да бъдат заставяни да водят войни срещу хора, дето никога не са ги чували. Така че като резултат от пунктираната линия, Клач сега беше в началото на зараждаща се война с Хершеба и Д’регите, Хершеба беше във война с Д’регите и Клач, а Д’регите бяха във война с всички, включително един с друг, и доста се забавляваха, защото Д’регската дума за „чужденец“ беше същата като „мишена“.

Укреплението беше едно от наследствата от пунктираната линия.

Сега то представляваше тъмен правоъгълник върху горещия сребърен пясък. От него се носеше нещо, което много точно можеше да се нарече напъни от акордеон, тъй като някой като че ли искаше да изсвири някаква мелодия, но след първите няколко тона непрекъснато се натъкваше на трудности, и започваше отново.

Някой почука на вратата.

След малко от другата страна се чу стъргане и се отвори малко прозорче.

— Да, офенди?

— ТОВА КЛАЧИАНСКИЯТ ЧУЖДЕСТРАНЕН ЛЕГИОН ЛИ Е?

Лицето на дребния мъж от другата страна на вратата се опули.

— А, ей тук вече ме хвана — рече той. — Чакай малко. — Прозорчето се затвори. Чу се припрян шепот от другата страна на вратата. Прозорчето се отвори.

— Да, като че ли сме… сме… как беше пак? Ясно, запомних… Клачианският Чуждестранен Легион. Да. Та какво искахте?

— ИСКАМ ДА СЕ ПРИСЪЕДИНЯ.

— Да се присъедините? Към какво да се присъедините?

— КЪМ КЛАЧИАНСКИЯ ЧУЖДЕСТРАНЕН ЛЕГИОН.

— Къде е това?

Последва нов шепот.

— О, да. Така. Съжалявам. Да. Това сме ние.

Вратата се отвори. Посетителят прекрачи вътре. Един легионер с ефрейторски нашивки на ръката се приближи към него.

— Ще трябва да доложите на… — очите му леко се изцъклиха, — … знаете… големия човек, три нашивки… ей сега ми беше на езика…

— СЕРЖАНТ?

— Точно така — каза ефрейторът с облекчение. — Как се казваш, войнико?

— ЪЪ…

— Всъщност, не си длъжен да казваш. За това е… ъъ…

— КЛАЧИАНСКИЯ ЧУЖДЕСТРАНЕН ЛЕГИОН?

— … та за това е той. Хората се присъединяват към… към… съзнателно, така де, когато не можеш… неща, дето са станали…

— ДА ЗАБРАВИШ?

— Точно така. Аз съм… — Изражението му угасна. — Би ли почакал малко? — Погледна надолу към ръкава си. — Ефрейтор… — рече той. Поколеба се притеснен. После една мисъл го озари, той издърпа яката на фланелата си и изви врат, докато успя да различи, със значителни усилия, етикета, който се показа. — Ефрейтор… Среден Ръст? Това добре ли звучи?

— НЕ МИСЛЯ.

— Ефрейтор… Само Ръчно Пране?

— НАЙ-ВЕРОЯТНО НЕ.

— Ефрейтор… Памук?

— ВЪЗМОЖНО Е.

— Така. Е, добре дошъл в… ъъъ…

— КЛАЧИАНСКИЯ ЧУЖДЕСТРАНЕН ЛЕГИОН…

— Така. Заплащането е три долара на седмица и всичкия пясък, който можеш да изядеш. Надявам се, че обичаш пясък.

— ВИЖДАМ, ЧЕ ДОСТА СИ СПОМНЯШ ЗА ПЯСЪКА.

— Повярвай ми, никога няма да забравиш пясъка — горчиво каза ефрейторът.

— НИКОГА НЕ ГО ЗАБРАВЯМ.

— Как каза, че се казваш?

Непознатият запази мълчание.

— Не че има някакво значение — рече Ефрейтор Памук. — В…

— КЛАЧИАНСКИЯ ЧУЖДЕСТРАНЕН ЛЕГИОН?

— … така… получаваш ново име. Почваш начисто.

Кимна към един друг мъж.

— Легионер…?

— Легионер… ъ-ъ… уф… ъ-ъ… Номер 15, сър.

— Така. Отведи… този човек и му намери… — той раздразнено щракна с пръсти, — … абе, знаеш там… нещо… дрехи, всички ги носят… с цвят на пясък…

— УНИФОРМА?

Ефрейторът премига. Поради някаква необяснима причина думата „кости“ продължаваше да си пробива път през топящата се, течаща каша, която представляваше съзнанието му.

— Така — каза той. — Ъ-ъ. Това е двайсетгодишна служба, легионер. Надявам се, че ще се окажеш достатъчно мъж за нея.

— ВЕЧЕ МИ ХАРЕСВА — отвърна Смърт.

— Предполагам, че на мен ми е позволено да влизам в заведения, където сервират алкохол? — попита Сюзън, когато Анкх-Морпорк отново се появи на хоризонта.

— ЦЪЪРР.

Градът отново се плъзна под тях. Там, където имаше по-широки улици и площади, успя да различи даже и отделни фигури. Ха!, помисли си тя… само ако знаеха, че аз съм тук горе! И въпреки всичко не можеше да превъзмогне усещането, че ги превъзхожда. Единственото, за което онези човеци там, долу, трябваше да мислят, беше, ами, земни неща. Обикновени неща. Беше като да гледаш мравки.

Винаги беше живяла със съзнанието, че е различна. Много по-чувствителна към света, когато беше очевидно, че повечето хора минават през него със затворени очи и с мозъци, пуснати да къкрят едва-едва. Донякъде й действаше успокояващо да знае, че е различна. Усещането се увиваше около нея като палто.

Бинки се приземи върху мазен вълнолом. От едната страна реката всмукваше дървените колове.

Сюзън се смъкна от коня, извади косата и прекрачи в „Поправения Барабан“.

Точно тогава там имаше размирици. Клиентите на „Барабана“ се славеха с демократичния си подход към агресивността. Харесваше им да видят, че всеки е получил по малко. Затова, макар публиката да беше стигнала до консенсус, че триото се състои от скапани музиканти и следователно е подходяща мишена, бяха избухнали най-различни битки, тъй като хората биваха удряни от зле насочени изстрели, или пък, защото не се бяха били цял ден, или просто се опитваха да стигнат до вратата.

Сюзън въобще не се затрудни да съзре Имп йе Селин. Беше най-отпред на сцената, а на лицето му беше изписан ужас. Зад него се намираше един трол, а едно джудже пък се опитваше да се скрие зад гърба му.

Тя погледна към пясъчния часовник. Само още няколко секунди…

Той беше наистина доста привлекателен, по някакъв тъмен, къдрокос начин. Приличаше малко на елф.

И й беше познат.

Беше й станало мъчно за Волф, но той поне беше на бойното поле. Имп беше на сцената. Човек не очаква да умре на сцената.

„Стоя тук с коса и пясъчен часовник в ръка и чакам някой да умре. Той не е много по-голям от мен, а от мен не се иска да направя нищо, за да му помогна. Това е глупаво. А съм сигурна, че съм го виждала… преди…“

Всъщност, никой не се опитваше да убие музиканти в „Барабана“. Брадвите се хвърляха, а арбалетите се изстрелваха по добродушен, незаангажиращ начин. Никой не се целеше истински да улучи, даже и да можеше да го направи. Беше далеч по-забавно да гледаш как хората се изплъзват.

Един голям, червенобрад мъж се ухили на Лиас и избра малка летяща брадва от патрондаша си. Чудно беше да хвърляш брадви по тролове. Те отскачаха.

Сюзън виждаше всичко. Щеше да отскочи и да удари Имп. Никой нямаше да е виновен, всъщност. В морето се случваха и по-страшни неща. По-страшни неща се случваха в Анкх-Морпорк непрекъснато, а често и без да спират.

„Човекът даже не иска да го убие. Толкова е тъпо. Нещата не трябва да стават така. Някой трябва да направи нещо.“

Пресегна се, за да сграбчи дръжката на брадвата.

— ЦЪЪРР!

— Млъквай!

— Уааааууум!

Имп стоеше като дискохвъргач, докато акордът прелетя през шумната стая.

Иззвъня като парче желязо, пуснато върху пода на библиотека посред нощ.

Ехо заподскача от ъглите на стаята. Всяко едно си носеше собствен заряд от хармония.

Беше звукова експлозия точно по същия начин, както експлодира ракета в Новогодишната Нощ на Прасетата, а всяка падаща искра експлодираше отново…

Имп погали струните с пръсти и изсвири нови три акорда. Мъжът отпусна брадвата си.

Това беше музика, която не само можеше да избяга, но пътьом за навън можеше да обере и банка. Беше музика със запретнати ръкави и разкопчано горно копче, която вдигаше шапка за поздрав, усмихваше се и крадеше златото.

Беше музика, която стигаше чак до нозете през таза, без да се обади на господин Мозъка.

Тролът си взе чуковете, погледна тъпо към камъните си и започна да свири в ритъм.

Джуджето си пое дълбоко дъх, след което изтръгна дълбок, пулсиращ звук от тръбата.

Хората забарабаниха с пръсти по края на масите. Орангутанът седеше с огромна отнесена усмивка на лицето, сякаш беше глътнал банана си напречно.

Сюзън погледна надолу, където пясъчният часовник отмерваше Имп йе Селин.

Горната половина сега беше празна, но вътре трепкаше нещо синьо.

Усети миниатюрни нокти иглички да се катерят нагоре по гърба й и да се хващат за рамото й.

Смърт на Плъховете погледна надолу към часовника.

— ЦЪЪРР — тихо каза той.

Сюзън все още не разбираше много добре езика му, но й се струваше, че разпознава „у-ха!“-то, когато го чуе.

Пръстите на Имп танцуваха по струните, но звукът, който излизаше от тях не съвпадаше с тоновете на арфата или лютнята. Китарата пищеше като ангел, който току-що е открил защо е паднал. По струните блестяха искри.

Самият Имп беше затворил очи и беше притиснал инструмента към гърдите си, като войник, държащ копие. Трудно беше да се каже кой какво свири.

И все пак музиката се лееше.

Козината на Библиотекаря беше щръкнала по цялото му тяло. Краищата пращяха.

От нея на човек му се дощяваше да събори стените и да се възкачи на небето по огнени стъпала. Дощяваше му се да изключи всички щепсели, да изхвърли всички шалтери и да пъхне пръсти в електрическата мрежа на вселената, за да види какво ще стане след това. Дощяваше му се да боядиса вратата на спалнята си в черно и да я налепи с плакати.

Сега всички мускули по тялото на Библиотекаря се огъваха в ритъма, докато музиката се заземяваше през него.

В ъгъла седеше малка група магьосници. Наблюдаваха представлението със зяпнали усти.

А ритъмът продължаваше, като пращеше от мозък в мозък, щракаше с пръсти и свиваше презрително устни.

Жива музика. Музика с камъни в нея, която подивяваше…

Най-сетне свободна! Тя скачаше от глава на глава, пропукваше през ушите и се насочваше към малкия мозък. Някои бяха по-податливи от други… по-близо до ритъма…

Беше един час по-късно.

Библиотекарят щракна с пръсти и се понесе през среднощния дъждец. Главата му се цепеше от музиката.

Приземи се на моравата на Невидимия Университет и влетя в Голямата Зала, като махаше диво ръце над главата си, за да запази равновесие.

Спря се.

Лунна светлина се процеждаше през големите прозорци, озарявайки нещото, към което Главният Ректор винаги се обръщаше като „нашия могъщ орган“, за най-голямо притеснение на останалата част от преподавателите.

Рафт върху рафт, пълни с тръби, запълваха изцяло едната стена, прилични на стълбове в мрака или може би наподобявайки сталагмитите на някоя чудовищно древна пещера. Почти изгубен сред тях се криеше амвонът за изпълнителите, с трите си гигантски клавиатури и стоте копчета за специални звукови ефекти.

Не се използваше често, освен за спорадичната гражданска служба или за Магьосническия „Извинете Ме“[13] бал.

Но Библиотекарят, който енергично надуваше меховете, и от време на време изпускаше по едно тихичко „уук“ от вълнение, чувстваше, че може да се направи много повече.

Един напълно пораснал орангутан може и да изглежда като дружелюбна купчина стари килими, но той има толкова много сила, която би накарала човек на същите килограми доста бой да изяде. Библиотекарят спря да помпа чак когато дръжката стана прекалено гореща, за да я държи, а въздушните резервоари пърдяха и свиреха около гнездата си.

После се метна на мястото на органиста.

Цялото здание бръмчеше леко под огромното нагнетено напрежение.

Библиотекарят сключи ръце и щракна с кокалчета, което наистина е впечатляващо, ако имаш толкова много кокалчета, колкото един орангутан.

Вдигна ръце.

Поколеба се.

Отново отпусна ръце и изтръгна Vox Humana, Vox Dei и Vox Diabolica.[14]

Стенанието на органа придоби по-настойчив звук.

Той вдигна ръце.

Поколеба се.

Отпусна ръце и извади всички останали регистри, включително дванайсетте клавиша с „?“ на тях, както и двата с избледнели етикети на няколко езика, че в никакъв случай не бива да се докосват, ама никога, каквото и да се случи.

Вдигна ръце.

Вдигна и крака, поставяйки ги над някои от по-опасните педали.

Затвори очи.

Остана за един миг в съзерцателно мълчание — пилот изпитател готов да разреже ръба на плика в звездната Мелодия.

Остави ечащият спомен за музиката да изпълни главата му, да потече надолу по ръцете му и да изпълни пръстите му.

Ръцете му паднаха като отсечени.

— Какво направихме ние? Какво направихме? — питаше Имп. Вълнението пробягваше по терлици нагоре-надолу по гърба му.

Седяха в малката тясна стаичка зад бара.

Глод си свали шлема и го избърса отвътре.

— Ще повярвате ли на четири удара по грифа, такт две четвърти, мелодията води, а басовият ритъм най-напред в мелодията?

— К’значи всичко това? — попита Лиас. — К’во значат всичките тия думи?

— Ти нали си музикант? — попита Глод. — Какво мислиш, че правиш?

— Че, удрям ги с чуковете — отвърна Лиас, като типичен барабанист.

— Но онова, дето го изсвири… — каза Имп, — онова де… в средата… това бам-ба бам-ба бамбамба… откъде знаеше да го изсвириш?

— Ами то си беше точно парчето, дето трябваше да се появи там — каза Лиас.

Имп погледна към китарата. Беше я оставил на масата. Още продължаваше тихичко да си свири сама като мъркаща котка.

— Това не е нормален инструмент — каза той, като размаха пръст срещу него. — Просто си стоях там и тя започна да свири сама!

— Най-вероятно е принадлежала на някой магьосник, както ви казах — рече Глод.

— Ами! — рече Лиас. — Никога не съм срещал музикален магьосник. Музиката и магията не се разбират.

Погледнаха към нея.

Имп никога по-рано не беше чувал за инструмент, който да свири сам, с изключение на легендарната лира на Оуен Муонйи, която пееше, щом се приближи опасност. И това е било чак по времето, когато наоколо още е имало дракони. Пеещите лири добре си пасваха с драконите. Но в град с гилдии и други такива неща хич не изглеждаха на място.

Вратата се отвори.

— Това беше… удивително, момчета — каза Хибискус Данълм. — Никога не съм чувал нещо подобно! Можете ли да дойдете и утре вечер? Ето ви петте долара.

Глод преброи монетите.

— Изсвирихме четири биса — мрачно каза той.

— На ваше място щях да се оплача на Гилдията — отвърна Хибискус.

Триото погледна към парите. Изглеждаха много внушително на хора, които са яли за последен път преди двайсет и четири часа. Не беше по тарифата на Гилдията. От друга страна, това бяха дълги двайсет и четири часа.

— Ако дойдете и утре — започна Хибискус, ще ги направя… шест долара. Какво ще кажете?

— О, ууфф! — каза Глод.

Муструм Ридкъли скочи в леглото, защото самото легло леко вибрираше по пода.

Е, значи най-сетне се беше случило!

Бяха тръгнали срещу него.

Традицията за издигане в Университета, като се заемат обувките на някой мъртвец, понякога първо като се подсигури смъртта на въпросния човек, напоследък беше замряла. Това до голяма степен се дължеше на самия Ридкъли, който беше голям, поддържаше се в добра форма и, както тримата среднощни кандидати за поста на Главния Ректор бяха открили, имаше и много добър слух. Беше ги провесил напосоки от прозореца за глезените им, като първо ги беше зашеметил с лопата, и им беше пречупил ръцете на по две места. Освен това, Ридкъли се славеше с това, че спи с два заредени арбалета до главата. Той беше добър човек и най-вероятно не би застрелял някого и в двете уши.

Този вид съображения стимулираше по-търпелив сой магьосници. Всеки умира рано или късно. Те можеха да поизчакат.

Ридкъли се огледа и откри, че първоначалното му впечатление е било погрешно. Видимо не протичаше никаква пагубна магия. Носеше се само шум и изпълваше стаята до пръсване.

Ридкъли се напъха в пантофите си и излезе в коридора, където останалите преподаватели се тълпяха наоколо и тъпо се питаха един друг какво за бога става. От тавана върху главите им валеше мазилка като тежка мъгла.

— Кой причинява тази врява? — изкрещя Ридкъли. Последва ням хор от нечути отговори, както и обилно повдигане на рамене.

— Е, ще открия — изръмжа Главният Ректор и се отправи към стълбището, а останалите се затътриха след него.

Вървеше без да си сгъва много коленете или лактите — сигурен белег за решителен човек в лошо настроение.

Триото не отрони и дума по целия път от „Барабана“. Не казаха нищо по целия път до „Деликатесите на Гимлет“. Не казаха нищо, докато чакаха на опашката, и после единственото, което казаха, беше: „Значи… така… това е един Четвърт гризачо с допълнително ятки, без люти потпрафки, една порция Клачианска Пикантна с двоен салам и Четири Слоя, без уранова смола“.

Седнаха да чакат. Китарата свиреше тихо четиригласен риф. Опитаха се да не мислят за това. Опитаха се да мислят за други неща.

— Мисля да си сменя името — рече Лиас, най-сетне. — Искам да кажа… Лиас? Не е хубаво име за музикалния бизнес.

— На какво ще го смениш? — попита Глод.

— Мислех си… не се смейте… мислех си… Клиф[15]? — каза Лиас.

— Клиф?

— Хубаво тролско име. Много каменно. Много скалисто. Всичко му е наред — рече Клиф, роден като Лиас, уклончиво.

— Ами… да… но, аз н’нам, искам да кажа… е, и… Клиф? Не мога да си представя някой да изкара дълго в тоя занаят с име като Клиф.

— Във всеки случай, по-добро е от Глод.

— Аз от името си не се отказвам — отвърна Глод. — И Имп си държи на Имп, нали така?

Имп погледна към китарата. Не е наред, помисли си той. Аз почти не съм я докоснал. Аз само… И се чувствам толкова уморен… аз…

— Не съм сигурен — рече той немощно. — Не съм сигурен дали Имп е подходящото име за… тази музика. — Гласът му се изгуби. Прозя се.

— Имп? — повика го Глод след малко.

— Мммм? — рече Имп. А той беше почувствал как някой го наблюдава. Това беше тъпо, разбира се. Не можеше да каже на някой: „Аз бях на сцената и си помислих, че някой ме наблюдава“. Щяха да му кажат: „Наистина? Това е наистина окултно, това е…“

— Имп? — каза Глод, — защо си щракаш така пръстите?

Имп погледна надолу.

— Така лли правех?

— Да.

— Просто мисллех. Името ми… то също не е подходящо за тази музика.

— Това на нормален език какво ще рече? — попита Глод.

— Ами, цяллото ми семейство са йе Селлини — продължи Имп, без да обръща внимание на обидата към древния му език. — Означава „на зеллениката“. Това е единственото, което расте в Лламедос, разбирате лли. Всичко останалло просто гние.

— Нямаше да го кажа — рече Клиф, — но Имп ми звучи малко като елф.

— Това просто означава „маллко нещо“ — каза Имп. — Знаете. Като пъпка.

— Пъпката йе Селин? — каза Глод. — Бъди?[16] По-зле и от Клиф, мене ако питате.

— На мен… ми звучи нормаллно — каза Имп.

Глод сви рамене, после извади шепа монети от джоба си.

— Все още имаме малко над четири долара — каза той. — Знам и какво би трябвало да направим с тях.

— Би трябвалло да ги заделлим за члленството ни в Гиллдията — каза новият Бъди.

Глод се втренчи в недалечното пространство.

— Не — каза той. — Звукът ни не е хубав. Искам да кажа, много добър беше, много… нов — втренчи се настойчиво в Имп по съвместителство сега и Бъди, — но все още ни липсва нещо…

Джуджето удостои Бъди, роден като Имп с още един проницателен поглед.

— Знаеш ли, че целият се тресеш? — попита той. — Танцуваш по стола, сякаш гащите ти са пълни с мравки.

— Нищо не мога да направя — каза Бъди. Спеше му се, но някакъв ритъм подскачаше из главата му.

— И аз го видях — каза Клиф. — Докато идвахме насам, ти непрекъснато подскачаше. — Погледна под масата. — И си тактуваш с краката.

— И продължаваш да си щракаш пръстите — каза Глод.

— Не мога да спра да мислля за музиката — каза Бъди. — Прави сте. Трябва ни… — той забарабани с пръсти по масата, — звук като… панг панг панг ПАНГ Панг…

— Искаш да кажеш клавиатура? — попита Глод.

— Така ли?

— Имат едно от онези нови пиана точно на отсрещния бряг на реката в сградата на Операта — каза Глод.

— Аха, само че това нещо не става за нашия вид музика — каза Клиф. — Онова нещо е за някои едри дебели момчета с напудрени перуки.

— Аз мисля — започна Глод, като отново изгледа накриво Бъди, — ако го поставим някъде наблизо до Им… до Бъди, то много добре ще стане за нашата музика. Така че да идем и да го вземем.

— Чух, че струвало четиристотин долара — каза Клиф. — Никой няма чак толкова много зъби.

— Не съм казал да го купуваме — каза Глод. — Само… ще го заемем за известно време.

— Това е кражба — каза Клиф.

— Не, не е — рече джуджето. — Ще им го върнем, когато си свършим работата с него.

— О, всичко е наред тогава.

Бъди не беше нито барабанист, нито трол, така че можеше да улови техническия пропуск в аргументацията на Глод. И само допреди няколко седмици щеше да му го каже. Но тогава той все още беше добро, забавляващо се момче от долините, което не пиеше, не ругаеше и свиреше на лира на всяко друидно жертвоприношение.

Сега той се нуждаеше от това пиано. Звукът, който бяха докарали, беше почти съвършен.

Щракна с пръсти в съответствие с мислите си.

— Но нямаме кой да свири на него — каза Клиф.

— Ти донеси пианото — рече Глод. — Аз ще докарам кой да свири на него.

А през цялото време те не откъсваха поглед от китарата.

Магьосниците се приближиха вкупом към органа. Въздухът около него вибрираше като свръхнагрят.

— Какъв скверен шум! — изкрещя Лекторът по Скорошни Руни.

— Не бих казал! — изпищя Деканът. — Набива ти се в главата!

Сини искри пращяха между тръбите на органа. Високо на треперещото скеле едва можеха да съзрат Библиотекаря.

— Кой го надува? — изкрещя Старшият Кавгаджия.

Ридкъли огледа мястото. Дръжката като че ли сама се вдигаше и спускаше.

— Няма да допусна това — промърмори той, — не и в моя проклет университет. По-лошо е и от студентите.

И той вдигна арбалета си и стреля точно в главните мехове.

Последва един дълго-дълго извличан стон от клавиша на А, след което органът експлодира.

Историята на последвалите секунди бе събирана по време на дискусия в Необикновената Стая, където магьосниците се събраха, за да пийнат по едно здраво, или, в случая с Касиера, чаша топло мляко веднага след това.

Лекторът по Скорошни Руни се кълнеше, че двайсетметрова органова тръба Грависима се е вдигнала по посока на небето в огнен стълб.

Столът по Неопределени Науки и Старшият Кавгаджия казваха, че когато открили Библиотекаря нагоре с краката в един от фонтаните на Саторовия Площад, вън от Университета, той си викал „уук уук“ сам на себе си и се хилел.

Касиерът казваше, че видял една дузина голи млади жени да подскачат нагоре-надолу по леглото му, но на Касиера така или иначе от време на време му се случваха такива неща, особено, ако прекалено дълго си е седял затворен вътре в стаята.

Деканът изобщо нищо не каза.

Очите му се бяха изцъклили.

Искри пращяха в косата му.

Чудеше се дали ще му разрешат да си боядиса стаята черна.

… ритъмът продължаваше…

Пясъчният часовник на Имп стоеше в средата на огромното писалище. Смърт на Плъховете обикаляше около него и скърцаше под сурдинка със зъби.

Сюзън също го гледаше. Нямаше никакво съмнение, че всичкият пясък е в долната сфера. Но нещо друго беше изпълнило горната и изтичаше през цепнатината. Беше бледо синьо и се навиваше бясно на спирала около себе си, като развълнуван пушек.

— Виждал ли си някога нещо такова? — попита тя.

— ЦЪЪРР.

— Нито пък аз.

Сюзън се изправи. Сенките около стените, сега, когато вече беше свикнала с тях, приличаха на сенките на неща — не точно механизми, но не точно и мебели. На моравата в колежа имаха планетариум. Далечните фигури я накараха да си го спомни, макар че какви точно звезди по какви тъмни пътища той измерваше, тя наистина не би могла да каже. Те приличаха на проекциите на неща, твърде странни дори и за това странно измерение.

Беше поискала да му спаси живота и това беше правилно. Знаеше го. Още в мига, когато видя името му, тя… е, беше важно. Беше наследила част от паметта на Смърт. Нямаше начин да е срещала момчето, но може би ТОЙ беше. Тя чувстваше, че името и лицето са се запечатали толкова дълбоко в съзнанието й, че сега останалата част от мислите й са принудени да ги заобикалят.

Нещо друго го беше спасило преди нея.

Тя отново вдигна пясъчния часовник до ухото си.

Откри, че сама си тактува е крак.

И си даде сметка, че далечни сенки се движат.

Пресече пода, истинския под, онзи, извън очертанията на килима.

Сенките приличаха повече на математиката, ако тя можеше да бъде материална. Там бяха огромните извивки на… нещо. Показалки като стрелки на часовник, но по-дълги от дърво, и се движеха бавно през въздуха.

Смърт на Плъховете се покатери на рамото й.

— Дали не знаеш какво става?

— ЦЪЪРР.

Сюзън кимна. Плъховете, предполагаше тя, умираха, когато им дойде времето. Не се опитваха да мамят, нито пък да се връщат от мъртвите. Не съществуваха такива неща, като плъхове — зомбита. Плъховете знаеха кога да се предадат.

Тя отново погледна към часовника. Момчето — тя също използваше термина, както това правят момичетата за младите мъже, няколко години по-големи от тях, — момчето беше изсвирило един акорд на китарата или каквото беше там, и историята се огъна. Или подскочи, или нещо друго.

Нещо друго, освен нея, не искаше той да умре.

Беше два часа сутринта и валеше.

Полицай Детритус, Градски Страж на Анкх-Морпорк, охраняваше Сградата на Операта. Това беше подход към пазенето, който беше заел от Сержант Колън. Когато си съвсем сам насред някоя дъждовна нощ, иди и пази нещо голямо с удобни, надвиснали стрехи. Колън беше следвал тази политика с години, в резултат на което не беше открадната нито една съществена забележителност.[17]

Беше безметежна нощ. Около един час по-рано една двайсетметрова тръба от орган падна от небето. Детритус се приближи, за да разгледа кратера, но не беше съвсем сигурен дали това е криминално деяние. А и откъде да знае — може би си падаха от небето?

Освен това през последните пет минути до ушите му стигаха приглушени тупвания и спорадично дрънчене откъм вътрешностите на Сградата на Операта. Беше го отбелязал. Не искаше да се покаже глупав. Детритус никога не беше влизал в Сградата на Операта. Не знаеше какъв шум обикновено издава тя в два часа посред нощ. Входната врата се отвори и един голям, странно оформен сандък излезе навън, колебливо. Напредваше по любопитен начин — няколко стъпки напред, една-две назад. И освен това, говореше си сам.

Детритус погледна надолу. Видя… спря се… поне седем крака с различна големина, само четири от които имаха ходила.

Дотътри се до сандъка и потропа отстрани.

— Ей, ей, ей, какво е всичко това… значи? — каза той, като се концентрираше, за да каже правилно изречението.

Сандъкът спря.

После каза:

— Ние сме пиано.

Детритус обмисли това както подобава. Не беше сигурен какво е това пиано.

— Пианото се движи, а? — попита той.

— То е… ние имаме крака — каза пианото.

Детритус отчете факта.

— Но то си’й посред ношт — каза той.

— Дори и пианата трябва да имат почивно време — каза пианото.

Детритус се почеса по главата. Това като че ли изчерпа всичко.

— Ами… добре — рече.

Наблюдава, докато пианото на пресекулки и с поклащане слезе по мраморните стъпала и сви зад ъгъла.

То продължи да си говори само:

— Коллко още ни остава, как мисллиш?

— Трябва да стигнем до моста. Не е достатъчно умен за барабанист.

— Но той е поллицай.

— Е и?

— Кллиф?

— К’во?

— Може да ни залловят.

— Той не може да ни спре. Изпратени сме на мисия от Глод.

— Точно така.

Пианото продължи със залитане през локвите още малко и после се попита:

— Бъди?

— К’во?

— Защо го казах онова?

— Какво си казал?

— Че сме били изпратени на мисия… така де… от Глод?

— Амииии… джуджето ни каза: „Идете и донесете пианото“, а то се казва Гллод, така че…

— Да. Да. Така… но… той можеше да ни спре, искам да кажа, няма нищо особено в някаква си мисия от някакво си джудже…

— Може би просто си билл малко уморен.

— Може би е това — отвърна пианото, с благодарност.

— Както и да е, ние сме изпратени на мисия от Глод.

— Аха.

Глод седеше в квартирата си и гледаше китарата. Беше спряла да свири щом Бъди излезе навън, макар че ако той приближеше ухо близо до струните, беше сигурен, че те все още съвсем леко продължават да бръмчат. Сега той много внимателно посегна и докосна…

Да се нарече внезапното хрущене нехармонично, би било твърде меко. Тя беше изръмжала, имаше нокти.

Глод седна обратно на мястото си. Добре. Добре. Това беше инструментът на Бъди. Инструмент, използван от един и същ човек в продължение на години, може много да се привърже към него, макар и не като в случая с Глод, до такава степен, че да ухапе някого другиго. Не беше собственост на Бъди даже от един ден още, но принципът може би беше същият.

Съществуваше една стара легенда на джуджетата за знаменитата Тръба на Фъргъл, която сама свирела, когато наблизо имало опасност, а също така и, необяснимо защо, в присъствието на хрян. А съществуваше даже и една Анкх-Морпоркска легенда, нали така, за някакъв си стар барабан в Двореца или някъде, където се предполагало той да започне да се бие сам, ако съзре вражеска флотилия да плава срещу Анкх. Легендата беше умряла през последните векове, отчасти защото това беше Ерата на Разума, а също така и защото никоя вражеска армия не би могла да доплава до Анкх, без една дузина мъже с лопати, които да вървят преди нея.

А съществуваше и една тролска приказка за някакви камъни, които в заскрежени нощи… Проблемът беше, че вълшебни инструменти се срещаха толкова често.

Глод посегна отново.

— Джуд-адуд-адуд-ду.

— Добре, добре…

Старият музикален магазин беше точно срещу Университета, в края на краищата, а магията наистина изтичаше, въпреки всичко, което непрекъснато разправяха магьосниците, че говорещите плъхове и вървящите дървета били само статистически случайности. Но това не изглеждаше като магия. Изглеждаше много по-старо. Изглеждаше като музика.

Глод се зачуди дали да не убеди Им… Бъди да я върне обратно в магазина и да си вземе нормална китара…

От друга страна, шест долара си бяха шест долара. Най-малко.

Нещо почука на вратата.

— Кой е? — попита Глод и погледна нагоре.

Паузата отвън продължи достатъчно дълго, за да се досети. Реши да излезе и да им помогне.

— Клиф? — каза той.

— Ъхъ. Донесохме пиано.

— Внесете го вътре.

— Наложи се да отчупим краката и капака и няколко други неща, но в общи линии е наред.

— Внесете го тогава.

— Вратата е твърде тясна.

Бъди, който се изкачваше по стълбите след трола, чу хрущенето на дървесината.

— Опитайте отново.

— Пасва точно.

Около вратата се появи дупка във формата на пиано. Глод стоеше до него, с брадва в ръка. Бъди погледна към треските навсякъде наоколо.

— Какво по дяволлите правиш? — попита той. — Това е нечия чужда стена!

— Е и? Това е нечие чуждо пиано.

— Да, но… не можеш просто да пробиваш дупки в стените…

— Кое е по-важно? Някаква си стена или да докараме верния тон? — попита Глод.

Бъди се поколеба. Една част от него мислеше: това е смехотворно, то е само музика. Друга част от него мислеше, доста по-остро: това е смехотворно, това е само стена. А целият той си мислеше: „О! Щом така го приемаш… но кой ще свири на пианото?“

— Казах ви, знам точно къде да намерим един — каза Глод.

Една мъничка част от него беше удивена: „Пробих дупка в собствената си стена! Загубих дни, докато закова онзи тапет както трябва.“

Албърт беше в обора, с лопата и количка в ръце.

— Върви ли добре? — попита той, когато сянката на Сюзън се появи на прага.

— Ъ… да… предполагам.

— Радвам се да го чуя — рече Албърт, без да вдига поглед.

Лопатата тупна върху количката.

— Само дето… случи се нещо, което може би не е обичайно…

— Съжалявам.

Албърт вдигна количката и я затъркаля по посока към градината.

Сюзън знаеше какво се предполага да направи. Предполагаше се да се извини, и тогава щеше да се окаже, че спеченият стар Албърт има златно сърце, и че в крайна сметка ще станат приятели, и той ще й помага и ще й разказва разни неща, и…

А тя ще е едно глупаво момиче, което не е успяло да се справи.

Не.

Върна се обратно в обора, където Бинки изследваше съдържанието на една кофа.

Колежът на Куирм за Млади Госпожици насърчаваше самоувереността и логическото мислене. Родителите й я бяха изпратили там точно поради тази причина.

Бяха си мислили, че да я изолират от ръбатите краища на света е най-сигурното нещо, което могат да направят. При дадените обстоятелства беше като да не обясниш на някой принципите на самоотбраната, така че никой никога да не го нападне.

Невидимият Университет беше свикнал на ексцентричност сред преподавателите.

В края на краищата, хората определят представата си за това какво означава да си нормално човешко същество посредством постоянни сравнения с хората около тях, а когато тези хора са други магьосници, спиралата може само да се свие надолу. Библиотекарят беше орангутан, а това на никого не му се струваше ни най-малко странно. Четящият Лекции по Езотерични Науки прекарваше толкова много време да чете в това, което Касиерът наричаше „най-малката стая“[18].

Никой от тях, с изключение на Ридкъли и на Библиотекаря, не ставаше рано. Закуската, ако изобщо се състоеше, ставаше някъде около средата на утрото. Магьосниците се нареждаха на бюфета, повдигайки големите сребърни похлупаци и трепваха при всеки звън. Ридкъли обичаше големи, мазни закуски, особено ако включваха онези леко прозрачни наденички със зелените петънца, за които можеш само да се надяваш, че са някаква билка. И понеже беше привилегия на Главния Ректор да избира менюто, голяма част от по-гнусливите магьосници изобщо бяха престанали да закусват и изкарваха деня само с обяд, чай, хапване надвечер, вечеря и лека закусчица междувременно.

Така че тази сутрин в Голямата Зала нямаше много хора. Освен това беше леко ветровито. Работниците вършеха нещо някъде горе на покрива.

Ридкъли остави вилицата.

— Добре, кой го прави? — попита той. — Да си признае, който го прави.

— Да прави какво, Ректоре? — попита Старшият Кавгаджия.

— Някой тактува с крак.

Магьосниците огледаха масата. Деканът се взираше щастливо в пространството.

— Декане? — извика Старшият Кавгаджия.

Лявата ръка на Декана беше недалеч от устата му. Другата описваше ритмични отсечени жестове, някъде в областта на бъбреците.

— Не знам какво си мисли той, че прави — каза Ридкъли, — но на мен ми изглежда нехигиенично.

— Мисля, че свири на невидимо банджо, Ректоре — каза Лекторът по Скорошни Руни.

— Е, поне е тихо — каза Ридкъли. Погледна към дупката на покрива, която пропускаше непривична слънчева светлина в залата. — Някой да е виждал Библиотекаря?

Орангутанът беше зает.

Беше се окопал в едно от мазетата на библиотеката, което към настоящия момент използваше за обща работилница и книжна болница. Имаше най-различни преси и гилотини, един рафт, пълен с тенекии с гадни вещества, където произвеждаше собственото си съединяващо лепило и цялата останала досадна козметика на Литературната Муза.

Беше си донесъл и една книга. Дори на него му трябваха няколко часа, за да я намери.

Библиотеката не съдържаше само магически книги, онези, които са оковани към рафтовете си и са много опасни. Тя съдържаше и съвършено нормални книги, отпечатани на обикновена хартия с най-обикновено мастило. Би било грешка да се мисли, че те не са опасни само защото когато ги чете човек не изригват фойерверки. Четенето им понякога погаждаше дори още по-опасния номер да изригва фойерверки в рамките на мозъка на четящия ги.

Например, големият том, отворен пред него, съдържаше някои от събраните рисунки на Леонардо да Куирмски, изкусен художник и несъмнен гений с мозък, който толкова се скиташе, че се връщаше със сувенири.

Книгите на Леонардо бяха пълни със скици — на котенца, на начина, по който тече реката, на съпругите на влиятелни Анкх-Морпоркски търговци, чиито портрети бяха подсигурили средствата за препитанието му. Но Леонардо наистина е бил гений, крайно чувствителен към чудесата на света, така че полетата бяха пълни с детайлни заврънкулки на всичко, което в момента му е щуквало — огромни мотори, задвижвани от вода, за събарянето на градски стени върху главите на противника, нови видове обсадни оръдия за изпомпване на горящо гориво върху врага, барутни ракети, които заливаха неприятеля с горящ фосфор, и други произведения на Ерата на Разума.

А имаше и нещо друго. Библиотекарят го беше забелязал при едно предишно прелистване и леко се беше озадачил от него. Изглеждаше не на място.[19]

Косматата му ръка запрелиства страниците. А… ето го къде беше… Да. О, ДА.

… Заговори му на езика на Ритъма…

Главният Ректор се настани удобно на масата си за билярд.

Много отдавна се беше отървал от официалното си бюро. Сегашната му маса беше далеч по за предпочитане. Нещата не изпадаха от краищата й, имаше цял куп удобни джобове, в които да си държиш бонбони и разни неща, а когато му дотегнеше, можеше да избута писанията и да продължи играта с топките.[20]

Никога след това не си правеше труда да събира писанията.

Както сочеше личният му опит, нищо действително важно никога не се записваше, защото тогава хората биваха твърде заети да крещят.

Взе химикалката и започна да пише.

Съчиняваше мемоарите си. Беше стигнал чак до заглавието:

По Анкх с Лък, Прът и Жезъл с Топка на Края

Не са много хората, които си дават сметка — пишеше той, — че реката Анкх притежава голямо и разнообразно водно население…[21]

Той захвърли химикалката и се втурна по коридора към канцеларията на Декана.

— Какво по дяволите е това? — изкрещя той.

Деканът подскочи.

— Това е, това е, това е китара, Ректоре — отвърна Деканът, докато чевръсто отстъпваше назад, колкото повече се приближаваше Ридкъли. — Току-що си я купих.

— Това го виждам, чувам го, какво точно се опитваше да направиш?

— Упражнявах, ъ-ъ, няколко рифа — каза Деканът. Размаха отбранително една лошо отпечатана гравюра в лицето на Ридкъли.

Главният Ректор я сграбчи.

— „Школа За Начинаещи По Китара На Блърт Уидаун“? — прочете той. — „Науцете Как Да Ушпеете Ш Китара Ш Три Лешни И Ошемнайсет Трудни Урока“. Е, и? Нямам нищо против китарите, приятно настроение, видения на млади девици някое Майско утро и т.н., но това не беше свирене. Това беше просто шум. Искам да кажа, какво се предполагаше да е?

— Един бърз акорд, основан на „Е“ пентатоничната скала, използвайки основния седми като преходен тон? — попита Деканът.

Ректорът се вгледа в отворената страница.

— Но тука казва „Урок Първи: Начални Стъпки“ — каза той.

— Хм, хм, хм, нямах търпение — каза Деканът.

— Никога не си бил музикален, Декане — рече Ридкъли. — Това е една от добрите ти страни. Защо този внезапен интерес… какво имаш на краката си?

Деканът погледна надолу.

— Мислех си, че си малко по-висок — каза Ридкъли. — Стъпил си на дъски?

— Това са само дебели подметки — каза Деканът. — Просто… просто нещо, което са изобретили джуджетата, струва ми се… н’нам… намерих ги в килера… Модо градинарят казва, че май са от каучук.

— Това е много сложен език за Модо, но бих казал, че е дяволски прав.

— Не… това е един вид гумена материя… — каза Деканът мрачно.

— Ъ… ъ… моля да ме извините, Ректоре…

Беше Касиерът, застанал на прага. Зад гърба му стоеше едър червенобузест мъж и протягаше шия напред.

— Какво има, Касиере?

— Хм, този господин има…

— Става дума за вашата маймуна — каза мъжът.

Ридкъли се ободри.

— О, да?

— Очевидно, хмъ…, той е открад… отстранил няколко колела от каретата на този господин — каза Касиерът, който се намираше в долното полукълбо на умствения си цикъл.

— И сте сигурен, че е бил Библиотекарят? — попита Главният Ректор.

— Дебел, червенокос и често повтаря „уук“?

— Той е. О, божичко. Чудя се защо ли го е направил? — попита Ридкъли. — И все пак, нали знаете какво казват… двеста и петдесет килограмова горила може да си спи, където си поиска.

— Но една сто и петдесеткилограмова маймуна може да си ми върне скапаните колела обратно — каза мъжът, без да се трогне. — Ако не си получа колелата обратно, е, тогава ще си имате неприятности.

— Неприятности? — попита Ридкъли.

— Аха. И не си мислете, че можете да ме уплашите. Мен магьосници не могат ме уплаши. Всеки знае, че има закон да не използвате магия срещу цивилните. — Мъжът приближи глава до Ридкъли и вдигна юмрук.

Ридкъли щракна с пръсти. Внезапно нахлу въздух и се чу крякане.

— Винаги съм си мислел за него по-скоро като за препоръка — каза той меко. — Касиере, иди и пусни тая жаба в цветната леха и когато възвърне предишния си образ, да му се дадат десет долара. Десет долара става, нали?

— Квак — отвърна жабата припряно.

— Добре. А сега някой ще ми каже ли какво става тук?

От долния етаж се чу серия от удари.

— Защо си мисля — обърна се Ридкъли най-общо към целия свят, — че не това е отговорът?

Прислужниците слагаха масите за обяд. Това обикновено отнемаше определено време. Тъй като магьосниците гледаха сериозно на храната си, а това траеше значително, масите бяха в постоянно състояние на подреждане, почистване или заемане. Самото зареждане на местата отнемаше доста време. Всеки магьосник се нуждаеше от девет ножа, тринайсет вилици, дванайсет лъжици и един шомпол, без въобще да броим всичките чаши за виното.

Магьосниците често се отбиваха в произволен час за следващото хранене. Всъщност, те често бяха там по всяко време за допълнителна порция от последното раздаване.

Един магьосник сега седеше там.

— Това са Скорошните Руни, нали? — попита Ридкъли.

Във всяка ръка държеше нож. Освен това, приборите със солта, пипера и горчицата бяха пред него. И един поднос за кейк. И няколко капака на супници. И всичко това той яростно удряше с ножовете.

— Защо го прави това? — попита Ридкъли. — И, Декане, ще престанеш ли да потропваш с крак?

— Ами то е заразително — отвърна Деканът.

— Заразно е — каза Ридкъли.

Лекторът по Скорошни Руни се мръщеше в съсредоточението си. Вилиците дрънчаха по дървенията. Една лъжица издебна някакъв отплеснат удар, завъртя се през въздуха и удари Касиера в ухото.

— Какво, по дяволите, си мисли той, че прави?

— От това наистина ме заболя!

Магьосниците се скупчиха около Лектора по Скорошни Руни. Той не им обърна никакво внимание. Пот се лееше по брадата му.

— Той току-що счупи прибора за оцет — каза Ридкъли.

— Ще ме боли часове.

— А, да, разпалил се е като горчица — каза Деканът.

— Бих посипал това с щипка сол — каза Старшият Кавгаджия.

Ридкъли се постегна. Вдигна ръка.

— Така, някой се кани да каже нещо като: „Надявам се Стражата да не го кетчупира“, нали така? — каза той. — Или: „Това е адски сос“, или пък, обзалагам се, всички се напъвате да измислите нещо глупаво, което да кажете за черния пипер. Аз пък искам само да разбера има ли някаква разлика между този факултет и шайка малоумни идиоти.

— Ха-ха-ха — нервно се изсмя Касиерът, като все още си търкаше ухото.

— Това не беше риторичен въпрос. — Ридкъли измъкна ножовете от ръцете на Лектора. Човекът продължи да удря въздуха един миг, след което като че ли се събуди от сън.

— О, здрасти, Ректоре. Някакъв проблем ли има?

— Ти какво правеше?

Лекторът погледна надолу към масата.

— Синкопираше — каза Деканът.

— Никога не съм го правил!

Ридкъли се намръщи. Той беше дебелокож, простодушен човек, с такта на ковашки чук и с почти също толкова чувство за хумор, но не беше глупак. И знаеше, че магьосниците са като ветропоказатели, или като канарчетата, които сапьорите използват, за да открият газови мини. По природа бяха настроени на окултна честота. Ако се случваше нещо странно, то задължително се случваше на магьосници. Те се обръщаха, така да се каже, да го посрещнат лице в лице. Или пък падаха от клона.

— Защо изведнъж всички сте толкова музикални? — попита той. — Използвайки термина в най-широкия му смисъл, разбира се. — Огледа насъбралото се магьосничество. После погледна към пода.

— И всички сте с каучук на краката!

Магьосниците си погледнаха в краката леко изненадани.

— Честна дума, аз пък си помислих, че съм пораснал малко — каза Старши Кавгаджията. — Реших, че се дължи на кервизената диета.[22]

— Подобаващи за краката на един магьосник са или островърхите обувки, или високи здрави ботуши — казваше Ридкъли. — Когато те станат зловещо гумени, значи нещо не е наред.

— Това е каучук — каза Деканът. — Има едно малко щръкнало нещице над…

Ридкъли учести дишането.

— Когато ботушите ти се променят от само себе си… — изръмжа той.

— Очаква ни магия в краката?

— Ха-ха, браво, Старши Кавгаджия — каза Деканът.

— Искам да знам какво става тук — каза Ридкъли, с нисък и равен глас, — и ако всички не млъкнете моментално, ще си имате неприятности.

Той бръкна в джобовете на плаща си и, след няколко несполучливи опита, извади джобен магометър. Вдигна го високо. В Университета нивото на фоновата магия винаги беше високо, но малката стрелкичка беше на градус „Нормално“. Най-малкото, в общи линии, поне. Цъкаше напред-назад по него като метроном. Ридкъли го вдигна така, че да го видят всички.

— Какво е това? — попита.

— Такт четири четвърти? — попита Деканът.

— Музиката не е магия — каза Ридкъли. — Не ставай глупав. Музиката просто дрънчи и звънти и…

Млъкна.

— Някой да има да ми казва нещо?

Магьосниците размърдаха нервно обутите си в синя кожа крака.

— Ами… — започна Старшият Кавгаджия, — факт е, че снощи, ами… ъ-ъ, аз, тоест, някои от нас, случайно минавахме покрай „Поправения Барабан“…

— Добронамерени Пътници — каза Лекторът по Скорошни Руни. — Допустимо е за Добронамерени Пътници да Пийнат по Едно в Лицензирано Заведение по Всяко Време на Денонощието. Гражданско право, знаете как е.

— И откъде пътувахте вие? — настоя Ридкъли.

— От „Грозда“.

— Това е точно зад ъгъла.

— Да, но бяхме… уморени.

— Добре, добре — рече Ридкъли, с тона на човек, който знае, че ако дръпне нишката още малко, ще разбрида цялата жилетка. — Библиотекарят беше ли с вас?

— О, да.

— Продължавай нататък.

— Ами, и там свиреше тази музика…

— Нещо като струни — каза Старши Кавгаджията.

— Една основна мелодия — каза Деканът.

— Беше…

— … малко…

— нещо като…

— … все едно ти влиза под кожата и те кара да се чувстваш шипящо — каза Деканът. — Дали случайно някой няма черна боя? Търсих навсякъде.

— Под кожата — промърмори Ридкъли. Почеса се по брадата.

— О, божичко! Пак от онези. Вещество изтича отново във вселената, а? Влияния, идващи Отвън, така ли? Спомнете си какво се случи, когато Господин Хонг отвори бара си за риба за вкъщи на мястото на стария храм на улица Дагон? И онези движещи се картини. Аз още от самото начало бях против тях. И онези телени неща на колела. Тая вселена има повече шибани дупки в нея, отколкото Куирмско сирене. Така, на…

— Ланкърско сирене — услужливо рече Старшият Кавгаджия. — То е с дупки. Куирмското е онова със сините нишки.

Ридкъли го погледна.

— Всъщност, не я почувствахме като магическа — каза Деканът.

Въздъхна. Беше на седемдесет и две години. Беше го накарала да се почувства отново на седемнайсет. Не си спомняше да е бил някога на седемнайсет; това беше нещо, което трябва да му се беше случило, докато е имал работа. Но го беше накарала да се почувства така, както си представяше, че се чувства човек, когато е на седемнайсет години, което беше като да носиш постоянно нажежен до червено потник под кожата си.

Дощя му се отново да я чуе.

— Мисля, че и тази вечер ще я свирят — осмели се да каже.

— Бихме могли, ъ-ъ, да идем заедно и да я чуем. За да научим повече за нея, в случай, че представлява някаква опасност за обществото — добави добродетелно.

— Точно така, Декане — каза Лекторът по Скорошни Руни. — Това е наш граждански дълг. Ние сме челната линия свръхестествена защита на града. Я си представете, че призрачни създания започнат да падат от въздуха?

— Е, и какво? — попита Катедрата по Неопределени Науки.

— Ами, ще бъдем там.

— Така ли? И това е добро, така ли?

Ридкъли изгледа свирепо магьосниците. Двама от тях тайничко потропваха с крака. А няколко от тях като че ли потрепваха съвсем леко. Касиерът непрекъснато трепереше леко, разбира се, но той така си беше.

Като канарчета, помисли си той. Или като гръмоотводи.

— Добре — неохотно каза той. — Ще отидем. Но няма да привличаме вниманието.

— Разбира се, Ректоре.

— И всеки си плаща сам пиенето.

— О!

Ефрейтор (може би) Памук отдаде чест на сержанта на укреплението, който се опитваше да се обръсне.

— Новият набор, сър — каза той. — Не се подчинява на заповеди.

Сержантът кимна, после погледна с празен поглед нещо в собствената си ръка.

— Това е бръснач, сър — рече ефрейторът услужливо. — Той просто не спира да казва разни неща като „ОЩЕ НЕ СТАВА“.

— Опитвахте ли да го заровите до шия в пясъка? Обикновено това помага.

— Малко е… хм… нещо… гадно с хората… ей сега ми беше в главата… — Ефрейторът щракна с пръсти. — Нещо. Жестоко. Това е. Не слагаме хората в… Ямата… в наше време.

— Това е… — сержантът погледна дланта на лявата си ръка, където беше написано „Чуждестранния Легион“.

— Дассър. Добре, сър. Той е странен. Само си седи там непрекъснато. Викаме му Бо[23] Найдъл, сър.

Сержантът се вгледа отнесено в огледалото.

— Вашето лице, сър — подсказа ефрейторът.

Сюзън се огледа критично.

Сюзън… не беше хубаво име, нали? Не беше и съвсем лошо, не беше като горкичката Йодина от четвърти клас, нито Нигела, име, което означава „Уф! Жалко, искахме момче“. Но беше тъпо. Сюзън. Сю. Добрата стара Сю. Беше име дето маже сандвичи, не губи самообладание в трудни ситуации и може да му се разчита да гледа хорските деца.

Беше име, което никоя кралица, нито богиня никога няма да използва.

И дори и с изписването му не можеше да се направи нищо особено. Можеше де го направи на „Сузи“ и звучеше така, сякаш си изкарва хляба да танцува по масите. Би могла да добави едно „З“ и няколко „Н“-та и едно „Е“, но пак изглеждаше „доснаждано“. Беше ужасно почти колкото и Сара, име, дето направо си плачеше за протезиране е едно „X“.

Е, поне можеше да направи нещо по въпроса с външния си вид.

Плащът. Той може и да беше традиционен, но… тя не беше. Другият вариант беше ученическата й униформа, или някое от розовите творения на майка й. Увисналата като чувал рокля на Куирмския Колеж за Млади Госпожици беше достойно облекло и, поне в съзнанието на госпожица Батс, защита срещу всички съблазни на плътта… но й липсваше определена атмосфера като костюм за Абсолютната Реалност. А за розово дори не можеше и да се мисли.

За пръв път в историята на вселената една Смърт се чудеше какво да си облече.

— Чакай малко — каза тя на собственото си отражение. — Така… Аз мога да създавам неща, нали така? Протегна ръка и си помисли: чаша. Появи се чаша. Беше с шарки на черепи и кости по ръба.

— А! — рече Сюзън. — Дали шарка на рози е съвсем немислима? Може би не подобава на обкръжението, струва ми се.

Остави чашата на тоалетката и я почука. Чу се едно „клок“ по много материален начин.

— Е, хубаво — каза тя, — аз не искам нещо сантиментално и позьорско. Никакви глупави черни коприни или нещо, дето го обличат идиотите, съчиняващи поезия в стаята си, обличат се като вампири и са наистина вегетарианци.

Образите на дрехи запрелитаха през отражението й. Ясно беше, че черното е единствената възможност, но тя се спря на нещо практично и без джуфки. Наведе критично глава на една страна.

— Е, може би мъничко коприна — рече тя. — И… може би още мъничко… корсаж.

Кимна на отражението си в огледалото. Със сигурност това беше рокля, която никоя Сюзън никога не би облякла, макар че тя подозираше, че у нея има една основна Сюзънност, която съвсем скоро ще я завладее.

— Хубава работа е, че си тук — каза тя, — или съвсем ще се побъркам. Ха-ха.

После отиде да види дя… Смърт.

Имаше едно място, на което със сигурност трябваше да го намери.

Глод влезе тихичко в Библиотеката на Университета. Джуджетата уважаваха ученето, стига да не трябваше да го изпитат на собствения си гръб.

Дръпна плаща на един минаващ млад магьосник.

— Тука една маймуна отговаря за т’ва място, нали? — попита той. — Голяма, дебела, космата маймуна, с ръце широки две октави?

Магьосникът — един аспирант с нездрав вид, погледна към Глод отвисоко с презрителния вид, който определена група хора винаги си има на склад за джуджета.

Не беше много забавно да си студент в Невидим Университет. Трябваше да си намираш развлечения там, където можеш. Той се ухили с голяма, широка, невинна усмивка.

— Ами, да — рече. — Съвсем сигурен съм, че точно в този момент той е в работилницата си в сутерена. Но трябва много да внимавате как се обръщате към него.

— Така ли? — попита Глод.

— Да, със сигурност трябва да кажете: „Искате ли фъстък, Господин Маймуна?“ — каза студентът магьосник. Направи знак към няколко от колегите си. — Нали така? Той трябва да каже „Господин Маймуна“.

— О, да, наистина — каза един студент. — Всъщност, ако не искате да го раздразните, за по-сигурно, най-добре се почешете и под мишниците. Това го предразполага.

— И викайте „ъгх-ъгх-ъгх“ — допълни трети студент. — Обича това.

— Е, много ви благодаря — каза Глод. — Накъде да вървя?

— Ще ти покажем — каза първият студент.

— Толкова мило от ваша страна.

— Няма защо. С удоволствие ще ти помогнем.

Тримата магьосници поведоха Глод по едно стълбище и после по тунел. Тук-там през някое прозорче със зелено стъкло от горния стаж се процеждаше светлина. А от време на време Глод чуваше кикотене зад гърба си.

Библиотекарят клечеше на пода в едно дълго, високо мазе. Всякакви неща бяха разхвърляни на земята пред него; имаше колело на каруца, парчетии от дърво и кости, както и всевъзможни тръби, пръчки и жици, които по някакъв начин подсказваха, че, наоколо из града, хората се главоблъскаха със счупени помпи и огради с дупки. Библиотекарят дъвчеше края на едно парче тръба и съсредоточено гледаше купчината.

— Ето го — каза един от магьосниците и побутна Глод.

Джуджето се затътри напред. Зад гърба му долетя ново приглушено кикотене.

Той потупа Библиотекаря по рамото.

— Моля да ме извините…

— Уук?

— Ей тези току-що те нарекоха маймуна — каза Глод, като посочи с палец по посока към вратата. — На твое място, щях да им дам да се разберат.

Последва скърцащ, метален звук, последван веднага след това от безредно боричкане отвън, докато магьосниците се тъпчеха един другиго в усилието си да офейкат.

Библиотекарят беше огънал тръбата в V-образна форма, очевидно без никакво усилие.

Глод се приближи до вратата и погледна навън. На плочките лежеше островърха шапка, стъпкана и изравнена със земята.

— Ама че майтап беше — каза той. — Ако просто ги бях попитал къде е Библиотекарят, щяха да ми кажат: „Разкарай се, джудже такова“. В тая игра трябва да знаеш как да се оправяш с хората.

Върна се и седна до Библиотекаря. Маймуната огъна още веднъж тръбата, но по-леко.

— Какво правиш? — попита Глод.

— Уук-уук-УУК!

— Братовчед ми Модо с градинарят тук — каза Глод. — Казва, че свириш не лошо на пиано. — Погледна към ръцете, заети с огъването на тръбата. Бяха големи. И разбира се, бяха четири. — Съвсем определено отчасти е прав — добави.

Маймуната вдигна едно парче плавей и го опита.

— Помислихме си, че може да искаш да свириш на пиано с нас в „Барабана“ довечера — каза Глод. — Аз и Клиф и Бъди, това сме.

Библиотекарят обърна едно кафяво око към него, после вдигна парче дърво, сграбчи единия край и започна да дрънка.

— Уук?

— Точно така — каза Глод. — Момчето с китарата.

— Ииик.

Библиотекарят направи кълбо назад.

— Уукуук-уука-уука-УУУка-УУК!

— Виждам, че вече си на тази вълна — каза Глод.

Сюзън оседла коня и го яхна. Отвъд градината на Смърт се простираха полета с царевица, а златният им блясък — единственият цвят в пейзажа. Смърт може въобще да не е бил добър в тревата (черна) и ябълковите дървета (лъскаво черни на черно), но цялата дълбочина на цвета, която не беше вложил другаде, я беше вложил в полетата. Те се люлееха като от вятър, с тази разлика само, че вятър изобщо нямаше.

Сюзън въобще не можеше да си представи защо го е направил.

Имаше пътека обаче. Водеше през полята около половин миля нататък и после внезапно изчезваше. Изглеждаше така, сякаш някой излизаше тук от време на време и просто заставаше на едно място и се оглеждаше наоколо.

Бинки последва пътеката и спря в края й. После се обърна, като успя да не закачи нито един клас царевица.

— Не знам как го правиш — прошепна Сюзън, — но сигурно можеш да го правиш и ти знаеш къде искам да отида.

Конят като че ли кимна. Албърт беше казал, че Бинки е истински кон от плът и кръв, но дали можеше стотици години да те язди Смърт без да научиш нещо. Изглеждаше така, сякаш още от самото начало си е бил доста умен.

Бинки тръгна в тръс, после препусна и накрая премина в галоп. И после небето премигна, само веднъж.

Сюзън беше очаквала повече от това. Бляскави звезди, някаква експлозия на цветовете на дъгата… а не просто примигване. Изглеждаше доста жалък начин за пътуване почти седемнайсет години.

Нивите с царевица бяха изчезнали, но градината си беше съвсем същата. Със странно подрязаните дървета и езерцето с рибата скелет. Там бяха, бутайки весели колички и понесли миниатюрни коси, както биха ги нарекли в обикновена смъртна градина — градински гноми, но тук те бяха добродушни малки скелети в черни наметала. Нещата изобщо не се променяха.

Оборът беше малко по-различен, обаче. Като начало, в него беше Бинки.

Изцвили тихо, щом Сюзън го поведе към една празна ясла до него.

— Сигурна съм, че вие двамата се познавате — каза тя. Никога не беше очаквала да проработи, но нямаше друг избор, нали така? Времето беше нещо, което се случва на другите хора, нали?

Вмъкна се в къщата.

— НЕ. НА МЕН НЕ МОЖЕ ДА МИ БЪДЕ ЗАПОВЯДВАНО. МЕН НЕ МОГАТ ДА МЕ ПРИНУЖДАВАТ. ЩЕ ПРАВЯ САМО ТОВА, КОЕТО ЗНАМ, ЧЕ Е РЕДНО…

Сюзън пропълзя зад рафтовете с пясъчни часовници. Никой не я забеляза. Когато гледаш как Смърт се сражава, не забелязваш сенките на фона.

Никога не й бяха разказвали за това. Родителите никога не го правят. Баща ти може да е чирак на Смърт, а майка ти негова осиновена дъщеря, но това се превръща в просто една малка подробност, когато те станат Родители. Родителите никога не са били млади. Те просто са чакали да станат Родители. Сюзън стигна до края на рафтовете. Смърт се беше надвесил над баща й… поправи се, над момчето, което щеше да стане неин баща.

На бузата му, там, където Смърт го беше ударил, горяха три червени резки. Сюзън вдигна ръка към бледите следи на собственото си лице.

Но наследствеността не действа така.

Поне… не нормалната…

Майка й… момичето, което щеше да стане нейна майка… беше притиснато към една колона. Всъщност, с възрастта беше претърпяла положителна промяна, помисли си Сюзън. Поне усетът й за дрехите определено. Тя мислено се потресе. Модни забележки? Сега?

Смърт стоеше над Морт, със сабя в едната ръка и пясъчния часовник на Морт в другата.

— НЕ ЗНАЕШ КОЛКО МЕ НАТЪЖАВА ТОВА — каза той.

— Може и да знам — отвърна Морт.

Смърт вдигна поглед и погледна право в Сюзън. За един миг очните му ями пламнаха сини. Сюзън се опита да се притисне към сенките.

За един миг той отново погледна надолу към Морт, после към Изабел, и после пак към Сюзън, и пак към Морт. И се засмя.

И обърна пясъчния часовник.

И щракна с пръсти.

Морт изчезна, с едно леко „пук“ на сгъстен въздух. Изчезнаха и Изабел и останалите.

Изведнъж стана много, много тихо.

Смърт остави пясъчния часовник изключително внимателно върху масата и погледна за миг в тавана. После каза:

— АЛБЪРТ?

Албърт се появи иззад колона.

— БИ ЛИ БИЛ ТАКА ЛЮБЕЗЕН ДА МИ НАПРАВИШ ЧАША ЧАЙ, МОЛЯ ТЕ.

— Да, господарю. Ей, ама вие добре го наредихте…

— БЛАГОДАРЯ ТИ.

Албърт се отнесе по посока на кухнята.

И още веднъж настъпи най-близкото нещо, което въобще може да съществува, до тишината в стаята на пясъчните часовници.

— НАЙ-ДОБРЕ ДА ИЗЛЕЗЕШ.

И Сюзън излезе, и се изправи пред Безусловната Реалност.

Смърт беше висок седем стъпки. Изглеждаше по-висок. Сюзън имаше смътни спомени за някаква фигура, която я носи на рамене през огромните, тъмни стаи, но в спомените й това беше човешка фигура — кокалеста, но човешка, по начин, за който тя беше сигурна, но не можеше да определи.

Тази не беше човешка. Беше висок, надменен и ужасен. Можеше да се отпусне толкова, че да промени Правилата, помисли си Сюзън, но това не го прави човек. Това е пазачът на портата на света. Безсмъртен, по дефиниция. Краят на всичко.

Той е моят дядо.

Ще бъде, така или иначе. Е. Беше.

Но… съществуваше нещото на ябълковото дърво. Съзнанието й непрекъснато се връщаше към него. Поглеждаш към фигурата, и си помисляш за дървото. Беше почти невъзможно да задържиш и двата образа в едно съзнание.

— ТАКА, ТАКА, ТАКА. ВЗЕЛА СИ МНОГО ОТ МАЙКА СИ — каза Смърт. — И ОТ БАЩА СИ.

— Как разбра коя съм? — попита Сюзън.

— АЗ ИМАМ УНИКАЛНА ПАМЕТ.

— Как можеш да си спомниш мен? Та аз още не съм зачената!

— КАЗАХ УНИКАЛНА. ТИ СЕ КАЗВАШ…

— Сюзън, но…

— СЮЗЪН? — каза Смърт с горчивина. — ТЕ НАИСТИНА ИСКАХА ДА СА СИГУРНИ, НАЛИ?

Седна на стола си, събра пръсти и погледна Сюзън над тях.

Тя отвърна на погледа му с равен.

— КАЖИ МИ — започна Смърт след малко, — АЗ БЯХ ЛИ… ЩЕ БЪДА ЛИ… СЪМ ЛИ ДОБЪР ДЯДО?

Сюзън замислено прехапа устни.

— Ако ти кажа, това няма ли да бъде парадокс?

— НЕ И ЗА НАС.

— Ами… имаш кокалести колене.

Смърт се опули срещу нея.

— КОКАЛЕСТИ КОЛЕНЕ?

— Извинявай.

— ДОЙДЕ ТУК, ЗА ДА МИ КАЖЕШ ТОВА?

— Изчезнал си… там. И аз трябва да изпълнявам Задължението. Албърт много се тревожи. Дойдох тук, за да… разбера нещата. Не знаех, че баща ми е работил за теб.

— ХИЧ НЕ БЕШЕ ДОБЪР.

— Какво направи с него?

— ЗАСЕГА СА В БЕЗОПАСНОСТ. РАДВАМ СЕ, ЧЕ ВСИЧКО СВЪРШИ. РАЗНИТЕ ХОРА НАОКОЛО БЯХА ЗАПОЧНАЛИ ДА ВЛИЯЯТ НА ПРЕЦЕНКИТЕ МИ. А, АЛБЪРТ…!

Албърт се беше появил на края на килима и носеше поднос с чай.

— ОЩЕ ЕДНА ЧАША, АКО ОБИЧАШ.

Албърт се огледа и изобщо не успя да види Сюзън. Щом можеш да си невидима за госпожица Батс, всички останали са лесни.

— Както кажете, Господарю.

— ТАКА — каза Смърт, когато Албърт изчезна, — АЗ СЪМ ИЗЧЕЗНАЛ. И ТИ ВЯРВАШ, ЧЕ СИ НАСЛЕДИЛА СЕМЕЙНИЯ БИЗНЕС. ТИ?

— Аз не исках! Но конят и плъхът просто дойдоха!

— ПЛЪХ?

— Ъъъ… мисля, че това е нещо, което ще се случи.

— О, ДА СПОМНЯМ СИ. ХММ. ЧОВЕК, КОЙТО ВЪРШИ МОЯТА РАБОТА? ТЕХНИЧЕСКИ Е ВЪЗМОЖНО, РАЗБИРА СЕ, НО ЗАЩО?

— Аз мисля, че Албърт знае нещо, но променя темата.

Албърт се появи отново, като носеше още една чаена чаша в чинийка. Тупна я нарочно върху писалището на Смърт с изражението на някой, на когото се подиграват.

— Това ли ще е всичко, Господарю? — попита той.

— БЛАГОДАРЯ ТИ, АЛБЪРТ. ДА.

Албърт си тръгна отново, по-бавно от обикновено. Не спираше да се обръща през рамо.

— Все си е същият, нали? — каза Сюзън. — Разбира се, точно това е проблемът с това място…

— КАКВО МИСЛИШ ЗА КОТКИТЕ?

— Моля?

— КОТКИТЕ. ОБИЧАШ ЛИ ГИ?

— Те са… — Сюзън се поколеба, — ами, да. Но котката си е само котка.

— ШОКОЛАД — рече Смърт. — А ШОКОЛАД ОБИЧАШ ЛИ?

— Мисля, че може доста да се прекалява с него — отвърна Сюзън.

— ОПРЕДЕЛЕНО НЕ СИ НАСЛЕДИЛА ИЗАБЕЛ.

Сюзън кимна. Любимото ядене на майка й беше Геноцид чрез Шоколад.

— А ПАМЕТТА ТИ? ДОБРА ПАМЕТ ЛИ ИМАШ?

— О, да. Аз… спомням си нещата. За това как да си Смърт. За това как се предполага да става всичко. Само че виж, там, когато каза, че си спомняш за плъха, то дори още не се е случило…

Смърт се изправи и се приближи до модела на Дисковия свят.

— МОРФИЧЕН РЕЗОНАНС — каза той, без да поглежда към Сюзън. — ПО ДЯВОЛИТЕ. ХОРАТА ВСЕ НЕ ЗАПОЧВАТ ДА ГО РАЗБИРАТ. ХАРМОНИЯ ОТ ДУШАТА. ОТГОВОРНА Е ЗА ТОЛКОВА МНОГО НЕЩА.

Сюзън извади пясъчния часовник на Имп. През дупката все още изтичаше син пушек.

— Можеш ли да ми помогнеш за това? — попита тя.

Смърт се завъртя.

— НИКОГА НЕ ТРЯБВАШЕ ДА ОСИНОВЯВАМ МАЙКА ТИ.

— Защо го направи?

Смърт сви рамене.

— КАКВО ИМАШ ТАМ?

Взе пясъчния часовник на Бъди от нея и го вдигна високо.

— А! ИНТЕРЕСНО.

— Знаеш ли какво означава това, Деденце?

— НИКОГА НЕ СЪМ ГО СРЕЩАЛ ПРЕДИ, НО ПРЕДПОЛАГАМ, ЧЕ Е ВЪЗМОЖНО. ПРИ ОПРЕДЕЛЕНИ ОБСТОЯТЕЛСТВА. ОЗНАЧАВА… ПО НЯКАКЪВ НАЧИН… ЧЕ ТОЙ ИМА МУЗИКА В ДУШАТА СИ… ДЕДЕНЦЕ?

— О, не. Не може да е така. Това е само фигуративен образ. А какво му е лошото на „деденце“?

— С „ДЯДО“ БИХ МОГЪЛ ДА СВИКНА. ДЕДЕНЦЕ? САМО МАЛКО ОСТАВА И ДА СТАНЕ ДЕДКО, МЕН АКО ПИТАШ. КАКТО И ДА Е, МИСЛЕХ, ЧЕ ВЯРВАШ НА ЛОГИКАТА. КАТО НАРЕЧЕШ НЕЩО „ФИГУРАТИВЕН ОБРАЗ“, ТОВА НЕ ОЗНАЧАВА, ЧЕ ТО НЕ Е ВЯРНО.

Смърт неопределено размаха пясъчния часовник.

— НАПРИМЕР — каза той, — МНОГО НЕЩА СА ПО-ДОБРИ, ОТКОЛКОТО ДА УЦЕЛИШ ПРАВО В СЪРЦЕТО С ТЪП КОЛ. НИКОГА НЕ СЪМ РАЗБИРАЛ ИЗРАЗА. НО СЪС СИГУРНОСТ, С ПОДОСТРЕН КОЛ БИ БИЛО ОЩЕ ПО-ЗЛЕ…

Смърт млъкна.

— ОТНОВО ГО ПРАВЯ! ЗАЩО ЗА БОГА ТРЯБВА ДА МЕ ИНТЕРЕСУВА КАКВО ОЗНАЧАВА СКАПАНИЯТ ИЗРАЗ? ИЛИ ТИ КАК МИ ВИКАШ? МАЛОВАЖНО! ЗАМЕСВАНЕТО С ЧОВЕЦИ ЗАСЕНЧВА МИСЛЕНЕТО. ОТ МЕН ДА ГО ЗНАЕШ. НЕ СЕ ЗАМЕСВАЙ.

— Но аз съм човек.

— НЕ СЪМ КАЗВАЛ, ЧЕ ЩЕ ТИ БЪДЕ ЛЕСНО, НАЛИ ТАКА? НЕ МИСЛИ ЗА ТОВА. НЕ ЧУВСТВАЙ.

— Ти си експерт, нали? — разгорещено попита Сюзън.

— МОЖЕ И ДА СЪМ СИ ПОЗВОЛЯВАЛ НЯКОЯ ЕМОЦИОНАЛНА ИСКРИЦА В НЕДАЛЕЧНОТО МИНАЛО — рече Смърт, — НО МОГА ДА СЕ ОТКАЖА ОТ НЕЯ КОГАТО СИ ПОИСКАМ.

Той отново вдигна пясъчния часовник.

— ИНТЕРЕСЕН ФАКТ Е ТАЗИ МУЗИКА, ТЪЙ КАТО ПО ПРИРОДА Е БЕЗСМЪРТНА, ТЯ ПОНЯКОГА МОЖЕ ДА УДЪЛЖАВА ЖИВОТА НА ХОРАТА, НЕРАЗРИВНО СВЪРЗАНИ С НЕЯ — каза той. — ЗАБЕЛЯЗАЛ СЪМ, ЧЕ ИЗВЕСТНИ КОМПОЗИТОРИ, ОСОБЕНО, НЕ СА МРЕЛИ ОТДАВНА. ГЛУХИ КАТО ПЪНОВЕ, ПОВЕЧЕТО ОТ ТЯХ, КОГАТО ГИ ВИКАМ. ПРЕДПОЛАГАМ, ЧЕ НЯКЪДЕ НА НЯКОЙ БОГ ТОВА МУ СЕ СТРУВА МНОГО ЗАБАВНО. — Смърт съумя да изрази презрение. — ТЕХНИ СИ ШЕГИЧКИ.[24]

Остави пясъчния часовник и го побутна с кокалест пръст.

Издаде едно „уауууууумммииииии-чида-чида-чи-да“.

— НЯМА ЖИВОТ. ИМА МУЗИКА.

— Музиката го е обладала?

— МОЖЕ И ТАКА ДА СЕ КАЖЕ.

— И удължава живота му?

— ЖИВОТЪТ Е ОБТЕКАЕМ. СЛУЧВА СЕ ПОНЯКОГА СРЕД ХОРАТА. НЕ ЧЕСТО. ОБИКНОВЕНО ТРАГИЧНО, ПО ТЕАТРАЛЕН НАЧИН. НО ТОВА НЕ Е ДРУГ ЧОВЕК. ТОВА Е МУЗИКА.

— Той свиреше нещо, на някакъв струнен инструмент, като китара…

Смърт се обърна.

— ТАКА ЛИ? Е, ДОБРЕ, ДОБРЕ…

— Това важно ли е?

— ТО… ИНТЕРЕСНО Е.

— Трябва ли да го знам?

— НИЩО ВАЖНО. ПРОСТО МИТОЛОГИЧНИ ОСТАНКИ. НЕЩАТА САМИ ЩЕ СЕ ОПРАВЯТ, МОЖЕШ ДА БЪДЕШ СИГУРНА.

— Какво имаш предвид под „сами ще се оправят“?

— НАЙ-ВЕРОЯТНО СЛЕД БРОЕНИ ДНИ ТОЙ ВЕЧЕ ЩЕ Е МЪРТЪВ.

Сюзън погледна към пясъчния часовник.

— Но това е ужасно!

— СЛУЧАЙНО ДА СИ РОМАНТИЧНО ОБВЪРЗАНА С МЛАДИЯ ГОСПОДИН?

— Какво? Не! Че аз съм го виждала един-единствен път!

— И ПОГЛЕДИТЕ ВИ НЕ СА СЕ СРЕЩНАЛИ В НЯКОЯ ПРЕТЪПКАНА ЗАЛА ИЛИ НЕЩО ПОДОБНО?

— Не! Разбира се, че не.

— ЗАЩО ТЕ Е ГРИЖА ТОГАВА?

— Защото, той е важ… защото е човешко същество, ето защо — каза Сюзън, изненадана сама на себе си. — Не виждам защо трябва да си играят така с хората — добави неубедително. — Това е всичко. О, не знам.

Той отново се наведе напред, докато черепът му не се изравни с лицето й.

— НО ПОВЕЧЕТО ХОРА СА МНОГО ГЛУПАВИ И СИ ПРАХОСВАТ ЖИВОТА. НЕ СИ ЛИ ГО СРЕЩАЛА? НЕ СИ ЛИ ПОГЛЕЖДАЛА НАДОЛУ ОТ КОНЯ КЪМ НЯКОЙ ГРАД И ДА СИ ПОМИСЛЯЛА КОЛКО МНОГО ПРИЛИЧА НА МРАВУНЯК, ПЪЛЕН СЪС СЛЕПИ СЪЩЕСТВА, КОИТО СИ МИСЛЯТ, ЧЕ ЖАЛКИЯТ ИМ ЕЖЕДНЕВЕН МАЛЪК СВЯТ Е РЕАЛЕН? ВИЖДАШ СВЕТЕЩИТЕ ПРОЗОРЦИ И ТОВА, КОЕТО ТИ СЕ ИСКА ДА СИ МИСЛИШ Е, ЧЕ МОЖЕ БИ СЪЩЕСТВУВАТ МНОГО ИНТЕРЕСНИ ИСТОРИИ, СКРИТИ ЗАД ТЯХ, НО ТОВА, КОЕТО ЗНАЕШ, Е, ЧЕ ТЕ ВСЪЩНОСТ СА ПРОСТО ЕДНИ ТЪПИ, ТЪПИ ДУШИ, ЕЛЕМЕНТАРНИ ПОТРЕБИТЕЛИ НА ХРАНА, КОИТО СИ МИСЛЯТ, ЧЕ ТЕХНИТЕ ИНСТИНКТИ СА ЕМОЦИИ, А НИЩОЖНИТЕ ИМ ЖИВОТЧЕТА — ПО-ВАЖНИ ОТ ПОЛЪХА НА ВЯТЪРА.

Синият пламък беше без дъно. Той сякаш изсмукваше собствените й мисли от мозъка й.

— Не — прошепна Сюзън, — не, никога не съм си помисляла така.

Смърт стана внезапно и се обърна.

— МОЖЕ ДА УСТАНОВИШ, ЧЕ ПОМАГА — каза той.

— Но всичко е само хаос — каза Сюзън. — Няма никакво значение начина, по който хората умират. Няма справедливост!

— ХА.

— Ти се намесваш — настоя тя. — Ти току-що спаси баща ми.

— БЕШЕ ГЛУПАВО. ДА ПРОМЕНИШ СЪДБАТА НА ЕДИН-ЕДИНСТВЕН ЧОВЕК ОЗНАЧАВА ДА ПРОМЕНИШ СВЕТА. НИКОГА НЕ ЗАБРАВЯМ ТОВА. ПОМНИ ГО И ТИ.

Смърт все още не се обръщаше да я погледне.

— Не виждам защо да не променяме нещата, ако светът става по-добър от това — каза Сюзън.

— ХА.

— Толкова ли те е страх да промениш света?

Смърт се обърна. Самото му изражение накара Сюзън да отстъпи назад.

Той бавно се приближи към нея. Гласът му, когато се чу, беше само съскане.

— ТИ МИ КАЗВАШ ТОВА НА МЕН? ИЗПРАВИЛА СИ СЕ ТУК В ХУБАВАТА СИ РОКЛИЧКА, И МИ ГО КАЗВАШ НА МЕН? ТИ? ТИ МИ ДЪРДОРИШ ЗА ПРОМЕНЯНЕ НА СВЕТА? МОЖЕШ ЛИ ДА СЪБЕРЕШ КУРАЖА ДА ГО ПРИЕМЕШ? ДА ЗНАЕШ КАКВО ТРЯБВА ДА СЕ НАПРАВИ И ДА ГО НАПРАВИШ, КАКВОТО И ДА СТРУВА ТОВА? СЪЩЕСТВУВА ЛИ НЯКЪДЕ НА ТОЗИ СВЯТ ПОНЕ ЕДИН ЧОВЕК, КОЙТО ДА ЗНАЕ КАКВО ОЗНАЧАВА ЗАДЪЛЖЕНИЕ?

Ръцете му се свиваха и разпускаха конвулсивно.

— КАЗАХ, ЧЕ ТРЯБВА ДА ПОМНИШ… ЗА НАС, ВРЕМЕТО Е САМО МЯСТО. ЦЯЛОТО Е РАЗСТЛАНО. ТО Е КОЕТО Е, И КОЕТО ЩЕ БЪДЕ. АКО ПРОМЕНИШ ТОВА, ПОЕМАШ ОТГОВОРНОСТТА ЗА ПРОМЯНАТА. А ТО Е ТВЪРДЕ ТЕЖКО ДА ГО ПОНЕСЕШ.

— Това е само извинение!

Сюзън изгледа яростно високата фигура. После се обърна и напусна стаята.

— СЮЗЪН?

Тя се спря на средата на пода, но не се обърна.

— Да?

— НАИСТИНА ЛИ… КОКАЛЕСТИ КОЛЕНЕ?

— Да!

Това беше може би първата чанта за пиано, която някога е била правена, и то направена от килим. Клиф я метна леко на гръб и грабна торбата с камъните си в другата ръка.

— Тежи лли? — попита Бъди.

Клиф вдигна пианото високо с една ръка и го претегли на око.

— Малко — отвърна. Дъските на пода изскърцаха под него. — Мислиш ли, че беше редно да извадим всичките части навън?

— Няма начин да не свири — каза Глод. — То е като… каруца. Колкото повече части сваляш, толкова по-бързо върви. Хайде.

Тръгнаха. Бъди се опитваше да изглежда толкова незабележим, доколкото това е възможно за някое човешко същество, ако придружава едно джудже с голяма тръба, маймуна и трол, който носи пиано в торба.

— Добре би ми дошла една каруца — рече Клиф, докато се насочваха към „Барабана“. — Голяма черна каруца с ларви по нея…

— Лларви? — попита Бъди.

Започваше да свиква с името.

— Лъскави, такива.

— О, лливреи.

— И тях.

— Какво би направилл, ако имаше една камара зллато, а Гллод? — попита Бъди. В торбата си китарата отвърна тихо на гласа му.

Глод се поколеба. Искаше да каже, че за едно джудже целият смисъл на това да имаш една камара злато се свеждаше до, ами, до това просто да имаш една камара злато. Не му трябваше нищо друго, освен тя да си е такава лъскава, както може да е само златото.

— Н’нам — рече. — Никога не съм мислил, че ще имам една купчина злато. Ами ти?

— Заклех се, че ще стана най-известният музикант на света.

— Т’ва е опасно, такива клетви — каза Клиф.

— Уук.

— А не е лли това, което иска всеки музикант? — попита Бъди.

— Според собствения ми опит — каза Глод, — това, което иска всеки истински артист, ама наистина го иска, е да му се плати.

— И да е известен — настоя Бъди.

— За известността не знам — рече Глод. — Трудно е да си известен и жив. Аз просто искам да си свиря музиката всеки ден и да чувам някой да казва: „Мерси, супер беше, ето ти малко пари и утре по същото време, а?“

— Само това?

— Това е много. Бих искал хората да казват: „Трябва ни някой добър на тръбата, извикайте Глод Глодсън!“

— Звучи ми малко тъпо — каза Бъди.

— Харесва ми тъпото. Трайно е.

Стигнаха страничния вход на „Барабана“ и влязоха в една мрачна стая, която миришеше на плъхове и второкласна бира. Откъм бара се чуваха далечни сподавени гласове.

— Звучи така, сякаш вътре има много хора — каза Глод.

Хибискус дотича.

— Готови ли сте, момчета? — попита той.

— Чакай малко — каза Клиф. — Не сме говорили за заплащането.

— Казах шест долара — рече Хибискус. — К’во очаквате? Вие не сте Гилдията, а тарифата на Гилдията е осем долара.

— Ние не бихме си позволили да искаме осем долара — каза Глод.

— Точно така!

— Ние ще вземем шестнайсет.

— Шестнайсет? Не можете да го направите! Това е почти два пъти колкото тарифата на Гилдията!

— Но там отвън има много хора — каза Глод. — Обзалагам се, че им пробутваш много бира. Ние нямаме нищо против и да се върнем у дома.

— Да го обсъдим — рече Хибискус. Сложи ръка върху главата на Глод и го отведе към един ъгъл на стаята.

Бъди наблюдаваше как Библиотекарят изследва пианото. Никога не беше виждал музикант, който започва да свири като се опитва да изяде инструмента си. Тогава маймуната вдигна капака и огледа клавиатурата. Опита няколко тона, очевидно заради вкуса.

Глод се върна, като потриваше ръце.

— Това го постави на мястото му — каза той. — Ха!

— Колко? — попита Клиф.

— Шест долара! — рече Глод.

Настъпи кратко мълчание.

— Извинявай — рече Бъди. — Очаквахме „найсет“-те.

— Трябваше да съм твърд — каза Глод. — В един момент той стигна до два долара.

Някои религии казват, че вселената се е родила с дума, песен, танц, някаква музика. Слухтящите Монаси от Планините Рамтоп са напрегнали слуха си чак дотам, че могат да определят стойността на играеща карта само като я слушат, и са превърнали в своя задача да слушат напрегнато едва доловимите шумове на вселената, за да сглобят от вкаменилото се ехо съвсем изначалните звукове.

Съвсем сигурно е съществувал, твърдят те, един много странен шум в началото на всичко.

Но най-напрегнатите уши (онези, които най-много печелят на покер), които слушат замръзналото ехо на амонитите и кехлибара, се кълнат, че могат да различат някои миниатюрни шумове и преди това.

Звучеше, твърдят те, като някой, който брои: „Едно, Две, Три, Четири“.

Най-добрият от тях, онзи, който слушаше базалта, казваше, че му се струва, че различава, едва-едва, няколко числа, които идваха дори и от по-рано.

Когато го попитаха какво е то, той каза: „Звучи като Едно, Две.“

Никой никога не попита какво, ако наистина е съществувал звук, който е довел до съществуването на вселената, се е случило с него след това. Беше митология. Не се предполага да задаваш такива въпроси.

От друга страна, Ридкъли вярваше, че всичко е възникнало по чиста случайност или, като в конкретния случай с Декана, от злоба.

Старшите магьосници обикновено не пиеха в „Поправения Барабан“, с изключение на случаите, когато не са на служба. Даваха си сметка, че тази вечер са тук в качеството си на един вид зле формулирана обществена сила, и се бяха настанили съвсем чинно пред чашите си.

Около тях се беше образувал кръг от свободни места, но не беше много голям, тъй като „Барабанът“ беше необичайно препълнен.

— Голямо обкръжение има тук — каза Ридкъли като се озърташе наоколо. — А, виждам, че отново са се върнали към Истинска Бира. За мен халба от Истински Странното Пиво на Търбот, моля.

Магьосниците го наблюдаваха как изпразва чашата. Бирата на Анкх-Морпорк си имаше собствен аромат; има нещо общо с водата. Някои хора казват, че е като бульон, но те грешат. Бульонът е по-студен.

Ридкъли щастливо млясна с устни.

— А, ние определено знаем какво има в хубавата бира в Анкх-Морпорк — каза той.

Магьосниците кимнаха. Те със сигурност знаеха. Точно затова пиеха джин с тоник.

Ридкъли се огледа. Нормално по това време на денонощието някъде се водеше борба, или поне леко сбиване. Но тук просто се носеше лекото бръмчене от разговори и всички наблюдаваха малката сцена в отсрещния край на стаята, където най-общо нищо не се случваше. На теория през нея беше преметната завеса; беше само един стар чаршаф, а иззад нея се чуваше поредица от тропане и трясъци.

Магьосниците бяха доста близо до сцената. Магьосниците обичат да заемат хубавите места. Ридкъли си помисли, че дори различава шепот и че вижда сенки да се движат зад чаршафа.

— Той попита как се казваме.

— Клиф, Бъди, Глод и Библиотекарят. Мислех си, че това го знае.

— Не, трябва да имаме едно име за всички.

— И к’во, по парче на всеки ли?

— Нещо като „Веселите Трубадури“ може би?

— Уук!

— Глод и Глодетите?

— О, така ли? Ами защо не „Клиф и Клифетите“?

— Уук уук Ууук-уук?

— Не. Трябва ни различно име. Като музиката.

— Ами „Злато“? Хубаво име за джуджета.

— Не. Нещо по-различно.

— „Сребро“ тогава.

— Уук!

— Не мисля, че трябва да избираме името си сред тежките метали, Глод.

— Какво му е толкова специалното? Ние сме просто група, която свири музика.

— Имената са важни.

— Китарата е важна. Какво ще кажете за „Групата С Китарата на Бъди В Нея“?

— Уук.

— Нещо по-кратко.

— Ъ-ъ…

Вселената притаи дъх.

— „Рок-Групата С Камъни В Нея“?

— На мен ми харесва. Кратко и леко мръсно, точно като мене.

— Уук.

— Трябва да измислим име и за музиката.

— Рано или късно и това трябва да ни се случи.

Ридкъли огледа бара.

На отсрещната страна на стаята седеше Диблър — „Сам Си Прерязвам Гърлото“, най-зрелищно непроспериращият Анкх-Морпоркски бизнесмен. Опитваше се да продаде на някого престъпен хотдог, белег, че някоя скорошна сигурна бизнес инициатива се е провалила. Диблър продаваше горещите си закуски само когато всичко останало пропаднеше.[25]

Махна безплатно на Ридкъли.

Съседната маса беше заета от Торбоустия Лемън, един от набиращия нови членове състав на Музикалната Гилдия, с няколко сътрудници, очевадните познания по музика на които се свеждаха само до количеството удари, които може да понесе човешкият череп. Целенасоченото му изражение подсказваше, че не се намира там от грижа за здравето си, макар че фактът, че служителите на Гилдията имаха доста подъл вид, подсказваше, че той е там от грижа за чуждото здраве, и то главно, за да го отнесе.

Ридкъли се развесели. Вечерта можеше и да се окаже по-интересна, отколкото е очаквал.

До масата имаше още една маса. Той без малко не я забеляза, а после погледът му свърна към нея по своя собствена инициатива.

Там седеше една млада жена, съвсем сама. Разбира се, не беше необичайно да видиш млади жени в „Барабана“. Даже и млади жени без придружител. Те по принцип бяха там, за да си намерят такъв.

Странното беше това, че, макар че хората се тълпяха по пейките, около нея беше съвсем празно. Беше доста привлекателна, макар и кльощава, помисли си Ридкъли. Каква беше думата за непослушните мъжкарани? Гаменки, или нещо такова. Беше облечена в черна копринена рокля от онези, дето ги носят напращелите млади девици, които искат да изглеждат като жената вамп, а на рамото й беше кацнал гарван.

Тя обърна глава, видя, че Ридкъли я гледа, и изчезна.

Кажи-речи.

Той беше магьосник, в края на краищата. Усети как очите му се насълзяват, докато тя трепкаше ту видима, ту невидима пред погледа му.

А! Е, добре, той беше чул, че момичетата — Феи, Дето Прибират Зъбчетата на Децата, тия дни са в града. Трябва да е някое от нощните. Сигурно имаха почивен ден, като всички останали хора.

Някакво движение на масата го накара да наведе поглед. Смърт на Плъховете профуча оттам, отнасяйки чиния с фъстъци.

Обърна се отново към магьосниците. Деканът още беше с островърхата си шапка. Освен това, на лицето му имаше нещо леко лъскаво.

— Явно ти е горещо, Декане — каза Ридкъли.

— О, чувствам се прекрасно и съм ледено спокоен, Ректоре, уверявам те — отвърна Деканът. Нещо течащо се отцеди покрай носа му.

Лекторът по Скорошни Руни подуши подозрително.

— Някой да пържи бекон? — попита той.

— Свали я, Декане — рече Ридкъли. — Ще се почувстваш по-добре.

— На мен повече ми мирише на Къщата на Госпожа Паам за Любов по Договорка — обади се Старши Кавгаджията.

Погледнаха го с изненада.

— Ами, просто случайно минавах веднъж оттам — бързичко добави той.

— Руни, моля те, би ли свалил шапката от главата на Декана — каза Ридкъли.

— Уверявам те…

Шапката беше свалена. Нещо дълго и мазно и с почти същата островърха форма клюмна напред.

— Декане — най-сетне проговори Ридкъли, — какво си си направил с косата? Прилича ми на шип отпред, а отзад, извинявай за Клачианския ми език, на патешки задник. И цялата е лъскава.

— Свинска мас. Оттам трябва да с миризмата на бекон — каза Лекторът.

— Точно така — каза Ридкъли, — ами растителната миризма?

— Мърмор-мърмор-мърмор-лавандула-мърмор — намусено каза Деканът.

— Моля, Декане?

— Казах, че е такава, защото добавих лавандулово масло — високо каза Деканът. — А някои от нас случайно си мислят, че е елегантна прическа, много ви благодаря. Ваш проблем си е, Ректоре, че не разбирате хората на вашата възраст!

— Какво… искаш да кажеш, седем месеца си по-стар от мене? — рече Ридкъли.

Този път Деканът се поколеба.

— Какво казах току-що? — попита той.

— Да пиеш напоследък сушени жабешки хапчета, приятелче? — каза Ридкъли.

— Разбира се, че не, те са за душевно неуравновесени! — каза Деканът.

— А! Значи точно в това е проблемът.

Завесата се вдигна или, по-скоро, нестройно я дръпнаха настрани.

Рок-Групата С Камъни в Нея примигна на светлината от фенерите.

Никой не изръкопляска. От друга страна, никой и нищо не хвърли. Според стандартите на „Барабана“, това беше сърдечен прием.

Ридкъли видя висок, къдрокос млад мъж, който стискаше нещо, което приличаше на недохранена китара или може би банджо, което са използвали в битка. До него стоеше едно джудже, което държеше бойна тръба. Отзад беше един трол, с по един чук във всяка лапа, заел позиция зад купчина камъни. А отстрани беше Библиотекарят, който стоеше пред… Ридкъли се наведе напред… нещо, което приличаше да е корубата на пиано, закрепена върху бирени бъчви.

Момчето изглеждаше парализирано от вниманието.

То каза:

— Здравейте… ъ-ъ… Анкх-Морпорк…

И след като това количество приказки явно го изтощи, то започна да свири.

Беше простичък кратък ритъм, някой, който лесно би подминал човек, ако го срещне на улицата. Последва го серия тряскащи акорди и след това, Ридкъли осъзна, акордите не го бяха последвали, защото ритъмът си беше там през цялото време. Което беше невъзможно. На никоя китара не можеше да се свири така.

Джуджето наду серия ноти от тръбата. Тролът улови ритъма. Библиотекарят тръшна две ръце върху клавишите на пианото, очевидно напосоки.

Ридкъли никога не беше чувал такава какофония.

И тогава… тя… вече не беше какофония.

Беше като онези глупости за бялата светлина, които младите магьосници във Високо Енергийната Магическа Сграда непрекъснато разправяха. Те казваха, че всички цветове, събрани заедно, правели бяло, което беше невероятна глупост, ако питаха Ридкъли, тъй като всички знаеха, че, ако смеси човек всички цветове, които може да събере, получава някаква зелено-кафява каша, която съвсем сигурно не беше никакво бяло. Но сега вече той имаше смътна представа какво са имали предвид.

Всичкият този шум, тази каша от музика, внезапно се събра и вече имаше нова музика в нея.

Перчемът на Декана се друсаше.

Цялото множество се движеше.

Ридкъли си даде сметка, че кракът му тактува. Настъпи го с другия си крак.

После видя как тролът поде ритъма и заудря камъните, чак докато стените се разтрепериха. Ръцете на Библиотекаря връхлитаха клавиатурата. После ги последваха и краката му. А през цялото време китарата бучеше и пищеше и свиреше мелодията.

Магьосниците подскачаха по местата си и сучеха пръсти във въздуха.

Ридкъли се наведе към Касиера и му изкрещя нещо.

— Какво? — изкрещя Касиерът.

— Казах, че всички с изключение на мен и теб са пощурели!

— Какво?

— Музиката!

— Да! Страхотна е! — отвърна Касиерът, докато размахваше кльощавите си пръсти във въздуха.

— А и за тебе не съм много сигурен!

Ридкъли седна отново на място и извади магометъра. Той вибрираше лудо, което не беше от никаква полза. Като че ли не можеше да реши дали това е магия или не е.

Той сръга остро Касиера.

— Това не е магия! Това е нещо друго!

— Съвършено си прав!

Ридкъли изпита усещането, че изведнъж той вече не говори правилния език.

— Искам да кажа твърде много е!

— Да!

Ридкъли въздъхна.

— Да не е време за сушеното ти жабешко хапче?

От счупеното пиано излизаше пушек. Пръстите на Библиотекаря вървяха през клавишите като Казанунда в женски манастир.

Ридкъли се огледа. Почувства се сам.

Още един не беше изгубил ума и дума от музиката. Торбоустият се беше изправил на крака. И двамата му асистенти също.

Бяха извадили някакви бухалки с издатини. Ридкъли знаеше законите на Гилдията. Разбира се, те трябваше да се съблюдават най-строго. Един град не би могъл да се ръководи без тях. Това определено не беше лицензирана музика — ако въобще някога е съществувала нелицензирана музика, то това беше тя. Въпреки всичко… той запретна ръкави и приготви една бърза кълбовидна мълния, просто така, за всеки случай.

Един от мъжете си изпусна бухалката и се хвана за крака. Другият се завъртя, сякаш нещо го беше пернало през ухото. Шапката на Торбоустия се нащърби, като че ли някой току-що го беше ударил по главата.

На Ридкъли, на когото едното око ужасно се насълзи, му се стори, че вижда как момичето фея стоварва дръжката на някаква коса върху главата на Торбоустия.

Главният Ректор беше доста умен мъж, но често срещаше проблеми да накара влака на мисълта му да смени коловоза. Сега имаше проблем с мисълта за наточената коса — в края на краищата, тревата нямаше зъби!, и точно тогава кълбовидната мълния му изгори пръстите, и после, докато яростно ги смучеше, той осъзна, че в звука има нещо. Нещо свръх.

— О, не — рече той, докато кълбовидната мълния се пренесе на пода и подпали ботуша на Касиера, — тя е жива.

Той сграбчи халбата бира, довърши набързо съдържанието и я тръшна наопаки върху масата.

Луната грееше над Клачианската пустиня, в района на пунктираната линия. И от двете й страни получаваха абсолютно еднакво количество светлина, макар че умове като този на господин Клийт не одобряваха такова състояние на нещата.

Сержантът премина през отъпкания пясък на парадния плац. Спря се, седна и извади пура. После измъкна и кибрит, пресегна се и го драсна в нещо, щръкнало в пясъка, което каза:

— ДОБЪР ВЕЧЕР.

— Предполагам, че вече ти стига, а, войник? — попита сержантът.

— ДА МИ СТИГА КАКВО, СЕРЖАНТ?

— Два дена на слънце, никаква храна, никаква вода… предполагам, че си полудял от жажда и само се молиш да те разрият, а?

— ДА. НАИСТИНА Е МНОГО ТЪПО.

— Тъпо?

— СТРАХУВАМ СЕ, ЧЕ ДА.

— Тъпо? Не се предполага да е тъпо! Това е Ямата! Предполага се да е ужасно физическо и умствено мъчение! След един ден в нея се предполага да си… — Сержантът погледна крадешком към нещо написано на китката му, — … бълнуващ умопобъркан! Цял ден те наблюдавам! Даже не си и изпъшкал! Аз не мога да си седя на… нещото, а ти седиш в нея, а има документи и нещо…

— КАНТОРА.

— … работа, а и с теб отвън! Не издържам повече!

Бо Найдъл погледна нагоре. Почувства, че е време за жест на добра воля.

— ПОМОЩ, ПОМОЩ. ПОМОЩ, ПОМОЩ — каза той.

Сержантът си отдъхна облекчено.

— ТОВА ПОМАГА НА ХОРАТА ДА ЗАБРАВЯТ, НАЛИ?

— Да забравят? Хората забравят всичко, когато ги сложат в…

— ЯМАТА.

— Да! Точно това!

— А. ИМАШ ЛИ НЕЩО ПРОТИВ ДА ТЕ ПОПИТАМ НЕЩО?

— Какво?

— ИМАШ ЛИ НЕЩО ПРОТИВ АКО МОЖЕ ДА ОСТАНА ОЩЕ НЯКОЙ И ДРУГ ДЕН?

Сержантът отвори уста, за да отговори, и тогава Д’регите нападнаха от най-близката пясъчна дюна.

— Музика? — рече Патрицият. — А! Разкажи ми повече.

Той се облегна назад в поза, която подсказваше внимателно слушане. Беше изключително добър в слушането. Създаваше един вид умствен вакуум. Хората му разказваха неща, само за да избегнат тишината.

Освен това, Лорд Ветинари — върховният управител на Анкх-Морпорк, обичаше музиката.

Хората се чудеха каква ли музика би допаднала на човек като него. Високо стилизирана камерна музика, вероятно, или гръмотевични оперни партитури.

Всъщност, музиката, която той наистина харесваше, беше онази, която никога не се свиреше. Музиката, според него, се съсипваше, като я измъчваха, омотавайки я в изсъхнали кожи, парчета от умрели котки и топки метал, наблъскани в жици и тръби. Трябваше да си седи записана, на листа хартия, в редици от малки точици и четвъртинки, всички здраво хванати между линиите. Само там тя беше чиста. Едва когато хората се захванеха да правят нещо с нея, настъпваше развалата. Колко по-добре беше да си седиш тихичко в някоя стая и да си четеш нотите, и между теб и съзнанието на композитора да стои единствено изписаното мастило. Да я свирят потни дебели мъже и хора с косми в ушите, а от края на обоя им да подскача плюнка… ами, от самата идея му се догади. Макар че не много, тъй като той никога в нищо не стигаше до крайност. Така че…

— И после какво стана? — попита той.

— И после той започна да пее, ваш’светлос — каза Лепкавия Майкъл, регистриран просяк и неформален информатор. — Някаква песен за Големи Яростни Топки.

Патрицият вдигна вежди.

— Моля?

— Нещо такова. Не можах много точно да разбера думите, поради причината, че пианото експлодира.

— А? Предполагам, че това по някакъв начин е прекъснало продължението.

— Ами! Маймуната продължи да свири на това, което беше останало — отговори Лепкавия Майкъл. — А хората се изправиха на крака и започнаха да аплодират и да танцуват и да тропат с крака, сякаш е настъпило нашествие на хлебарки.

— И казваш, че хората на Музикалната Гилдия пострадали?

— Адски странно. След това бяха побелели като чаршаф. Или поне — Лепкавия Майкъл помисли за състоянието на собственото си спално бельо, — бели като някои чаршафи…

Патрицият погледна към доносите си, докато просякът говореше. Вечерта със сигурност беше преминала странно. Размирици в „Барабана“… е, добре, това беше нормално, макар че това не звучеше точно като типичните размирици, а той никога не беше чувал, че магьосниците танцуват. Май усещаше, че разпознава белезите… Имаше само още едно нещо, което би могло да е по-лошо.

— Кажи ми — попита той. — Каква беше реакцията на господин Диблър на всичко това?

— Какво, ваш’светлос?

— Съвсем елементарен въпрос, струва ми се.

Лепкавия Майкъл установи, че думите: „Но как разбрахте, че стария Диблър е бил там? Аз изобщо не съм го споменавал“ се подреждат сами на вниманието на ларинкса му, след което размисли веднъж, втори, че и трети път да му ги каже.

— Той само седеше и се блещеше, ваш’светлос. Със зинала уста. И после се втурна навън.

— Ясно. О, божичко. Благодаря ти, Майкъл. Чувствай се свободен.

Просякът се поколеба.

— Мръсния Стар Рон казва, че Ваш’свстлос понякога плаща за информацията — каза той.

— Така ли? Наистина? Той така ти каза, а? Е, това е интересно. — Ветинари драсна нещо в полето на доноса. — Благодаря ти.

— Ъ…

— Не ме оставяй да ти губя повече време.

— Ъ. Не. Бог да ви благослови, Ваш’светлос — каза Лепкавия Майкъл и си плю на петите.

Когато шумът от ботушите на просяка заглъхна, Патрицият се приближи до прозореца, изправи се, сключил ръце зад гърба си, и въздъхна.

Сигурно съществуваха градове държави, замисли се той, където управниците трябва да се грижат само за дребните неща… варварски нападения, балансът на плащанията, убийства, изригването на местния вулкан. Там нямаше хора, които настойчиво отварят вратата на реалността и казват метафорично: „Ей, здрасти! Радвам се да те видя, каква хубава брадва си имаш, случайно, дали не мога да изкарам някой и друг грош от теб, докато така или иначе си тука?“

Понякога Лорд Ветинари се питаше какво се е случило с господин Хонг. Всички знаеха, разбира се. В най-общи линии. Но не съвсем точно какво.

Ама че град! През пролетта, реката се подпалваше. Около веднъж месечно, Гилдията на Алхимиците експлодираше.

Той се върна обратно на писалището си и си отбеляза още нещо кратко. Много се опасяваше, че щеше да му се наложи някой да бъде убит.

После взе третото действие на Прелюдията на Фондел в G Мажор и продължи да чете.

Сюзън се върна на уличката, където беше оставила Бинки. Наоколо по паветата лежаха половин дузина мъже, които стискаха разни части по себе си и пъшкаха. Сюзън не им обърна внимание. Всеки, който се опиташе да открадне коня на Смърт, скоро разбираше смисъла на израза „Свят на болката“. Бинки имаше добър мерник. Това си беше един много малък, много личен негов свят.

— Музиката свиреше на него, а не обратното — каза тя. — Личеше си. Не съм сигурна дали пръстите му въобще докосваха струните.

— ЦЪЪРР.

Сюзън си разтърка ръката. Беше се оказало, че Торбоустия има доста здрава глава.

— Мога ли да убия нея, без да убия него?

— ЦЪЪРР.

— Никакъв шанс — преведе гарванът. — Това е единственото, което го държи жив.

— Но Дяд… но той каза, че тя така или иначе ще го убие, като свърши!

— Това и така си е една голяма, широка, чудесна вселена — каза гарванът.

— ЦЪЪРР.

— Но… виж какво, ако това е… паразит, или нещо подобно — говореше Сюзън, докато Бинки препусна към небето, — каква полза да убиваме приемника?

— ЦЪЪРР.

— Казва, че хич не се сеща — преведе гарванът. — Пусни ме над Куирм, става ли?

— На нея за какво й е той? — попита Сюзън. — Използва го, но за какво?

— Двайсет и седем долара! — каза Ридкъли. — Двайсет и седем долара, за да ви измъкна! А сержантът непрекъснато се хилеше! Арестувани магьосници!

Разхождаше се покрай редицата оклюмали фигури.

— Искам да кажа, колко често викат Стражата в „Барабана“? — говореше Ридкъли. — Искам да кажа, какво си мислехте, че правите?

— Мърмърмърмърмърмър — каза Деканът, забил поглед в земята.

— Не чух?

— Мърмърмърмърмърмър-танцувахме-мър.

— Танцувахте — рече Ридкъли спокойно, като се върна по редицата. — Това било танцуване, така ли? Да млатите хората? Да се премятате един другиго през рамо? Да вършеете навсякъде? Даже и тролите не се държат така (не че имам нещо против тролите, да знаете, чудесен народ, чудесен народ), а вие се предполага да сте магьосници. Хората се предполага да ви гледат почтително и не поради факта, че се премятате през главите им, Руни, и не си мисли, че не съм забелязал онова изпълнение, откровено бях отвратен. Горкият Касиер се наложи да остане на легло. Танцуването е… въртене в кръг, не знаете ли, Майски балове и други такива, бързи леки подскоци, може би малка светла бална зала… не да тресеш хората наоколо като джудже с топор (обърнете внимание, солта на земята са това джуджетата, винаги съм го казвал). Ясен ли съм сега?

— Мърмърмърмърмърмърмър-всички-го-правеха-мър — каза Деканът, все още с поглед в земята.

— Никога не съм си мислел, че ще го кажа на някой магьосник над осемнайсет години, но всички сте наказани без право на градска отпуска до второ нареждане! — изкрещя Ридкъли.

Да те ограничат в рамките на университета не беше кой знае какво наказание. Магьосниците обикновено се отнасяха с недоверие към въздуха, който не се е помотал известно време на закрито, и най-вече живееха в един вид коловоз между стаите си и столовата. Но се чувстваха странно.

— Мърмърмърмърмърмърмър-не-виждам-защо-мър — измърмори Деканът.

Както разказваше той, много по-късно, в деня, когато музиката умря, че трябва да се е случило, защото той никога не е бил истински млад, или поне млад, като същевременно е бил и достатъчно стар, че да знае, че е млад. Като повечето магьосници беше започнал обучението си още толкова малък, че официалната островърха шапка му е захлупвала ушите. А след това той просто беше станал, ами, магьосник.

Още веднъж, той изпита усещането, че някъде нещо е пропуснал. Никога всъщност не си беше давал сметка за това до последните няколко дни. Не знаеше какво е то. Просто искаше да прави разни неща. Не знаеше какви бяха те. Но искаше да ги направи скоро. Искаше… чувстваше се като доживотен обитател на тундра, който една сутрин се събужда, обладан от дълбокото желание да отиде да покара водни ски. Той определено не беше луд да стои затворен вътре, когато във въздуха се носеше музика…

— Мърмърмърмърмър-няма-да-стоя-затворен-мър.

Непривични чувства се надигаха у него. Не искаше да се подчини! Да се подчинява на нищо! Включително и на закона за гравитацията. Той определено нямаше да си сгъне дрехите, преди да си легне! Ридкъли щеше да каже: „О, ти се бунтуваш, така ли, и срещу какво се бунтуваш?“, а той щеше да отвърне… ще отвърне нещо дето адски добре ще го запомнят, ето това ще направи! Той беше…

Но Ректорът се беше отдалечил.

— Мърмърмърмърмър — изрепчи се Деканът, един нереализирал се бунтовник.

На вратата се почука, едва-едва чуто над врявата. Клиф я открехна предпазливо.

— Аз съм, Хибискус. Ето ви бирите. Пийте ги и изчезвайте!

— Как можем да изчезнем? — попита Глод. — Всеки път, щом ни видят, ни заставят да свирим още!

Хибискус сви рамене.

— Не ме интересува — рече той. — Но ми дължите един долар за бирата и двайсет и пет долара за изпочупените мебели…

Клиф затвори вратата.

— Бих могъл да се спазаря с него — каза Глод.

— Не, не можем да си го позволлим — рече Бъди.

Спогледаха се.

— Е, публликата ни обикна — каза Бъди. — Мислля, че имахме страхотен успех. Ъ?

В тишината Клиф отхапа върха на една бирена бутилка и изля съдържанието върху главата си.[26]

— Това, което всички искаме да разберем — каза Глод, — е, какво си мислеше, че правиш ти там?

— Уук.

— И как така — рече Клиф и схруска останалата част от бутилката, — всички знаехме какво да свирим?

— Уук.

— И, освен това — каза Глод, — какво пееше?

— Ъъ…

— „Не Стъпвай на Новите Ми Сини Обувки“? — попита Клиф.

— Ууук.

— „Добрата Мила Мис Поли“? — рече Глод.

— Ъъ…

— „Дантелата на Сто Хелит“? — попита Клиф.

— Ууук?

— Това е много фина дантела, която плетат в град Сто Хелит — каза Глод и изгледа накриво Бъди.

— Онази част, дето пееше „Здравей, бейби“ — рече той. — Защо го направи?

— Ъъ…

— Искам да кажа, те дори не допускат малки деца в „Барабана“.

— Не знам. Думите просто бяха там — каза Бъди. — Те бяха нещо като част от музиката…

— И ти… се движеше по смешен начин. Сякаш имаше някакъв проблем с панталона — каза Глод. — Аз не съм експерт по хората, разбира се, но видях няколко дами от публиката да те гледат така, както джудже гледа някое момиче, когато знае, че баща й има голям топор и няколко богати залежа.

— Ъхъ — каза Клиф, — и като когато някой трол си мисли: „Ей, я погледни слоя на онази там…“

— Сигурен ли си, че нямаш нищо елфско у себе си? — попита Глод. — Веднъж два пъти ми се стори, че се държиш малко като… елф.

— Не знам какво става! — рече Бъди.

Китарата изскимтя. Погледнаха я.

— Т’ва, което шъ напра’им — каза Клиф, — фащаме т’ва и го фърляме в реката. Всички, дето са „за“, да кажат: „Ъхъ“. Или „Ууук“, ако не могат другояче.

Последва ново мълчание. Никой не се втурна да вземе инструмента.

— Но проблемът — започна Глод, — проблемът е… че те наистина ни харесаха.

Замислиха се за това.

— Всъщност не беше никак… злле — каза Бъди.

— Трябва да си призная… ник’га през живота си не съм имал такава публика — каза Клиф.

— Уук.

— Щом сме били толкова добри — каза Глод, — тогава що не сме богати?

— Щото ти прави пазарлъка — отвърна Клиф. — Ако трябва да плащаме и за мебелите, много скоро ще се наложи да си ям вечерята през сламка.

— Ти, да не би да казваш, че не съм добър? — попита Глод, като ядосано се изправи на крака.

— Добре надуваш тръбата. Но не си финансов магьосник.

— Ха, много бих искал да видя…

На вратата се почука.

Клиф въздъхна.

— Т’ва пак трябва да е Хибискус — каза той. — Я ми подай онова огледало. Ще се опитам да го цапардосам с опакото.

Бъди отвори вратата. Хибискус наистина беше там, но зад един по-дребен мъж, облечен в дълго палто и с широка, приятелска усмивка на лицето.

— А! — рече усмивката. — Ти трябва да си Бъди, нали така?

— Ъ, да.

И после мъжът вече беше вътре, без в действителност да забележат да се е поместил, като затръшна вратата с крак в лицето на собственика.

— Казвам се Диблър — продължи усмивката. — С.С.П.Г., Диблър. Сигурен съм, че сте чували за мен.

— Ууук!

— Не ти говоря на теб! Говоря на останалите.

— Не — отвърна Бъди. — Не бих казал.

Усмивката видимо се уголеми.

— Чувам, че вие, момчета, здравата сте я закъсали — каза Диблър. — Изпочупени мебели и к’во ли не още.

— Няма даже да ни платят — каза Клиф, докато гледаше кръвнишки Глод.

— Ами — започна Диблър, — може случайно да се окаже, че аз бих могъл да помогна. Аз съм бизнесмен. Занимавам се с бизнес. Разбирам, че вие, момчета, сте музиканти. Свирите музика. Не искате да си блъскате главите с парични въпроси, нали така? Пречи на творческия процес, не съм ли прав? Ами да речем, че оставите това на мен?

— Ха! — рече Глод, все още засегнат от обидата към финансовия му гений. — И какво пък можеш ти да направиш?

— Ами — рече Диблър, — като начало, мога да уредя да ви платят за тази вечер.

— Ами мебелите? — попита Бъди.

— О, тука всяка вечер се трошат разни работи — дружески каза Диблър. — Хибискус просто ви занасяше. Аз ще се оправя с него. Между нас казано, трябва много да внимавате с хора като него.

Наведе се напред. Ако се беше ухилил още малко, горната част на главата му щеше да падне.

— Този град, момчета — каза той, — е джунгла.

— Ако може да уреди да ни платят, аз му вярвам — каза Глод.

— Просто така? — попита Клиф.

— Вярвам на всеки, който ми плаща.

Бъди погледна към масата. Не знаеше защо, но имаше усещането, че ако нещо не е наред, китарата ще направи нещо — ще изсвири дисонанс, може би. Но тя само тихичко си мъркаше сама.

— Е, добре. Ако това ще рече, че ще си запазя зъбите, аз съм съгласен — каза Клиф.

— Става — рече Бъди.

— Чудесно! Чудесно! Можем да правим чудесна музика заедно! Или поне… вие можете, момчета, а?

Той извади лист хартия и молив. В погледа на Диблър лъвът изръмжа.

Някъде високо в Планините Рамтоп, Сюзън яздеше Бинки над маса хоризонтални облаци.

— Как може да говори така? — каза тя. — Да си играе с живота на хората, а после да говори за задължения?

В Музикалната Гилдия всички лампи светеха. Бутилка джин тропаше по ръба на чашата. После издрънча леко върху масата, щом Торбоустия я остави.

— Никой ли по дяволите не знае кои са те? — каза господин Клийт, след като при втория си опит Торбоустия успя да хване чашата. — Някой трябва да знае кои са те!

— За момчето не знам — рече Торбоустия. — Никой не го е виждал по-рано. А… а… ами, нали знаеш, тролите… те са все тая…

— Единият от тях определено беше Библиотекарят от Университета — каза Херберт, „Господин Клавесиновата Стъпка“, собственият библиотекар на Гилдията.

— Засега можем него да го оставим — каза Клийт.

Останалите кимнаха. Никой всъщност не искаше да се опитва да набие Библиотекаря, ако разполагаше с някой по-дребен като обект.

— Ами джуджето?

— А!

— Някой каза, че май е Глод Глодсън. Живее някъде на Фидрова Улица…

Клийт изръмжа.

— Иди с няколко от момчета още сега там. Искам положението на музикантите в този град да им бъде обяснено начаса. Ха. Ха. Ха.

Музикантите бързаха в нощта, оставили зад гърба си суматохата на „Барабана“.

— Наистина беше много мил — каза Глод. — Искам да кажа, не само, че ни платиха нашите си пари, ами той толкова се задължи към нас, че ни даде и двайсет долара от неговите собствени.

— Мисля, че това, което каза — рече Клиф, — е че ни дава двайсет долара, но че ние се задължаваме към него.

— Ами то е същото, не е ли? И каза, че може да ни намери още ангажименти. Прочете ли договора?

— А ти?

— Беше написано много ситно — рече Глод. Оживи се. — Но пък е много — добави той. — Няма начин да не е добър договор, с толкова много писано.

— Библлиотекарят избяга — каза Бъди. — Викаше много „ууук“ и послле избяга.

— Ха! Е, по-късно той ще съжалява — рече Глод. — По-късно, хората ще го питат, а той ще отговаря: „Как да ви кажа, аз напуснах преди те да станат известни.“

— Ще вика „уук“.

— Все едно, онова пиано се нуждае от малко поправка.

— Ъхъ — каза Клиф. — Знаете ли, видях веднъж там оня, дето прави разни неща от парчетии дърво. Той сигурно ще може да го поправи.

Няколко долара се превърнаха в две агнешки корми и в ураново виндалуу в „Къри Гардънз“, както и в бутилка вино, толкова химично, че даже и троли можеха да го пият.

— А след това — каза Глод, докато седяха и чакаха да им сервират храната, — ще си намерим някъде другаде да живеем.

— Какво му е на твоето жилище? — попита Клиф.

— Много е ветровито. Има дупка във формата на пиано във вратата.

— Да, но ти я направи.

— Е, и какво?

— Хазяинът няма ли да има нещо против?

— Естествено, че ще има против. Хазяите са точно за това. Както и да е, на добре вървим, момчета. По водата си го усещам.

— Аз пък си мисллех, че си щастллив, че просто са ни пллатилли — каза Бъди.

— Така. Точно така. Но ставам още по-щастлив, когато ми плащат много.

Китарата забръмча. Бъди я взе и дръпна струна.

Глод си изпусна ножа.

— Това прозвуча като пиано! — каза той.

— Мислля, че тя може да звучи като каквото си поиска — каза Бъди. — А сега знае за пианата.

— Магия — каза Клиф.

— Разбира се, че е магия — каза Глод. — Това непрекъснато казвам и аз. Някакво си странно старо нещо, открито в някакъв прашен стар магазин в една бурна нощ…

— Не беше бурна — каза Клиф.

— … трябва да… да, добре де, ама малко валеше… трябва да е малко специално. Бас държа, че ако сега поискаме да се върнем там, магазинът няма да го има. И това ще го докаже. Всички знаят, че нещата, купени от магазини, които на следващия ден ги няма, са дяволски загадъчни и са вещи на Съдбата. Съдбата ни се усмихва, може би.

— Прави ни нещо — рече Клиф. — Надявам се, че ни се усмихва.

— И господин Диблър каза, че ни е намерил някакво наистина специално място, където да свирим утре.

— Хубаво — каза Бъди. — Трябва да свирим.

— Така — рече Клиф. — Свирим си. Това ни е работата.

— Хората трябва да сллушат нашата музика.

— Със сигурност. — Клиф изглеждаше озадачен. — Да. Разбира се. Точно това искаме. И да ни плащат.

— Господин Диблър ще ни помогне — каза Глод, който беше твърде зает, за да забележи остротата в гласа на Бъди. — Сигурно много му върви в бизнеса. Има офис на Саторовия Площад. Само много „тежкарски“ бизнес може да си го позволи.

Зададе се нов ден.

Едва успя да го направи, когато Ридкъли забърза през росната трева на Университета и потропа на вратата на Високо Енергийната Магическа Сграда.

По принцип той никога не се приближаваше до мястото. Не само че не разбираше какво точно правят младите магьосници там вътре, а защото много силно подозираше, че те също не го разбират. Те като че ли с удоволствие се наслаждаваха на това, че стават все по-малко и по-малко сигурни за всичко, и идваха на вечеря с думи като: „Ауу! Ние току-що опровергахме Теорията на Мероулийф за Чудотворната Неизмеримост! Удивително!“, като че ли това беше нещо, което е повод за гордост, вместо проява на крайна неучтивост.

И винаги говореха за разделяне на тавмата — най-малката частица на магията. Главният Ректор не виждаше смисъла. Така навсякъде щяха да се пръснат парчетии. Каква полза от това? Вселената и без друго беше достатъчно зле, че да я ръчкат хората.

Вратата се отвори.

— О, вие ли сте, Ректоре.

Ридкъли отвори вратата съвсем.

— ’Бро утро, Стибънс. Радвам се да видя, че вече си станал толкова рано сутринта.

Пондър Стибънс, най-младият преподавател, примигна срещу небето.

— Сутрин ли е вече? — попита той.

Ридкъли си проправи път покрай него и влезе в Ивицата. Това беше непозната територия за един традиционен магьосник. Никъде не се виждаше нито череп, нито капеща свещ; конкретно тази стая приличаше на лабораторията на алхимик, която е преживяла неизбежната експлозия и се е приземила в ковашка работилница.

Нито пък одобряваше плаща на Стибънс. Беше дълъг, колкото трябва, но в избеляло сиво-зелено, с джобове, щифтчета и качулка, с малко заешка кожа по края. Нямаше никакви пайети, нито бижута, нито мистични символи никъде. Само едно мърляво петно там, където е пуснал химикалът му.

— Не си ли излизал напоследък? — попита Ридкъли.

— Не, господине. Ъ-ъ. Трябваше ли? Имах много работа по Уголемяващото ми Устройство. Нали се сещате, показах ви…[27]

— Да, да — каза Ридкъли, докато се озърташе наоколо. — Някой друг работи ли тук?

— Ами… аз, Тез Ужасния, и Сказ, и Големия Луд Дронго, това сме, струва ми се…

Ридкъли примижа.

— Какви са те? — попита той. И после, от дълбините на паметта му, един ужасен отговор изникна сам. Само един много специален вид можеше да има такива имена.

— Студенти?

— Ъ-ъ. Да? — каза Пондър, отстъпвайки назад. — Това е правилно, нали така? Искам да кажа, това е университет…

Ридкъли се почеса по ухото. Мъжът имаше право, разбира се. Човек трябваше да държи няколко от тия копелета наоколо, нямаше измъкване. Лично той ги избягваше винаги, когато му беше възможно, както и останалата част от преподавателите, като от време на време побягваха в обратна посока или се криеха зад вратата, когато ги видеха. Лекторът по Скорошни Руни беше известен, че се заключва в гардероба си, само и само за да няма час с тях.

— По-добре ги доведи — каза той. — Въпросът е в това, че май съм си изгубил факултета.

— Защо, Висши Свещенико? — попита Пондър, учтиво.

— Какво?

— Моля?

Те се спогледаха с неразбиране, два мозъка, които карат един срещу друг по стръмна улица и се изчакват един друг отсрещният да завие пръв.

— Факултета — каза Ридкъли, като се предаде. — Декана и там, другите. Тотално превъртяха. Цяла нощ не са лягали, свирят на китари и какво ли още не. Деканът си е направил кожено палто.

— Ами, кожата е много практична и функционална материя…

— Не и по начина, по който той я използва — мрачно каза Ридкъли…

… Деканът се отдръпна назад. Беше заел един шивашки манекен от госпожа Уитлоу, икономката.

Беше направил няколко промени в модела, който се въртеше из мозъка му. Поради една-единствена причина: дълбоко в сърцето си магьосниците мразят да носят одежди, които не стигат поне до глезените им, така че имаше доста кожа. Доста място за всичките гвоздеи.

Беше започнал с: „ДЕКАН“.

Това едва бе започнало да изпълва пространството. След малко беше добавил: „РОДЕН ЗА“, и остави място, защото не беше съвсем сигурен ЗА КАКВО е бил роден. „РОДЕН ЗА ДА ЯДЕ ТЛЪСТИ ВЕЧЕРИ“ нямаше да е много прилично.

След още малко задълбочено мислене, беше стигнал до: „ДА ЖИВЕЙ МАЗНИНАТА, МРИ, ТИ ГАД.“ Не беше съвсем правилно, виждаше го; беше обърнал кожата наопаки, докато правеше дупките за гвоздеите и по някакъв начин беше изгубил посоката, в която се движи.

Естествено, нямаше никакво значение в коя посока се движиш, стига, разбира се, да не спираш. За това ставаше дума в рок-музиката с камъни в нея…

— … А Скорошните Руни си е в стаята и свири на барабани, а всички останали са си взели китари, а онова, което Касиерът е направил с дъното на плаща си, е наистина странно — каза Ридкъли. — А Библиотекарят се разхожда наоколо и обира разни неща, и никой не чува и дума от това, което говоря.

Облещи се срещу студентите. Беше обезпокоителна гледка, и не само поради естествения вид на студентите. Тук стояха някакви хора, които, докато онази проклета музика караше всички да тропат с крака, бяха стояли затворени цяла нощ и бяха… работили.

— Какво правите вие тук? — попита той. — Ти… как се казваш?

Студентът магьосник, закован от насочения пръст на Ридкъли, се заусуква притеснено.

— Ъ-ъ. Хм. Големия Луд Дронго — отговори той, извивайки края на шапката си с ръце.

— Голям. Луд. Дронго — повтори Ридкъли. — Това ти е името, така ли? Това ли имаш избродирано на куртката?

— Хм. Не, Господин Ректоре.

— А то е…?

— Адриан Търнипсийд[28], Господин Ректоре.

— И тогава защо ти викат Големия Луд Дронго, Господин Търнипсийд? — попита Ридкъли.

— Ъ-ъ… ъ-ъ…

— Веднъж изпи половин кило шанди[29] — каза Стибънс, който имаше благоприличието да се притесни.

Ридкъли го удостои с внимателно изпразнен поглед. Е, добре. Щеше да се наложи и те да свършат работа.

— Хубаво, ей, всички вие — каза той, — какво разбрахте дотук?

Той измъкна от плаща си една бирена халба от „Поправения Барабан“ с бирена подложка, завързана отгоре с парче връв.

— Какво има вътре, Господин Ректоре? — попита Пондър Стибънс.

— Малко музика, момче.

— Музика? Но вие не можете така да уловите музика.

— Де да можеше и аз да съм едно умно копеле като теб и да знам всяко скапано нещо — рече Ридкъли. — Онази голяма колба ей там… Ти, Големия Луд Адриан, свали й похлупака и се приготви да го захлупиш веднага, щом ти кажа. Приготви се с капака, Луди Адриане… така!

Чу се кратък ядосан звън, щом Ридкъли свали бирената подложка от халбата и бързо я изпразни в колбата. Лудият Дронго Адриан захлупи капака, в тотален ужас от Главния Ректор.

И тогава те я чуха… настойчив лек ритъм, който отскачаше по вътрешните стени на стъкленицата.

Студентите се вгледаха вътре.

Там имаше нещо. Някакво движение във въздуха…

— Улових я в „Барабана“ снощи.

— Това не е възможно — каза Пондър. — Не можеш да уловиш така музика.

— Това не е Клачианска мъгла, момче.

— И е в халбата от снощи? — попита Пондър.

— Да.

— Но това не е възможно!

Пондър изглеждаше съвършено оклюмал. Съществуват някои хора, родени с инстинктивното чувство, че вселената е разбираема.

Ридкъли го потупа по рамото.

— Нали никога не си мислил, че да си магьосник ще бъде лесно?

Пондър се вгледа в буркана, после устата му се сключи в тънка решителна линия.

— Добре тогава! Ние ще се оправим с това! Трябва да има нещо общо с честотата! Точно така! Тез Ужасни, донеси кристалната топка! Сказ, дай намотаната метална тел! Трябва да е честотата!

Рок-Групата С Камъни В Нея прекара нощта в някакво мъжко общежитие в една уличка, недалеч от Бляскавата Улица, факт, който би заинтригувал четиримата блюстители на нравите на Музикантската Гилдия, седящи пред пианообразната дупка на Фидрова Улица.

Сюзън крачеше през стаите на Смърт и кипеше леко от гняв и съвсем малко от страх, което само засилваше гнева.

Как можеше някой дори само да си мисли така? Как можеше някой да бъде доволен да е само персонификацията на сляпа сила? Е, щяха да настъпят промени…

Баща й се бе опитал да промени нещата, знаеше това. Но само защото е бил, е, ако си говорим честно, малко сантиментален.

Кралица Кели на Сто Лат го беше направила дук. Сюзън знаеше какво означава титлата — „Дук“ означаваше „пълководец“. Но баща й никога с никого не се е бил. Той като че ли беше прекарвал цялото си време в пътувания от един скапан град държава в друг, из целите Равнини Сто, като само си е говорил с хората и се е опитвал да ги накара да си говорят с други хора. Никога никого не беше убил, поне доколкото Сюзън знаеше, макар че веднъж-дваж може и да е нахокал няколко политици до смърт. Това хич не приличаше на работата на пълководец. Откровено, май всичките някогашни малки войни бяха оредели по негово време, но това беше… ами… съвсем не беше горд начин на живот.

Тя мина през залата с пясъчните часовници. Дори и онези на най-горните рафтове затракаха лекичко, докато вървеше покрай тях.

Тя ще спасява животи. Доброто може да се пощади, а лошото — да умира младо. И всичко ще се изравни. Тя ще му покаже. А колкото до отговорността, е… хората винаги са правили промени. Точно в това се изразяваше да си човек.

Сюзън отвори друга врата и прекрачи в библиотеката.

Беше стая, дори още по-голяма от залата с пясъчните часовници. Шкафовете с книги се издигаха като скали; мъгла засенчваше тавана.

Но, естествено, би било детинско, говореше си тя, да си мисли, че би могла да влезе, размахала коса като вълшебна пръчка, и за една нощ да превърне света в по-добро място. Щеше да отнеме известно време. Така че тя трябваше да започне от малкото и здравата да поработи.

Протегна ръка.

— Няма да използвам Гласа — каза тя. — Това е само ненужен драматизъм и наистина е малко глупаво. Просто искам книгата на Имп йе Селин, много ви благодаря.

Около нея работата на библиотеката продължаваше. Милиони книги тихичко продължаваха да се пишат, като създаваха шумолене като от хлебарки.

Спомни си как седи на коляно или, по-скоро, как седи на възглавница върху коляно, тъй като самото коляно беше невъзможно. Как гледа кокален пръст, който следи буквите, които се образуват на страницата. Беше се научила да чете собствения си живот…

— Аз чакам — каза Сюзън многозначително.

Стисна юмруци.

— ИМП ЙЕ СЕЛИН — каза тя.

Книгата се появи пред нея. Едва успя да я улови, преди да изпърполи на пода.

— Благодаря ти.

Запрелиства през страниците на живота му, докато не стигна до последната, и се вгледа. После бързо се върна назад, докато не откри, изрядно записана, смъртта му в „Барабана“. Всичко беше там — всичкото невярно. Той не беше умрял. Книгата лъжеше. Или — и тя знаеше, че това е далеч по-верен поглед върху нещата, — книгата беше правдива, а реалността лъжеше.

По-важно беше, че от момента на неговата смърт, книгата пишеше музика. Страница след страница бяха покрити с прилежни петолиния. Докато тя гледаше, пред погледа й един ключ се изписа в поредица внимателни лупинги.

Какво искаше тази музика? Защо трябваше да спасява живота му?

И беше жизненоважно Сюзън да го спаси вместо нея. Усещаше увереността като сачмен лагер в главата си. Беше абсолютно императивна. Никога не го беше срещала отблизо, не беше разменила и дума с него, той беше просто един човек, но точно него тя трябваше да спаси.

Дядо й беше казал, че не трябва да прави такива неща. Какво изобщо знаеше той? Той никога не беше живял.

Блърт Уидаун правеше китари. Това беше кротка, удовлетворителна работа. Трябваха му, на него и на Гибсън — чирака, около пет дена работа, за да направят приличен инструмент, ако дървото беше в наличност и изсъхнало, както трябва. Той беше съвестен човек, който беше отдал много години на усъвършенстването на един вид музикален инструмент, на който самият той не беше посредствен изпълнител.

Според собствения му опит, китаристите се деляха на три категории. Едните, за които той мислеше като за истински музиканти, които работеха в Сградата на Операта или за някой от малките частни оркестри. После, народните певци, които не можеха да свирят, но това не беше проблем, тъй като повечето от тях не можеха и да пеят. И най-сетне идваха… хъм-хъм, — трубадурите и останалите мургави типове, които си мислеха, че китарата, също като червената роза между зъбите, е кутия с шоколадови бонбони и стратегически поставен чифт чорапи — друго оръжие в борбата между половете. Те изобщо не свиреха, с изключение на един-два акорда, но бяха редовни клиенти. Когато скача през прозореца на спалнята, следван по петите от някой ядосан съпруг, нещото, за което любовникът най-малко мисли в този момент, е изоставеният инструмент.

Блърт си мислеше, че ги е виждал всякакви.

Обърнете внимание, най-напред тази сутрин той беше продал няколко китари на някакви магьосници. Което беше необичайно. Някои от тях даже си купиха учебника по китара за начинаещи на Блърт.

Звънецът иззвъня.

— Да… — Блърт погледна клиента, после направи огромно умствено усилие, — господине?

Не беше само коженото палто. Не бяха само гривните с пироните. Не беше само мечът. Не беше само шлемът с шиповете. А беше и кожата, и кабарчетата, и сабята, и шлема. Този клиент просто не може да се впише в категории първа или втора, реши Блърт.

Фигурата стоеше с неуверен поглед, конвулсивно стискаща ръце, очевидно силно затруднена в диалоговите ситуации.

— Т’ва магазин за китари ли е? — попита тя.

Блърт се огледа към стоката, висяща от стените и тавана.

— Ъ. Да? — каза той.

— Иска една.

Колкото до третата категория, този нямаше вид да се затормозява с шоколади или рози. Нито даже със „здрасти“.

— Ъ-ъ… — Блърт грабна една напосоки и я изправи пред него. — Харесва ли ви тази?

— Искам такава, дето свири блам — Блам — бламма — БЛАМ — бламммм — оооиййиеее. Сещаш ли се?

Блърт погледна към китарата.

— Не съм сигурен, че свири така.

Две огромни ръце с черни нокти я измъкнаха от него.

— Ъ-ъ, държите я не както тр…

— Имаш ли огледало?

— Ъ-ъ, не…

Една космата ръка се вдигна във въздуха и после се метна към струните.

Блърт никога не би си пожелал да се повторят следващите десет секунди. На хората трябва да се забрани да причиняват такива неща на беззащитен музикален инструмент. Беше като да си отгледаш малко пони, да го храниш и да му чистиш, както си му е редът, да сплиташ панделки в опашката му, да го водиш сред хубави полета със зайчета и маргаритки и после да видиш как първият му ездач го подкарва с шпори и с камшик.

Главорезът свиреше, все едно търси нещо. Не го намери, но когато и последните нестройни звуци заглъхнаха, лицето му се изкриви в устремното изражение на някой, който възнамерява да продължи да търси.

— Добре, става. Колко? — попита той.

Продаваше се за петнайсет долара. Но музикантската душа на Блърт възнегодува. Отсече.

— Двайсет и пет долара — това беше, което отсече.

— Да, добре. Т’ва ще стигне ли, а?

Един малък рубин се появи някъде откъм джобовете му.

— Не мога да ви разваля за рестото!

Музикантската душа на Блърт все още протестираше, но бизнесменският му разум се намеси и й изви ръцете.

— Но, но, но ще ви дам и учебника си за начинаещи и ремък и няколко резервни струни, а? — попита той. — Има картинки къде да си държите пръстите и всичко останало, става ли?

— Да, добре.

Варваринът си тръгна. Блърт се вгледа в рубина в ръката си.

Звънецът иззвъня. Той вдигна поглед.

Този не беше толкова лош. Имаше по-малко гвоздеи, а шлемът му имате само два шипа.

Блърт сви бижуто в ръка.

— Не ми казвайте, че искате китара? — попита той.

— Ъхъ. Някоя от тия, дето викат уоуиииууииииии-уууииииии-нгнгнгнгнг.

Блърт диво се огледа.

— Ами, ето тази — каза той и грабна най-близкия инструмент. — За ууоуиииууиии не знам, но ето ви и учебника ми и ремък и малко резервни струни, това прави трийсет долара и ще ви кажа какво ще направя, ще хвърля чоп дали да не ви дам струните безплатно, става ли?

— Ъхъ. Ъ-ъ. Имаш ли огледало?

Звънецът иззвъня.

И пак.

Един час по-късно Блърт се облегна на вратата на работилницата си, с маниакална усмивка, изписана на лицето му, и с ръце на колана, за да удържи тежестта на парите в джобовете си, които искаха да му събуят панталона.

— Гибсън?

— Да, шефе?

— Сещаш ли се за китарите, които правеше? Докато се учеше?

— Онези, дето казваше, че звучат като котка, която пикае през зашит задник ли, шефе?

— Изхвърли ли ги?

— Не, шефе. Помислих си: ще ги задържа и когато след пет години време вече мога да правя нормални инструменти, ще ги извадя и хубавичко ще се посмея.

Блърт обърса чело. Няколко дребни златни монети изпаднаха с кърпичката му.

— Просто така, къде си ги сложил?

— Зарязах ги в навеса, шефа. Барабар с онова калпавото дърво, дето ти каза, че имало полза от него като от морска сирена в масов хор.

— Я пак ги извади, чуваш ли? И дървото, и него.

— Но ти каза…

— И ми донеси трион. И после изтичай и ми донеси, уф!, няколко галона черна боя. И малко пайети.

— Пайети, шефе?

— Можеш да ги вземеш от магазина за дрехи на госпожа Космипилитска. И я попитай, дали няма малко от онези лъскавите анкхски камъни. И малко кинкалерия за връзки. О!… и виж дали не може да ни заеме най-голямото си огледало…

Блърт отново си дръпна гащите нагоре.

— И после слез долу на доковете и наеми един трол и му кажи да застане на ъгъла, и ако влезе още някой и се опита да свири… — той млъкна, после си спомни, — „Пътека към Рая“, така мисля казаха, че й било името… да му откъсне главата.

— Не е ли редно първо да ги предупреди? — попита Гибсън.

— Това ще е предупреждението.

Беше час по-късно.

Ридкъли се отегчи и изпрати Тез Ужасния да понаобиколи кухните за нещо за хапване. Пондър и другите двама се занимаваха около стъкленицата, като подмятаха кристални топки и тел. А сега…

Между два пирона на пейка беше опъната жица. Представляваше само едно неясно петно, докато дрънчеше интересна мелодия.

Големи извити зелени линии висяха във въздуха над нея.

— Какво е това? — попита Ридкъли.

— Така изглежда звука — каза Пондър.

— Звукът изглежда — рече Ридкъли. — Е, добре, това е вече нещо. Никога не съм виждал звук да изглежда така. Това е за което използвахте магия, нали? Да гледате звук? Ей, имаме малко хубаво сирене в кухнята, какво ще кажете да идем и да послушаме как мирише?

Пондър въздъхна.

— Това е какъвто щеше да е звукът, ако ушите ни бяха очи — каза той.

— Наистина ли? — попита Ридкъли весело. — Удивително!

— Изглежда много сложно — каза Пондър. — Просто, когато го погледнеш от разстояние, а отблизо — много сложно. Почти…

— Живо — каза Ридкъли твърдо.

— Ъъъ…

Беше онзи, известен като Сказ. Изглеждаше около стотина кила тежък и имаше най-интересната пострижка, която Ридкъли някога беше виждал, тъй като се състоеше от един непрекъснат бретон до раменете. Единствено върхът на носа му, който стърчеше, подсказваше на света накъде гледа той. Ако някога на тила му пораснеше цирей, хората щяха да си мислят, че върви с гърба напред.

— Да, господин Сказ? — каза Ридкъли.

— Ъ-ъ. Четох нещо за това веднъж.

— Забележително. И как успя да го направиш?

— Нали знаете Слухтящите Монаси горе в Планините Рамтоп? Те казват, че във вселената съществува и изначален шум. Някакво ехо на някакъв звук?

— На мен ми звучи разумно. Цялата вселена се ражда с един неизбежен силен трясък — отвърна Ридкъли.

— Не е задължително да е много силно — каза Пондър. — Просто трябва да е навсякъде, наведнъж. Прочетох тази книга. Старият Риктор Броителят я написа. Монасите още го слушат, казваше той. Звук, който никога не умира.

— На мен ми звучи много силно — каза Ридкъли. — Трябва да е силен, за да бъде чут на разстояние. Ако вятърът духа в обратната посока, не можеш да чуеш даже камбаните на Гилдията на Убийците.

— Не е задължително да е силен, за да бъде чут навсякъде — каза Пондър. — Поради единствената причина, че точно тогава навсякъде е било на едно място.

Ридкъли го удостои с погледа, с който хората поглеждат фокусника, който току-що е извадил яйце от ухото им.

— Навсякъде е било на едно място?

— Да.

— И тогава къде другаде е било навсякъде?

— И то е било на едно място.

— Същото място?

— Да.

— Свито и събрано, за да стане съвсем малко?

Ридкъли започваше да показва определени симптоми. Ако беше вулкан, туземците, живеещи наоколо, сигурно вече щяха да търсят някоя жертвоготовна мома на разположение.

— Ха-ха! Всъщност може да се каже и че е било свито много голямо — каза Пондър, който винаги оплескваше нещата. — Поради простата причина, че пространството не е съществувало, докато не се е появила вселената, така че нещото, което е съществувало, е било навсякъде.

— Същото навсякъде, което беше и при нас?

— Да.

— Добре. Давай нататък.

— Риктор твърди, че първо се е появил звукът. Един страхотен силен сложен акорд. Най-силният, най-сложният звук, който някога е съществувал. Толкова сложен звук, че не би могъл да го изсвириш вътре във вселената, не повече, отколкото би могъл да отвориш кутия с лоста, който е вътре в нея. Един силен акорд, който… така да се каже… е изсвирил всичко към живот. Започнал е музиката, ако щете.

— Нещо като та-даххх? — попита Ридкъли.

— Предполагам.

— Аз пък си мислех, че вселената е възникнала, защото някой бог е прерязал сватбената лента на някой друг бог и от нея е направил вселената — каза Ридкъли. — Винаги ми се е струвало ясно. Искам да кажа, това е нещо, дето можеш да си го представиш, че се случва.

— Е…

— А сега ти ми разправяш, че някой е надул някаква си голяма свирка и ето ни и нас?

— За някой не знам — отвърна Пондър.

— Шумовете не се правят просто сами, това вече със сигурност го знам — каза Ридкъли.

Отпусна се малко, сигурен в собствения си мозък, че разумът е надделял и потупа Пондър по гърба.

— Нужно е да поработиш малко, момче — каза той. — Старият Риктор беше малко… неразумен, как да ти кажа. Мислеше си, че всичко се свежда до числата.

— Забележете — каза Пондър, — вселената наистина има ритъм. Ден и нощ, светлина и мрак, живот и смърт…

— Пилешка супа и очистително? — каза Ридкъли.

— Е, не всяка метафора може да бъде причислена съвсем точно към класацията.

На вратата се почука. Влезе Тез Ужасния, като носеше поднос. Следваше го госпожа Уитлоу, икономката.

Ченето на Ридкъли увисна.

Госпожа Уитлоу се поклони.

— Добро утро, ваша светлост — каза тя.

Конската й опашка щръкна нагоре от поклона. Чу се шумолене на колосани фусти.

Ченето на Ридкъли отново се затвори, но само дотолкова, колкото да каже:

— Какво сте направили с вашите…

— Извинете, Госпожо Уитлоу — бързо се обади Пондър, — но дали сте сервирали закуска на някого от факултета тази сутрин?

— Точно така, Господин Стибънс — каза Госпожа Уитлоу. Пищната й и загадъчна пазва се раздвижи под пуловера. — Никой от господата не слезе долу, та затова наредих да им занесат подносите по стаите. Туйто.

Погледът на Ридкъли продължи надолу. Никога по-рано не беше мислил, че Госпожа Уитлоу има крака. Разбира се, на теория жената все трябваше да има нещо, с което да се движи, но… ами…

Но под огромната гъба на фустанелите стърчаха две дундави колена. По-надолу го следваха бели чорапи.

— Косата ви… — дрезгаво започна той.

— Има ли й нещо? — попита госпожа Уитлоу.

— Нищо, нищо — каза Пондър. — Много ви благодаря.

Вратата се затвори след нея.

— Тя щракаше с пръсти, докато излизаше, точно както ти каза — рече Пондър.

— Не беше единственото нещо, което щрака — рече Ридкъли, като още трепереше.

— Видя ли й обувките?

— Мисля, че очите ми сами се затвориха, за да се предпазят от това.

— Ако е наистина жива — каза Пондър, — то тогава тази музика е много заразна.

Тази сцена протичаше в отделението за коли на бащата на Краш, но това беше само ехото на една сцена, разиграваща се из целия град.

Краш не го бяха кръстили Краш[30].

Той беше син на един богат търговец на сено и хранителни стоки, но той презираше баща си, затова, че от врата нагоре е съвършено мъртъв, че е напълно погълнат от материални неща, че е лишен от въображение, а и че освен това му отпуска смехотворните три долара седмична издръжка.

Бащата на Краш си беше оставил конете в отделението за коли. В настоящия момент те и двата дружно се опитваха да се притиснат в един ъгъл, след като безполезно се бяха опитали да пробият дупка в стената.

— Мисля, че този път почти успях — рече Краш, докато от покрива се сипеше пепел от сеното, а един дървесен червей побягна да си търси по-добро обиталище.

— Не е… искам да кажа, това не е като звука, дето го чухме в „Барабана“ — критично каза Джимбо. — Малко прилича на него, но не е… но не е същият.

Джимбо беше най-добрият приятел на Краш и искаше да мине и той за разбирач.

— Добър е като за начало — каза Краш. — Така че, ти и Ноди, вие двамата взимате китари. А Скам, ти… ти можеш да биеш барабаните.

— Н’ам как — каза Скам. Той наистина така се казваше.[31]

— Никой не знае как да свири на барабаните — търпеливо рече Краш. — Няма нищо, което да се знае. Просто ги удряш с палките.

— Ъхъ, ама ако нещо не улуча?

— Ще седиш по-близо. Така — каза Краш и се облегна назад. — А сега… най-важното нещо, наистина най-важното нещо е… как ще се наречем?

Клиф се огледа.

— Е, струва ми се, че гледаме всяка една къща и проклет да съм, ако виждам някъде името Диблър — изръмжа той.

Бъди кимна. По-голямата част от Саторовия Площад беше фасадата на Университета, но оставаше място и за няколко други постройки. Бяха от онези, дето имат по една дузина месингови табелки на вратата. От онези, дето намекват, че дори самото изтриване на краката върху черджето на прага ще ти струва прескъпо.

— Здравейте, момчета.

Обърнаха се. Диблър засия срещу тях над един поднос с — не беше изключено, — наденички и кифли. До него седяха няколко чанти.

— Съжаляваме, че закъсняхме — каза Глод, — но никъде не можахме да открием офиса ви.

Диблър разпери широко ръце.

— Това е моят офис — каза той също толкова необятно. — Саторовия Площад! Хиляди квадратни стъпки площ! Отлични комуникации! Неспирна търговия! Пробвайте тези — добави той, като грабна една от чантите и я отвори. — Трябваше да налучквам с номерата.

Бяха черни и направени от евтин памук. Една от тях беше XXXXL.

— Потник с думи по него? — рече Бъди.

— „Рок-групата с Камъни В Нея“ — прочете Клиф, бавно. — Ей, т’ва сме ние, нали така?

— За какво са ни? — попита Глод. — Ние знаем кои сме.

— Реклама — отвърна Диблър. — Доверете ми се. — Пъхна един кафяв цилиндър в устата си и запали единия край. — Облечете ги довечера. Какъв купон съм ви приготвил!

— Наистина лли? — попита Бъди.

— Точно това казах!

— Не, ти ни попита — каза Глод. — Ние откъде да знаем?

— Т’ва има ли ларви по него? — попита Клиф.

Диблър заговори отново.

— Това е голямо място, страхотна публика ще имате! И ще изкарате… — той погледна към доверчивите им, открити лица, — десет долара над тарифата на Гилдията, какво ще кажете за това?

Лицето на Глод се цепна в огромна усмивка.

— Какво, всеки от нас ли? — попита той.

Диблър ги премери още веднъж с поглед.

— О… не — отвърна той. — Пазарлъкът си е пазарлък? Десет долара помежду ви. Искам да кажа, да говорим сериозно. Вие се нуждаете от излагане.

— Пак тая дума — рече Клиф. — Музикантската Гилдия ще ни сгащи за вратовете.

— Не и на това място — каза Диблър. — Гаранции.

— И къде се намира то? — попита Глод.

— Готови ли сте за това?

Те примигнаха срещу него. Диблър засия и изпусна облак мазен пушек.

— „Пещерата“!

Ритъмът продължаваше…

Разбира се, няма начин да няма няколко мутации…

Гортлик и Хамърджаг бяха автори на песни, а така също бяха и на пълна заплата, като членове на Гилдията. Пишеха песни за джуджета за всякакви случаи.

Някои хора казват, че това не е никак трудно, стига да можеш да си спомниш как се пише „Злато“, но това е малко цинично. Много песни за джуджета[32] звучат „Злато, злато, злато“, но всичко се свежда до интонацията; джуджетата имат хиляди думи за „злато“, но ще използват точно една от тях в непредвидения случай, като например, когато видят някое злато, което не им принадлежи.

Имаха малък офис в Улицата на Ламаринения Капак, където седяха от двете страни на една наковалня и пишеха популярни песни, с които копаенето в мината да върви по-леко.

— Горт?

— Какво?

— Какво ще кажеш за тази?

Хамърджаг си прочисти гърлото.

— Аз съм долен и земен и съм долен и земен

и съм долен и земен

и съм долен и земен,

И аз и приятелите ми можем заплашително

да се приближим

към теб обърнали шапки наопаки,

Йо!

Гортлик задъвка края на композиращия си чук замислено.

— Хубав ритъм — рече той, — но думите трябва да се дообработят.

— Искаш да кажеш с повече злато, злато, злато?

— Мдддаа. Как мислиш да я наречем?

— Ъъ… ъ… ъ… музика за плъхове…

— Защо музика за плъхове?

Хамърджаг изглаждаше озадачен.

— Не бих могъл всъщност да кажа — рече той. — Просто идея, която имах в главата.

Гортлик поклати глава. Джуджетата бяха народ, който задълбава. Знаеше какво обичат.

— Хубавата музика трябва да има дупка в себе си — каза той. — Нищо не си направил, ако нямаш и дупка.

— А сега се успокойте, успокойте се — каза Диблър. — Това е най-голямото сборище в Анкх-Морпорк, ето защо. Не виждам какъв е проблемът…

— „Пещерата“? — изпищя Глод. — Хризопрас тролът я държи, това е проблемът!

— Разправят, че е кръстник в Брекчия — каза Клиф.

— Е, стига, стига, това не е доказано…

— Само щото е много трудно да докажеш нещо, след като някой ти е издълбал дупка в главата и ти е заровил краката в нея!

— Няма защо да сте толкова предубедени, само защото е трол… — започна Диблър.

— Аз съм трол! Така че мога да съм предубеден срещу тролите, ясно ли е? Той е един долен кучи син! Разправят, че когато намерили бандата на Де Брис, никой от тях нямал никакви зъби…

— Какво е „Пещерата“? — попита Бъди.

— Тролско сборище — каза Клиф. — Разправят…

— Ще бъде чудесно! Защо се притеснявате? — каза Диблър.

— Това е и място за хазарт![33]

— Но Гилдията няма да влезе там — каза Диблър. — Не и ако знае какво е добро за нея.

— Но и аз знам какво е добро за мен! — изкрещя Глод. — Това много добре го знам! За мен е добре да не влизам в тролски вертеп!

— В „Барабана“ те замеряха с брадви — каза Диблър убедително.

— Да, но само на майтап. Не се целеха наистина.

— Както и да е — каза Клиф, — само троли и адски глупави млади хора са единствените, които ходят там, щото си мислят, че е много умно да пиеш в тролски бар. Няма да събереш публика.

Диблър се потупа по едната ноздра.

— Вие свирите — рече той. — Ще имате публика. Това е мое задължение.

— Вратите й са прекалено малки за мен, че да ги прекрача! — отяде се Глод.

— Те са огромни — каза Диблър.

— Но за мен не са достатъчно големи, защото ако се опиташ да ме вкараш там вътре, ще трябва да напъхаш и улицата там, с оглед на това, че няма да се откъсна от нея!

— Не, бъди разумен…

— Не! — изкрещя Глод. — И крещя заради трима ни!

Китарата простена.

Бъди я завъртя, докато я намести в ръцете си, и изсвири няколко акорда. Това като че ли я успокои.

— Аз мисля, че ъ-ъ… че на нея идеята й харесва — каза той.

— На нея й харесвала идеята — каза Глод, като малко се поуспокои. — Е, добре. Ами тогава, знаете ли какво правят те с джуджетата, които влизат в „Пещерата“?

— Ние действителлно се нуждаем от парите, а пък и сигурно не е по-злле, отколлкото това, което ще направи Гиллдията с нас, ако свирим някъде другаде — каза Бъди. — А ние трябва да свирим.

Изправиха се, забили погледи един в друг.

— Това, което трябва да направите сега, момчета — каза Диблър, като изпусна клъбце дим, — е да намерите къде да прекарате някъде хубаво и спокойно деня. Починете си малко.

— Адски си прав — каза Клиф. — Никога не съм си мислил, че непрекъснато ще трябва да мъкна тия камъни с мене…

Диблър размаха пръст.

— А! — рече той, — и за това си мислех. Вие не бихте искали да си прахосвате таланта, като мъкнете багаж насам-натам, рекох си. Наех ви помощник. Много е евтин, по един долар на ден, ще ви го удържам направо от надницата, така че вие няма нужда да се тормозите. Запознайте се с Асфалт.

— Кой? — попита Бъди.

— Ас’съм — каза една от чантите до Диблър.

Чантата се отвори малко и се оказа, че въобще не е чанта, а… нещо като смачкана… нещо като подвижна купчина…

Бъди усети как очите му се насълзяват. Приличаше на трол, само дето беше по-нисък от джудже. Не беше по-малък от джудже — това, което на Асфалт не му достигаше на височина, той си го наваксваше на широчина и, докато още сме на темата, на миризма.

— Как така — попита Клиф, — е толкова нисък?

— Един слон седна на мен — отвърна Асфалт кисело.

Глод си издуха носа.

— Само е седнал?

Асфалт вече носеше тениска с „Групата С Камъни В Нея“. Беше му тясна в гърдите, но пък стигаше до земята.

— Асфалт ще се грижи за вас — каза Диблър. — Няма нещо, което да не знае за шоубизнеса.

Асфалт им се ухили щедро.

— Екстра ще сте си с мен — рече той. — Със сичките съм работил, сичките. Навсякъде съм бил, всичко съм правил.

— Бихме могли да отидем във „Фасадата“ — каза Клиф. — Там е съвсем празно, когато Университетът е във ваканция.

— Хубаво. Имам разни неща да организирам — каза Диблър. — До довечера. „Пещерата“. Седем часа.

Замина си.

— Знаеш ли кое му е смешното? — попита Глод.

— Кое?

— Начинът, по който си пушеше наденицата. Мислиш ли, че знаеше?

Асфалт грабна чантата на Клиф и я преметна с лекота през рамо.

— Да вървим, шефе — каза той.

— Сллон е седналл върху теб? — попита Бъди, докато пресичаха площада.

— Аха. В цирка — отвърна Асфалт. — Чистех им.

— Така лли си се получилл такъв?

— Тц. Не бях такъв, докато слоновете не седнаха върху ми три-четири пъти — каза малкият трол. — Н’нам що. Ей тъй, както си чистя един момент, на следващия вече е тъмно.

— Аз щях да съм напуснал още след първия път, да — каза Глод.

— Тц — каза Асфалт с доволна усмивка. — Не бих могъл да го направя. Шоубизнесът ми е в душата.

Пондър погледна надолу към нещото, което бяха изковали заедно.

— И аз не го разбирам — каза той. — Но… изглежда така, сякаш можем да го хванем на жица, а то кара жицата да свири музиката отново. Прилича на иконограф за звук.

Бяха поставили жицата вътре в кутията, която красиво резонираше. Свиреше същите една дузина тактове, отново и отново.

— Музикална кутия — каза Ридкъли. — Боже мой!

— Това, което бих искал да опитам — каза Пондър, — е да накарам музикантите да свирят пред много такива струни. Може би ще успеем да хванем музиката.

— Защо? — попита Ридкъли. — Защо за всички богове на Диска?

— Ами… ако успееш да събереш музиката в кутии, няма да има нужда повече от музиканти.

Ридкъли се поколеба. Много можеше да се каже по тази идея. Един свят без музиканти определено звучеше привлекателно. Бяха развлечена пасмина по негово впечатление. Доста нечистоплътни.

Поклати глава неуверено.

— Не и тази музика — каза той. — Ние искаме да я спрем, а не да я размножаваме.

— Какво точно не й е наред? — попита Пондър.

— Тя е… ами, не виждаш ли? — каза Ридкъли. — Кара хората да се държат смешно. Да носят смешни дрехи. Да са груби. Да не изпълняват това, което им се каже. Нищо не мога да направя с тях. Не е хубаво. Освен това… спомни си господин Хонг.

— Със сигурност е много необичайно — каза Пондър. — Можем ли да вземем още малко. С учебна цел? Господин Ректоре?

Ридкъли сви рамене.

— Следваме Декана — каза той.

— Боже мой — откъсна се от Бъди в огромната, ехтяща празнота. — Нищо чудно, че я наричат „Пещера“. Огромна е.

— Чувствам се като джудже — каза Глод.

Асфалт леко се приближи до предната част на сцената.

— Едно, две, едно, две — каза той. — Едно. Едно. Едно, две, едно дв…

— Три — каза Бъди, услужливо.

Асфалт спря и изглежда се притесни.

— Просто изпробвам това, тъй де, просто изпробвам… пробвам… — забръщолеви той. — Само… го изпробвам.

— Никога не ще напъллним това — каза Бъди.

Глод пъхна ръка в една кутия отстрани на сцената.

— Може. Погледни тези.

Разгъна един плакат. Другите се скупчиха около него.

— Това е наша рисунка — каза Клиф. — Някой ни е нарисувал.

— Изглеждаме жалки — каза Глод.

— Бъди не е лош — каза Асфалт. — Както е размахал китара.

— А за какво са всичките тези светкавици и подобни? — попита Бъди.

— Аз никога не изглеждам толкова жалък, даже и когато съм жалък — каза Глод.

— „Новият Звук, Който Броди Тук“ — прочете Клиф, сбръчкал чело от усилието.

— „Групата с Камъни“ — прочете Глод.

— О, не. Разправя, че щели сме да сме тук и всичко останало — простена Глод. — Мъртви сме.

— „Бъди Там Или Се Превърни В Правоъгълник“ — каза Клиф. — Това не го разбирам.

— Тук вътре има десетки такива рула — каза Глод. — Това са плакати. Знаете ли какво означава това? Той ги е залепил по разни места. Говорейки за това, когато Музикантската Гилдия ни хване…

— Музиката е свободна — каза Бъди. — Трябва да е свободна.

— Какво? — попита Глод. — Не и в този град на джуджета!

— Тогава трябва да бъде — каза Бъди. — Хората не трябва да пллащат, за да свирят музика.

— Точно така! Момчето има право! Точно това и аз винаги съм казвал! Не съм ли го казвал и аз винаги? Това е, което винаги съм казвал, съвсем същото.

Диблър изникна от сенките в кулисите. С него беше и един трол, за когото Бъди предположи, че е Хризопрас. Не беше особено голям, нито дори много скалист. Всъщност, той имаше гладък и лъскав вид, като морско камъче. Никъде по него нямаше и следа от лишеи.

И беше облечен в дрехи. Дрехи, различни от униформи или специално работно облекло, обикновено не бяха характерни за тролите. Най-вече те носеха препаска около слабините, за да държат вътре разни неща, и с това се изчерпваше всичко. Но Хризопрас беше облечен в костюм. Изглеждаше зле скроен. Всъщност, той беше добре скроен, но един трол дори и без дрехи изглежда фундаментално зле скроен.

Хризопрас се беше оказал много пъргав ученик още с идването си в Анкх-Морпорк. Започна с един важен урок: да се удрят хората е престъпление. Да плащаш на други хора да удрят вместо теб е добър бизнес.

— Бих искал да се запознаете с Хризопрас, момчета — каза Диблър. — Мой стар приятел. Аз и той сме заедно, откак се помним. Нали така, Крис?

— Наистина. — Хризопрас удостои Диблър с топлата приятелска усмивка, с която акулата дарява треската, която си е харесала, сега-засега само, да плува в една посока. Една особена игра на силиконови мускули в ъгълчетата на устата му, също подсказваше, че някой ден определени хора ще съжалят за това „Крис“.

— Господин „Гърлото“ ми казва, че вие, момчета, сте най-хубавото нещо след рязането на хляба — каза той. — Имате ли всичко, дето ви трябва?

Те кимнаха, онемели. Хората по принцип избягваха да говорят с Хризопрас, за да не би да направят нещо, което да го засегне. Тогава те не биха го разбрали, разбира се. Разбираха го по-късно, когато бяха на някоя мрачна уличка и един глас зад гърба им казваше: „Господин Хризопрас е наистина разстроен.“

— Идете и си починете в гримьорната ви — продължи той. — Ако искате нещо за ядене или пиене, само кажете.

Имаше пръстени с диаманти по ръцете. Клиф не можеше да откъсне поглед от тях.

Гримьорната беше в съседство с тоалетните и наполовина пълна с бирени варели. Глод се облегна на вратата.

— Не ми трябват парите — каза той. — Само ме пуснете да си ида оттук жив, това е единственото, което искам.

— Н’ма зъ к’кфо дъ съ прит’сн’въш… — започна Клиф.

— Опитваш се да говориш със затворена уста, Кллиф — каза Бъди.

— Казах, че няма за какво да се притесняваш, зъбите ти не стават — каза тролът.

На вратата се почука. Клиф отново закри уста с ръка. Но се оказа, че почукването принадлежи на Асфалт, който носеше поднос.

Имаше три вида бира. Имаше даже сандвичи от пушен плъх, препечени и без опашки. И даже купа превъзходен антрацитен кокс с пепел отгоре.

— Добре да го схрускаш — простена Глод, докато Клиф поемаше купата. — Това може да ти е последният шанс…

— Може би никой няма да дойде и ще можем да си идем вкъщи? — попита Клиф.

Бъди прокара пръсти по струните. Останалите спряха да ядат, щом звукът изпълни стаята.

— Магия — каза Клиф, поклащайки глава.

— Не се тревожете, момчета — каза Асфалт. — Ако има някакви проблеми, другите ще го отнесат по устата.

Бъди спря да свири.

— Какви други?

— Смешна работа — рече малкият трол, — изведнъж всички започнаха да свирят рок-музика с камъни в нея. Господин Диблър записа още една група за концерта. Един вид да го загрее.

— Кои?

— Казва се „Умопомрачение“ — отвърна Асфалт.

— Къде са те? — попита Клиф.

— Ами, да кажем… вие знаете, че вашата гримьорна е в съседство с тоалетната?

Краш, зад опърпаната завеса на „Пещерата“, се опитваше да си настрои китарата. Няколко неща пречеха на хода на тази елементарна процедура. Най-напред, Блърт беше разбрал какво наистина искат клиентите му и, молейки за прошка от предците си, беше прекарал повече време в лепене на парчета бляскав материал, отколкото дори имаше, върху същинските работещи части на инструмента. Другояче казано, беше забил една дузина гвоздеи и беше завързал струните за тях. Но това не беше кой знае какъв проблем, тъй като и самият Краш притежаваше музикалния талант на запушена ноздра.

Той погледна към Джимбо, Ноди и Скам. Джимбо, сега вече в качеството си на басист (Блърт, хилейки се истерично, беше използвал една по-голяма цепеница и малко оградна тел), беше вдигнал колебливо ръка.

— Какво има, Джимбо?

— Една от струните на китарата ми се скъса.

— Е, имаш още пет, нали така?

— Ъхъ. Но и на тях не знам как да свиря.

— Ти и на шест не знаеше как да свириш, нали така? Така че сега си малко по-малко невежа.

Скам надникна иззад завесата.

— Краш?

— Да?

— Там отвън има стотици хора. Стотици! И много от тях също имат китари. Те като че ли май ги размахват във въздуха!

„Умопомрачение“ се вслуша в бученето, идващо от другата страна на завесата. Краш нямаше твърде много мозъчни клетки, а и те често трябваше да махат с ръка, за да си привлекат една друга вниманието, но у него проблесна нищожното пламъче на съмнението, че звукът, който „Умопомрачение“ беше постигнала, наистина бе добър звук, но не беше същият звук, който той снощи чу в „Барабана“. Този звук го караше да пищи и да танцува, докато другият звук го караше… ами… караше го да пищи и да размаже барабаните на Скам о главата на собственика им, ама съвсем честно.

Ноди надзърна измежду завесите.

— Ей, там има една група маг… струва ми се, че са магьосници, точно на първия ред — каза той. — Аз… съвсем сигурен съм, че са магьосници, но, искам да кажа…

— Личи им, глупако — каза Краш. — Имат островърхи шапки.

— Има един с… островърха шапка… — каза Ноди.

Останалата част на „Умопомрачение“ прилепи очи към цепнатината.

— Прилича на… нещо като шип на еднорог, направен от коса…

— Какво е онова, дето му е на гърба на плаща? — попита Джимбо.

— Пише „РОДЕН ЗА РУНИ“ — каза Краш, който четеше най-бързо от групата и въобще нямаше нужда да използва пръст за това.

— Онзи, кльощавият, носи клоширано наметало — каза Ноди.

— Сигурно е стар.

— И всичките са с китари! Мислите ли, че са дошли заради нас?

— Няма начин да не са за това — каза Ноди.

— Това е вещателна публика — каза Джимбо.

— Ъхъ, точно така, вещателна — каза Скам. — Ъ, какво означава вещателна?

— Означава… ами, означава, че вещае — отговори Джимбо.

— Хубаво. Изглежда все едно добре вещае.

Краш отхвърли съмненията настрана.

— Да излезем там — каза той, — и действително да им покажем какво е това Рок-Музика С Камъни В Нея!

Асфалт, Клиф и Глод седяха в един ъгъл на гримьорната. Ревът на тълпата се чуваше и оттук.

— Защо той нищо не казва? — прошепна Асфалт.

— Н’нам — каза Глод.

Бъди беше впил поглед в празното пространство, гушнал китарата в ръце. От време на време той перваше калъфа, много нежно, в синхрон с каквито и да бяха мислите, които течаха през главата му.

— Става такъв понякога — каза Клиф. — Просто седи и гледа във въздуха…

— Ей, там отвън крещят нещо — каза Глод. — Чуйте.

Бученето имаше ритъм.

— Звучи ми като „Камъни, Камъни, Камъни“ — каза Клиф.

Вратата се отвори широко и Диблър полу-влетя, полу-падна вътре.

— Трябва да излезете там! — изкрещя той. — Веднага!

— Аз пък си мислех, че момчетата от „Умопомрачение“… — започна Глод.

— Хич и не питай — каза Диблър. — Хайде! Иначе ще съборят бара.

Асфалт вдигна камъните.

— Добре — каза той.

— Не — каза Бъди.

— К’во е т’ва? — попита Диблър. — Нерви?

— Не. Музиката трябва да е свободна. Свободна като въздуха и небето.

Главата на Глод светкавично се завъртя назад. Гласът на Бъди съвсем леко подсказваше за хармония.

— Сигурно, точно така, и аз така казах — каза Диблър. — Гилдията…

Бъди опъна крака и се изправи.

— Предполлагам, че хората е трябвалло да пллатят, за да вллязат тук вътре, налли така? — попита той.

Глод погледна към останалите. Никой като че ли не беше го забелязал. Но в края на думите на Бъди се чуваше дрънчене, съскане на струни.

— О, това ли. Разбира се — отговори Диблър. — Трябва да се покрият разходите. Надниците ви… амортизациите на пода… отопление и осветление… обезценяването…

Ревът сега вече беше по-силен. Съдържаше и съвсем определен тъпчещ компонент.

Диблър преглътна. Внезапно той придоби изражението на човек, готов да направи върховната жертва.

— Бих могъл… може би да вдигна на… може би… с един долар — каза той, като всяка дума си пробиваше силом път навън от трезора на душата му.

— Ако сега изллезем на сцената, искам да изнесем друго представлление — каза Бъди.

Глод изгледа подозрително китарата.

— Какво? Никакъв проблем. Мога много скоро… — започна Диблър.

— Безпллатно.

— Безплатно? — Думата прелетя през зъбите на Диблър, преди те да успеят да се стиснат. Той се окопити великолепно. — Не искате да ви се плати? Разбира се, ако…

Бъди не помръдна.

— Искам да кажа, на нас няма да ни се пллати, но и хората няма да пллащат, за да сллушат. Коллкото се може повече хора.

— Безплатно?

— Да!

— Каква е печалбата от това?

Една празна бирена бутилка затрепери на масата и се разби на пода. На вратата се появи трол, или поне една част от него. Нямаше да успее да влезе в стаята, без да изкърти рамката на вратата, но видът му говореше, че няма много да му мисли преди да го направи.

— Господин Хризопрас пита к’во става? — изръмжа той.

— Ъ-ъ… — започна Диблър.

— Господин Хризопрас не обича да го карат да чака.

— Знам, ами…

— Натъжава се, ако го накарат да чака…

— Добре! — изкрещя Диблър. — Безплатно! А с това сам си прерязвам гърлото. Знаете това, нали?

Бъди изсвири един акорд. Той като че ли остави малки светлинки във въздуха.

— Да вървим — меко каза той.

— Познавам този град — промърмори Диблър, докато Групата С Камъни В Нея забърза към тресящата се сцена. — Кажи на хората, че нещо е безплатно и хиляди ще заприиждат…

— Ще искат да ядат — каза един глас в главата му. Дрънчеше като струна.

— Ще искат да пият.

— Ще искат да си купят тениски с „Рок-Групата С Камъни В Нея“…

Физиономията на Диблър много бавно възобнови ухиления си вид.

— _Безплатен_ празник — каза той. — Добре! Това е наше обществено задължение. Музиката трябва да е безплатна. А кренвиршките трябва да са по долар едната, горчицата отделно. Може би долар и половина. И с това сам си прерязвам гърлото.

Зад кулисите, ревът на публиката представляваше здрава шумна стена.

— Много са — каза Глод. — Никога не съм свирил за толкова много през целия си живот!

Асфалт подреждаше камъните на Клиф на сцената, сподирян от масирани аплодисменти и дюдюкания.

Глод вдигна поглед към Бъди. През цялото време досега той не беше оставял китарата. Джуджетата не си падаха много по дълбоката интроспекция, но Глод внезапно беше обзет от желанието да е много, много далеч оттук, някъде в някоя пещера.

— Много късмет, момчета — обади се равен нисък глас зад тях.

Джимбо превързваше ръката на Краш.

— Ъ, благодаря — каза Клиф. — Какво ти стана?

— Хвърлиха нещо по нас — рече Краш.

— Какво?

— Ноди, струва ми се.

Това, което се изписа върху лицето на Краш, беше огромна, ужасна усмивка.

— Ние се справихме, обаче! — каза той. — Изсвирихме чудесна музика с камъни! Онази част, дето Джимбо си счупи китарата, тя страшно им хареса!

— Счупил си е китарата?

— Аха — отвърна Джимбо, с гордостта на артиста. — Върху Скам.

Бъди беше затворил очи. На Клиф му се стори, че вижда много, много слаб блясък около него, като тънка мъгла. В нея имаше миниатюрни точици светлина.

Понякога Бъди много приличаше на елф.

Асфалт се изнесе от сцената.

— Окей, всичко е готово — каза той.

Останалите погледнаха към Бъди.

Той продължаваше да стои, затворил очи, сякаш спеше прав.

— Ще… почваме ли? — попита Глод.

— Да — каза Клиф, — почваме, нали? Ъ, Бъди?

Бъди внезапно отвори очи.

— Хайде, започваме с рок — прошепна той.

По-рано Клиф си беше помислил, че шумът е силен, но този го тресна като чук, щом се измъкнаха от кулоарите.

Глод вдигна тръба. Клиф седна и си намери чуковете.

Бъди отиде в средата на сцената и, за най-голямо учудване на Клиф, просто застана там, загледан в краката си.

Виковете започнаха да утихват.

И тогава замряха напълно. Огромната зала беше изпълнена с мълчанието на стотици хора, притаили дъх.

Бъди раздвижи пръсти.

Избра три простички кратки акорда.

И после вдигна очи.

— Здравей, Анкх-Морпорк!

Клиф усети как музиката се надига зад гърба му и го изстрелва напред в тунел от огън, искри и възбуда. Отпусна чуковете долу. И това беше Музика с Каменен Рок.

Диблър, С.С.П.Г. стоеше на улицата, така че да не чува музиката. Пушеше цигара и правеше сметки на гърба на просрочена сметка за стари кифли.

Я да видим… така, да е някъде на открито, за да не се плаща наем… може би десет хиляди души, по една кренвиршка на всеки по долар и петдесет, не, да кажем, по долар и седемдесет и пет, горчицата и тя по още десет пенса, десет хиляди тениски с „Групата с Камъни В Нея“ на тях по пет долара всяка, нека станат десет долара… да добавим малък наем, взет от останалите търговци, защото хората, на които Музиката С Камъни им харесва, може би ще могат да бъдат убедени да си купят каквото и да било…

Долови приближаването на кон. Не му обърна внимание, докато един женски глас не каза:

— Как се влиза тук?

— Никакъв шанс. Билетите са разпродадени — отговори Диблър, без да обърне глава. А защо не и плакати с Групата С Камъни — хората бяха предлагали по три долара само за плакат, а Чоки — тролът можеше да изкара сто…

Той вдигна поглед. Конят, величествено животно, го наблюдаваше с безразличие.

Диблър се огледа.

— Къде изчезна тя?

Няколко трола се излежаваха точно на входа. Сюзън не им обърна никакво внимание. И те не й обърнаха внимание.

Сред публиката, Пондър Стибънс се огледа на всички страни и предпазливо отвори дървена кутия.

Опънатата жица вътре започна да вибрира.

— Нищо не е наред! — изкрещя тон в ухото на Ридкъли. — Това не е съгласно законите на звука!

— Може би те не са закони! — изкрещя Ридкъли. Хора на една стъпка от него не го чуха. — Може би са само препоръки!

— Не! Закони трябва да съществуват!

Ридкъли видя как Деканът се опитва да се качи на сцената в пристъп на възбуда. Огромните тролски крака на Асфалт се стовариха тежко върху пръстите му.

— О, браво, добро попадение — каза Главният Ректор.

Усещане все едно мравки го полазиха по тила го накара да се огледа.

Въпреки че „Пещерата“ беше препълнена, на пода като че се беше оформило празно пространство. Хората бяха наблъскани един в друг, но някакси този кръг беше непристъпен като стена.

В средата му стоеше момичето, което беше видял в „Барабана“. Тя вървеше по пода, изящно хванала роклята си.

Очите на Ридкъли се навлажниха.

Той пристъпи напред, като се съсредоточаваше. Човек можеше да направи почти всичко, ако се съсредоточи. Всеки би могъл да прекрачи кръга, ако сетивата му бяха подготвени да му позволят да разбере, че той съществува. Вътре в кръга звукът беше леко приглушен.

Той я потупа по рамото. Тя се завъртя рязко, изненадана.

— Добър вечер — започна Ридкъли. Той я изгледа отгоре до долу, после каза: — Аз съм Муструм Ридкъли, Главен Ректор на Невидимия Университет. Не мога да спра да се чудя коя сте вие.

— Ъ-ъ… — Момичето за един миг се паникьоса. — Ами, от техническа гледна точка… предполагам, че съм Смърт.

— От техническа гледна точка?

— Да. Но в момента не съм по служба.

— Много се радвам да го чуя.

Откъм сцената долетя писък, щом Асфалт метна Лектора по Скорошни Руни сред публиката, която изръкопляска.

— Не мога да кажа, че много съм виждал Смърт — рече Ридкъли. — Но доколкото съм, той май е… ами, ТОЙ, като начало. И доста по-слаб…?

— Той ми е дядо.

— А! А! Наистина? Не знаех дори, че е… — Ридкъли млъкна. — Виж ти, виж ти, представи си само! Твой дядо? И ти си в семейния бизнес?

— Млъквай, глупави човече — каза Сюзън. — Да не си посмял да ми говориш снизходително. Виждаш ли го? — Тя посочи към сцената, където Бъди тъкмо свиреше един риф. — Той скоро ще умре, защото… поради глупост. И ако не можеш с нищо да помогнеш, най-добре се разкарай оттук!

Ридкъли хвърли поглед към сцената. Когато отново погледна назад, Сюзън беше изчезнала. Той направи страхотно усилие и му се стори, че успява да я зърне малко по-натам, но тя знаеше, че той я търси, така че магьосникът нямаше никакъв шанс да я открие сега.

Асфалт се върна в гримьорната пръв. Има нещо много тъжно в празната гримьорна. Тя е като захвърлен чифт долни гащи, на които прилича в редица отношения. Била е свидетел на голяма активност. Може дори да е била свидетел на възбуда и на цялата гама човешки страсти. А сега не е останало нищо друго, освен лека миризма.

Малкият трол тръшна торбата с камъните на пода и отхапа върховете на няколко бирени бутилки.

Влезе Клиф. Той стигна на средата на пода и после се строполи, като удари дъските едновременно с всяка една част от тялото си. Глод го прекрачи и се сгромоляса върху една бъчва.

Погледна към бирените бутилки. Свали си шлема. Наля бирата в шлема. После главата му клюмна напред.

Бъди влезе и седна в ъгъла, подпрян на стената.

Последва ги и Диблър.

— Е, какво бих могъл да кажа? Какво бих могъл да кажа? — рече той.

— Не питай нас — обади се Клиф, както лежеше проснат. — Ние пък откъде да знаем?

— Беше великолепно — каза Диблър. — Какво му е на джуджето? Да не се дави?

Глод протегна ръка, без да погледне, отчупи върха на нова бутилка бира и си я изля върху главата.

— Господин Диблър? — рече Клиф.

— Да?

— Струва ми се, че трябва да поговорим. Само ние, тук. Групата. Ако нямате нищо против.

Диблър ги изгледа един по един. Бъди зяпаше в стената. Глод издаваше бълбукащи звуци. Клиф още лежеше на пода.

— Добре — каза той, след което добави оживено: — Бъди? Безплатното представление… страхотна идея. Незабавно ще се заема с организирането й, а вие можете да го направите веднага щом се върнете от пътуването си. Така. Е, а сега, аз само ще…

Обърна се да излезе и се натъкна на ръката на Клиф, която внезапно препречваше вратата.

— Пътуване? Какво пътуване?

Диблър отстъпи малко назад.

— О, на няколко места. Куирм, Псевдополис, Сто Лат… — Той ги огледа. — Не искахте ли точно това?

— За това ще поговорим по-късно — каза Клиф.

Той изтика Диблър навън през вратата и я затръшна след него.

Бира се стичаше по брадата на Глод.

— Турне? Още три такива нощи?

— Какъв е проблемът? — обади се Асфалт. — Чудесно беше! Всички ръкопляскаха. Изкарахте два часа! Непрекъснато трябваше да ги изритвам от сцената! Никога не съм се чувствал толкова…

Той млъкна.

— Точно това е — каза Клиф. — Работата е там, че се качвам там на сцената, седя там, без даже да знам к’во става, а в следващия миг Бъди вече свири нещо на… онова нещо, после и аз вече свиря бам-Бам-чча-чча-БАМ-бам. Не знам какво свиря. То просто ми идва в главата и после в ръцете.

— Да — каза Глод. — И аз така. Струва ми се, че изкарвам от тръбата такива звуци, които въобще не съм търсил.

— И не е като нормалното свирене — каза Клиф. — Това казвам. По-скоро е все едно на нас свирят.

— Отдавна си в шоубизнеса, нали така? — обърна се Глод към Асфалт.

— Да. Там съм, правил съм го. Всичко знам.

— Да си виждал някога подобна публика?

— Виждал съм ги да хвърлят цветя и да викат срещу Сградата на Операта…

— Ха! Само цветя? Някаква жена си хвърли… дрехите на сцената!

— Точно така! Падна ми на главата!

— А когато госпожица Ва Ва Вуум играеше Танца с Перата в Клуба на Сканк на Пивоварена Улица, цялата публика се втурна на сцената, когато тя стигна до последното перо…

— Било е като това, така ли?

— Не — призна си тролът. — Трябва да ви кажа, че никога не съм виждал публика, която да е толкова… гладна. Нито даже за госпожица Ва Ва Вум, а тогава бяха дяволски гладни, мога да ви уверя в това. Естествено, никой не си е хвърлял бельото на сцената. Единствено тя си го хвърляше от сцената.

— Има и нещо друго — каза Клиф. — В тая стая има четирима, а само трима от тях говорят.

Бъди вдигна поглед.

— Важна е музиката — промълви той.

— Това не е музика — каза Глод. — Музиката не причинява това на хората. Тя не ги кара да се чувстват така, сякаш са ги прекарали през центрофуга. Толкова се потих през цялото време, че сега трябва да си сменям фланелата. — Потърка си носа. — Освен това, наблюдавах публиката и си помислих: те са платили пари, за да влязат тук вътре. Обзалагам се, че е възлязло на повече от десет долара.

Асфалт вдигна къс хартия.

— Намерих този билет на пода — каза той.

Глод го прочете.

— Долар и половина? — каза той. — Шестстотин човека по долар и половина всеки? — Това… това прави четиристотин долара!

— Деветстотин — каза Бъди, със същия равен глас, — но парите не са важни.

— Парите не са важни? Непрекъснато това повтаряш! Що за музикант си ти?

Отвън все още долиташе сподавено бучене.

— Искаш сега, сллед този концерт да се върнем да свирим някъде в някое мазе за полловин дузина публлика? — попита Бъди. — Кой е най-известният корнетист, който някога е живялл, Гллод?

— Брат Чарнъл — отвърна джуджето незабавно. — Всеки го знае. Откраднал златото от олтара на Храма на Офлър и го направил на корна и свирил вълшебна музика, докато боговете не го заловили и му издърпали…

— Така — съгласи се Бъди, — но ако сега изллезеш там отвън и попиташ кой е най-известният корнетист, далли ще си спомнят някакъв си крадллив монах, или просто ще заскандират за Гллод Гллодсън?

— Те ще…

Глод се поколеба.

— Така — каза Бъди. — Помислли за това. Музикантът трябва да бъде чут. Сега вече не можеш да спреш. Сега вече не можем да спрем.

Глод размаха пръст срещу китарата.

— Това нещо е виновно — каза той. — Твърде опасно е.

— Аз мога да се справя с нея!

— Да, но къде ще свърши всичко това?

— Не е важно как ще свърши — рече Бъди. — Важно е как си стигналл до там.

— Това ми звучи като тролски приказки…

Вратата отново се отвори с трясък.

— Ъ-ъ — започна Диблър, — момчета, ако не се върнете и не изсвирите нещо друго, тогава здравата сме я загазили…

— Не мога да свиря — каза Глод. — Останах без дъх поради липсата на пари.

— Казах десет долара, нали така? — попита Диблър.

— На всеки — рече Клиф.

Диблър, който не беше очаквал, че ще му се размине с по-малко от сто, вдигна ръце във въздуха.

— Благодарност, това е то? — попита той. — Искате сам да си прережа гърлото, така ли?

— Ние ще ти помогнем, ако искаш — каза Клиф.

— Добре, добре, трийсет долара — каза Диблър. — И оставам без чай.

Клиф погледна към Глод, който още храносмилаше онова за най-известния корнетист на света.

— Сред публиката има много джуджета и троли — каза Клиф.

— „Пещера Дълбока, Планина Висока“? — рече Глод.

— Не — каза Бъди.

— Какво тогава?

— Ще измислля нещо.

Публиката се изсипа на улицата. Магьосниците се скупчиха около Декана, като щракаха с пръсти.

— Уелла-уелла-уелла… — щастливо пееше Деканът.

— Минава полунощ! — каза Лекторът по Скорошни Руни, щракайки пръсти, — а мене хич не ме интересува! Какво ще правим сега?

— Бихме могли да погуляем? — каза Деканът.

— Точно така — каза Катедрата по Неопределени Науки, — пък и пропуснахме вечерята.

— Пропуснали сме вечерята? — попита Старшият Кавгаджия. — Уаау! Това е то Рок-Музиката С Камъни! Просто не ни е грижа!

— Не, исках да кажа… — Деканът млъкна. Не беше съвсем сигурен, сега като сериозно се замислеше за това, какво точно беше искал да каже. — Доста е далеч оттук до Университета — съгласи се той. — Предполагам, че бихме могли да спрем поне за по чаша кафе или нещо друго.

— Може би и някоя и друга поничка — каза Скорошните Руни.

— А може и малко кейк — каза Столът.

— Добре би ми се отразил малко ябълков пай — каза Старшият Кавгаджия.

— И малко кейк.

— Кафе — каза Деканът. — Д-дда. Кафе-ан-блок. Точно така.

— Какво е това кафе-блок? — попита Старшият Кавгаджия.

— Като шоколадов блок ли? — попита Скорошните Руни. Пропуснатата вечеря, забравена до преди малко, започваше да се надига голяма и заплашителна в дружните им стомаси.

Деканът погледна надолу към лъскавото си ново кожено наметало. Всички се бяха съгласили, че е много хубаво. Бяха изразили възхищението си от „РОДЕН ЗА РУНИ“. И косата му беше екстра. Мислел беше да си обръсне брадата, но да остави само страничните парчета, защото така му се струваше, че е по-добре. А кафето… да… кафето се вместваше там някъде. Кафето беше част от всичко Това.

И музиката. Тя беше там, вътре. Тя беше навсякъде.

Но имаше и нещо друго. Нещо липсваше. Не беше сигурен какво точно беше, но знаеше, че щеше да го познае, стига да го види.

В уличката зад „Пещерата“ беше много тъмно, и само най-дълбоко зрящите биха могли да видят няколкото фигури, притиснати до стената.

Спорадичното проблясване на потъмняла пайета би подсказало на онези, които разбират от такива неща, че това са елитните стражи на Музикантската Гилдия, Певците на Гришам Фрорд в Близка Хармония. За разлика от повечето хора, наети от господин Клийт, тези всъщност наистина притежаваха известен музикален талант.

Те също бяха присъствали вътре, за да видят групата.

— Ду-уоп, ъх ду-уоп, ъх ду-уоп… — каза слабият.

— Бъбъбъбъх… — каза високият. Винаги има един висок.

— Клийт е прав. Ако продължат да събират такава публика, всички останали са аут от бизнеса — рече Гришам.

— О, да — каза басът.

— Когато минат през онази врата… — още три ножа се измъкнаха от ножниците си, — ами, действайте.

Чуха шума от стъпки по стълбите. Гришам кимна.

— Едно, и две, и едно-две-тр…

— ГОСПОДА?

Те се завъртяха.

Зад тях стоеше тъмна фигура, стиснала блестяща коса в ръце.

Сюзън се усмихна ужасяващо.

— ДА ЗАПОЧНА ОТ ВЪРХА?

— О, неее — каза басът.

Асфалт отключи вратата и прекрачи в нощта.

— Ей, какво беше това? — попита той.

— Какво какво е било? — попита Диблър.

— Стори ми се, че чух да бягат хора… — Тролът пристъпи напред. Чу се дрънчене. Посегна надолу и вдигна нещо.

— А който и да е изпуснал това…

— Просто някаква си вещ — високо каза Диблър. — Хайде, момчета. Тази вечер няма да се връщате в някакъв си скапан приют. Като за вас е само „Гриц“!

— Това е тролски хотел, нали така? — подозрително попита Глод.

— Само прилича — каза Диблър, размахвайки раздразнено ръка.

— Ей, аз съм бил там веднъж с кабаре! — каза Клиф. — Имат почти всичко! Вода от крановете почти във всяка стая! Говоряща тръба, за да си извикаш поръчката, чак долу в кухнята, и от онези момчета със същински обувки, дето ти го донасят! Техника!

— Поглезете се! — каза Диблър. — Вие, момчета, можете да си го позволите!

— И онова турне, нали? — остро попита Глод. — И него можем да си го позволим, нали така?

— О, ще ви помогна за това — сърдечно каза Диблър. — Утре отивате в Псевдополис, ще отнеме два дена, после можете да се върнете през Сто Лат и Куирм и да сте отново тук в сряда за Фестивала. Това е страхотна идея. Да се даде нещо на обществото, винаги съм бил за това, да се дава на обществото. Много е хубаво за… за… за обществото. Ще се погрижа за цялата организация, докато ви няма, нали така? А после… — Сложи ръка върху раменете на Бъди, а другата — върху главата на Глод. — Генуа! Клач! Хершеба! Химера! Хоуондаленд! Може би дори Уравновесяващия Континент, разправят, че наистина съвсем скоро пак ще го открият, страхотни възможности за точните хора! С вашата музика и моето безпогрешно предприемаческо чувство, светът е като мида в ръцете ни! А сега, можете да вървите с Асфалт, най-добрите стаи сега, всичко за моите момчета и се наспете, без да се тревожите за сметката…

— Благодарим ти — каза Глод.

— … можете да я платите утре сутринта.

Групата с Камъни се помъкна по посока на най-добрия хотел.

Диблър чу как Клиф попита:

— Какво е мида?

— То е като две плочки с утаен калциев карбонат с нещо солено лигаво като риба по средата.

— Звучи вкусно. Не си длъжен да ядеш и онова по средата, нали?

Когато се отдалечиха, Диблър погледна към ножа, който беше взел от Асфалт. Беше обсипан с пайети.

Да. Няколко дни без момчетата да му се мотаят из краката определено беше добър ход.

Кацнал в улука над него, Смърт на Плъховете си забърбори нещо неразбрано.

Ридкъли бавно излезе от „Пещерата“. Само малка купчина използвани билети по стъпалата подсказваше за отминалите часове музика.

Чувстваше се сякаш наблюдава игра, на която не знае правилата. Например, момчето пееше… как беше? „Пощурей Вътре“. Какво, по дяволите, означаваше това? Пощуряване, да, това можеше да го разбере, а в случая с Декана, то беше съвсем точно. „Пощурей Вътре“? Но всички останали като че ли знаеха какво се има предвид. След това пък, доколкото си спомняше, бяха изпели някаква песен да не се стъпва на нечии обувки. Обяснимо, разумно предложение, никой не би искал да го настъпват по обувките, но защо една песен, молеща хората да избягват да правят това, трябва да оказва такова силно влияние, това Ридкъли съвсем не можеше да разбере.

А колкото до момичето…

Пондър дотича, стиснал кутията си.

— Имам я почти цялата, Господин Ректоре! — изкрещя той.

Ридкъли плъзна поглед край него. Там стоеше Диблър, все още стиснал поднос с непродадени „Групата с Камъни“ тениски в ръка.

— Да, чудесно, Господин Стибънс (млъквай-млъквай-млъквай) — каза той. — Адски хубаво, хайде да се връщаме у дома.

— Добър вечер, Господин Ректоре — каза Диблър.

— А, здрасти, Гърло — рече Ридкъли. — Не те видях там.

— Какво има в тая кутия?

— О, нищо, нищо особено…

— Удивително! — каза Пондър, изпълнен с неконтролираното вълнение на истинския откривател и идиот. — Можем да уловим арраагх арраагх арраагх.

— Божичко, колко съм непохватен! — каза Ридкъли, докато младият магьосник се стискаше за крака. — Ето, дай ми да подържа това съвършено невинно устройство, което е в ръцете ти…

Но кутията се беше изплъзнала от ръцете на Пондър. Падна на улицата, преди Ридкъли да успее да я улови, а капакът отлетя.

Музиката се разля в нощта.

— Как го направихте? — попита Диблър. — Магия?

— Музиката позволява да я уловиш, за да можеш после да я слушаш отново и отново — каза Пондър. — А аз мисля, че вие го направихте нарочно, господин ректоре!

— Да я слушаш отново и отново? — каза Диблър. — Какво, само като отвориш една кутия?

— Да — отвърна Пондър.

— Не — каза Ридкъли.

— Да, можеш — каза Пондър. — Показах ви, Господин Ректоре? Не си ли спомняте?

— Не — каза Ридкъли.

— Всякаква кутия ли? — попита Диблър с глас, задавен от пари.

— О, да, но трябва да опънете жица вътре, за да може музиката да живее някъде и ох! ох! ох!

— Не мога да разбера какво ме прихваща с тези внезапни мускулни спазми — каза Ридкъли. — Хайде, Господин Стибънс, да не губим повече от безценното време на Господин Диблър.

— О, не го губите — каза Диблър. — Кутии, пълни с музика, а?

— Ние ще си вземем тази — каза Ридкъли и я издърпа. — Това е важен магически експеримент.

Той понесе на гръб Пондър, което беше малко трудно, тъй като младежът се беше превил одве и хриптеше.

— Защо ви трябваше да… да правите… това?

— Господин Стибънс, познавам ви като човек, който се опитва да разбере вселената. Ето ви едно важно правило: никога не давай на маймуната ключа към банановата плантация. Понякога можеш да видиш как нещастието просто седи и чака… о, не.

Той пусна Пондър и махна неопределено нататък към улицата.

— Имаш ли някакви теории за това, млади човече?

Нещо златно кафяво и лепкаво гъсто се процеждаше на улицата от нещо, прилично, зад купчините боклук, твърде вероятно, на магазин. Пред погледите на двамата магьосници, издрънча стъкло и кафявото вещество започна да изтича от втория етаж.

Ридкъли пристъпи напред и загреба шепа, отскачайки назад, преди стената да го стигне. Подуши я.

— Да не би да е някоя противна еманация от Подземните Измерения? — попита Пондър.

— Не бих казал. Мирише на кафе — каза Ридкъли.

— Кафе?

— Пяна с аромат на кафе, във всеки случай. Така, а защо имам чувството, че там някъде вътре трябва да има магьосници?

Една фигура изникна, олюлявайки се, от пяната, а от нея капеха кафяви мехурчета.

— Кой върви там? — попита Ридкъли.

— А, да! Някой взе ли номера на онази волска кола? Още една поничка, ако обичаш! — весело каза фигурата и залитна в пяната.

— Това ми заприлича на Касиера — каза Ридкъли. — Хайде, момче. Това са само мехурчета. — Той нагази в пяната.

След един миг колебание Пондър си даде сметка, че на изпитание е честта на младото магьосничество, така че си запробива път след него.

Почти моментално той налетя на някого в мъглата от балончета.

— Ъ, здрасти?

— Кой си ти?

— Аз съм, Стибънс. Дошъл съм да те спася.

— Хубаво. Накъде е навън?

— Ъъ…

Някъде из облака кафе последваха експлозии и се чу пукване. Пондър примижа. Нивото на мехурчетата спадаше.

Цял куп островърхи шапки се появиха като удавени трупи в пресъхващо езеро.

Ридкъли преджапа, а кафеена пяна се стичаше от шапката му.

— Нещо адски глупаво става тук — каза той, — и аз ще изчакам много търпеливо, докато Деканът не си признае чистосърдечно.

— Не разбирам защо смяташ, че съм бил аз — промърмори една боядисана в кафе колона.

— Е, кой е бил тогава?

— Деканът каза, че кафето трябвало да има пяна — каза едно хълмче пяна, наподобяващо образа на Старшия Кавгаджия, — и той направи някаква проста магия и май ми се струва, че се отнесохме.

— А, значи все пак си бил ти, Декане.

— Да, добре де, ама по чиста случайност — раздразнено отвърна Деканът.

— Измитайте се оттук, всички — каза Ридкъли. — Марш в Университета начаса.

— Искам да кажа, не разбирам защо трябва да приемаш, че съм виновен аз, само защото понякога може случайно на мен да ми се случи да…

Пяната беше намаляла още малко, за да открие чифт очи под шлема на джудже.

— Моля да ме извините — обади се един глас изпод балончетата, — но кой ще плати за всичко това? Всичко четири долара, много ви благодаря.

— Парите са у Касиера — бързо отговори Ридкъли.

— Вече не — каза Старшият Кавгаджия. — Купи седемнайсет понички.

— Захарни? — попита Ридкъли. — Позволили сте му да яде захар. Знаете, че това го прави, така де, малко смешен. Госпожа Уитлоу каза, че ще напусне, ако още веднъж го оставим даже да се доближи до захар. — Той подкара мокрите магьосници към вратата. — Няма проблем, добри ми човече, можеш да ни имаш доверие, ние сме магьосници, ще наредя да ти изпратят парите утре сутринта.

— Ха, и очаквате да ви повярвам, така ли? — рече джуджето.

Беше се оказала дълга нощ. Ридкъли се обърна и махна с ръка към стената. Изпращя октаринов огън и думите „ЗА ТЕП 4 ДОЛЪРЪ“ обгориха и се отпечатаха върху камъка.

— Добре, става, няма проблем — каза джуджето и се гмурна обратно в пяната.

— Не мисля, че госпожа Уитлоу ще се разтревожи — каза Лекторът по Скорошни Руни, докато шляпаха в нощта. — Видях я, заедно с няколко от прислужниците на… ъ-ъ, концерта. Знаете, момичетата от кухнята. Моли, Поли и ъ-ъ, Доли. Те, ами, ъ-ъ, пищяха.

— Музиката не ми се стори чак толкова лоша — каза Ридкъли.

— Не, ъ-ъ, не от болка, ъ-ъ, не бих казал това — каза Лекторът по Скорошни Руни, като започваше да се изчервява, — ами, ъ-ъ, когато младежът си въртеше бедрата като…

— На мен определено ми заприлича на елф — каза Ридкъли.

— … ъ-ъ, струва ми се, че тя хвърли някои от ъ-ъ, долн… нещата си на сцената.

Това смълча даже и Ридкъли, или поне за известно време. Всеки магьосник изведнъж се оказа зает със собствените си лични мисли.

— Какво, госпожа Уитлоу? — започна Катедрата по Неопределени Науки.

— Да.

— Какво, долнит… й?

— Ъ-ъ, така ми се струва.

Веднъж Ридкъли беше виждал простора с прането на Госпожа Уитлоу. Беше го впечатлило. Никога не би повярвал, че на света съществува толкова много розов ластик.

— Как, наистина нейните…? — започна Деканът, а гласът му звучеше сякаш идва от много, много далеч.

— Аз, ъ-ъ, съм съвсем сигурен.

— На мен ми звучи опасно — бързо каза Ридкъли. — Може да навреди много сериозно на някого. А сега, всички вие, марш обратно в Университета за по една студена баня.

— Наистина ли…? — попита Столът по Неопределени Науки. По някакъв начин, никой от тях не намираше сили да изостави тази мисъл.

— Я свърши нещо полезно и намери Касиера — скастри го Ридкъли. — И първото нещо, което бих направил на сутринта, е да ви изправя пред Университетската управа, ако простият факт не беше, че вие сте Университетската управа…

Мръсния Стар Рон, професионален маниак и един от най-трудолюбивите просяци на Анкх-Морпорк, примижа в мрака. Лорд Ветинари имаше отлично нощно зрение. И, за нещастие, добре развито обоняние.

— И после какво се случи? — попита той, като се опитваше да държи лицето си отвърнато настрани от просяка. Защото, всъщност, макар че в действителен размер Мръсния Стар Рон беше дребен, прегърбен мъж в огромно, мърляво палто, по миризма той изпълваше света.

Всъщност, Мръсния Стар Рон беше физически шизофреник. Съществуваше Мръсния Стар Рон, а съществуваше и миризмата на Мръсния Стар Рон, която очевидно така се беше развила с течение на годините, че притежаваше отчетлива самоличност. Всеки би могъл да има миризма, която се носи дълго, след като той вече е някъде другаде, но миризмата на Мръсния Стар Рон можеше на практика да пристигне някъде няколко минути преди самия него, за да се разстеле и настани удобно преди да е дошъл стопанинът й. Беше се превърнала в нещо толкова поразяващо, че вече не се долавяше с носа, който се затваряше на секундата за самоотбрана; хората можеха да познаят, че Мръсния Стар Рон се приближава, само по начина, по който ушната им кал започваше да се топи.

— Педали с педали, не така, викам им, да ги… с педалите…

Патрицият чакаше. С Мръсния Стар Рон човек трябваше да остави време на блуждаещото му съзнание да навлезе в същата територия, на която е и езикът му.

— … да ме шпионират с магия, викам им, бобена чорба, глей тук… а после всички танцуваха, така де, а пък после на улицата видях двама от магьосниците и един от тях разправяше нещо да хващали музиката в кутия, а пък на господин Диблър това му се стори интересно, а после кафенето експлодира и всички си се върнаха в Университета… копелета, педераси, да ви го… да видите, дали няма да ви го…

— Кафенето е експлодирало, така ли?

— Разпенено кафе навсякъде, ваше благородие… копел…

— Да, да, и т.н. — каза Патрицият, като махна с тънка ръка. — И това ли е всичко, което можеш да ми кажеш?

— Ами… копе…

Мръсния Стар Рон улови погледа на Патриция и се опомни. Даже и при неговата силно индивидуализирана нормалност той можеше да разбере кога да не насилва износения си късмет. Миризмата Му се разходи из стаята, докато четеше документи и разглеждаше картините.

— Казват — рече той, — че той побърквал всички жени. — Облегна се напред. Патрицият се облегна назад.

— Разправят, че след като си е размърдал бедрата по оня начин… Госпожа Уитлоу си хвърлила… как му се вика… на сцената.

Патрицият повдигна вежди.

— „Как му се вика“?

— Знаете. — Мръсния Стар Рон размаха ръце неопределено във въздуха.

— Двойка калъфки за възглавници? Два чувала брашно? Някакви много широки крачол… о! Разбрах. Боже мой. Имаше ли нещастни случаи?

— Н’нам, ваша светлост. Но има нещо, което със сигурност знам.

— Да?

— Ъ… Лепкавия Майкъл казва, че ваша светлост понякога плаща за информацията…?

— Да, знам. Не мога да разбера как се разпространяват тези слухове — каза Патрицият, като стана и отвори един прозорец. — Ще трябва да направя нещо по този въпрос.

Още веднъж Мръсния Стар Рон си напомни, че може и да не е със съвсем здрав разсъдък, но определено не е чак толкова луд.

— И имам и това, ваша светлост — каза той, докато измъкваше нещо от ужасните глъбини на одеждата си. — Пише нещо с букви, ваша светлост.

Беше плакат, в лъскави основни цветове. Не можеше да е много стар, но час или два в ролята на грейка за гърдите на Мръсния Стар Рон, го бяха състарили значително. Патрицият го разгъна с пинцети.

— Т’ва е картина на музикантите — услужливо каза Мръсния Стар Рон, — а това тук е написано. И тук има още нещо написано, глей. Господин Диблър накара Чоки, трола, да ги изрисува, ама аз се лепнах за него и го заплаших, че ще раздуя на всички, ако не ми даде един.

— Сигурен съм, че това е сработило веднага — каза Патрицият.

Той запали свещ и внимателно прочете плаката. В присъствието на Мръсния Стар Рон всички свещи горяха обрамчени със син нюанс към пламъка.

— „Безплатен Фестивал На Рок-Музиката С Камъни В Нея“ — прочете той.

— Това е където не трябва да плащаш, за да влезеш — услужливо каза Мръсния Стар Рон. — Педераси с педераси.

Лорд Ветинари продължи да чете.

— В Хайд Парк. Следващата сряда. Така, така. Обществено открито място, разбира се. Чудя се дали ще се съберат много хора?

— Много, ваша светлост. Останаха стотици, дето не можаха да влязат в „Пещерата“.

— А групата изглежда така, а? — попита Лорд Ветинари. — И се мръщят така?

— Потят се, поне през повечето време, дето аз ги гледах — отговори Мръсния Стар Рон.

— „Бъди Там Или Се Превърни В Правоъгълник“ — прочете Патрицият. — Това трябва да е някакъв окултен код, ти какво ще кажеш?

— Нямам представа, ваш’светлос — каза Мръсния Стар Рон. — Мозъкът ми се забавя, когато съм жаден.

— „Въобще са Невъзможни Да Ги Видиш! И Много Навън!“ — тържествено прочете Лорд Ветинари. Вдигна поглед. — О, съжалявам — каза той. — Сигурен съм, че ще намеря някой, който да ти даде хладна ободряваща напитка…

Мръсния Стар Рон се прокашля. Беше прозвучало като съвършено откровено предложение, но, по някакъв начин, той изведнъж вече изобщо не беше жаден.

— Да не те задържам тогава. Много ти благодаря — каза Лорд Ветинари.

— Ъ-ъ…

— Да?

— Ъ-ъ… нищо…

— Много добре.

Когато Рон вече беше из-„педераси, да ги… педераси“-л по стълбите, Патрицият почука замислено химикалката си върху хартията, и се загледа в стената.

Химикалът продължаваше да подскача върху думата „Безплатен“.

Най-накрая той натисна малък звънец. Млад чиновник подаде глава през вратата.

— А, Дръмнот? — каза Лорд Ветинари, — я отскочи и кажи на шефа на Музикантската Гилдия, че иска да си поговори с мен.

— Ъ-ъ… господин Клийт вече е в чакалнята, ваша светлост — каза чиновникът.

— Дали случайно той не носи някакъв плакат със себе си?

— Да, ваша светлост.

— А много ли е ядосан?

— Точно такъв е случаят, ваша светлост. Става дума за някакъв фестивал. Той настоява да го спрете.

— Виж ти!

— И настоява да го видите незабавно.

— А! Тогава го остави да почака, да речем, двайсет минути, и после го въведи.

— Да, ваша светлост. Непрекъснато повтаря, че иска да знае вие какво правите по въпроса.

— Хубаво. Тогава и аз мога да му задам същия въпрос.

Патрицият се облегна назад. Si non confectus, non reficat. Това беше мотото на рода Ветинари. Всяко нещо ставаше само, ако просто го оставиш да се случи.

Той взе купчина нотни листи и заслуша Саламиевата „Прелюдия към Ноктюрно по Тема от Бубла“.

След известно време той вдигна поглед.

— Време е да си тръгнеш — скара се той.

Миризмата се заизмъква навън.

— ЦЪЪРР!

— Не ставай глупав! Единственото, което направих, беше че ги изплаших. Даже не съм ги наранила. Каква е ползата от това да имаш силата, ако не я използваш?

Смърт на Плъховете хвана главата си в ръце. С плъховете[34] беше далеч по-лесно.

Диблър, С.С.П.Г. често караше и без сън. По принцип той трябваше да се срещне с Чоки през нощта. Чоки беше голям трол, но като че изсъхваше и се лющеше на дневна светлина.

Останалите троли го гледаха отвисоко, защото той произлизаше от утаечно семейство и следователно беше наистина трол от много долна класа. Той нямаше нищо против. Имаше много дружелюбен характер.

Вършеше странни неща за хора, които се нуждаеха спешно и без усложнения от нещо необичайно, и които дрънчаха от пари. А тази работа беше доста странна.

— Просто кутии? — попита той.

— С капаци — каза Диблър. — Като тази, която съм направил. И малко жица, опъната вътре.

Някои хора биха попитали „Защо?“ или „За какво?“, но Чоки не си изкарваше така парите. Той взе кутията и я запремята насам-натам.

— Колко? — попита той.

— Само десет като за начало — отвърна Диблър. — Но мисля, че после ще станат повече. Много, много повече.

— Колко е десет? — попита тролът.

Диблър вдигна две ръце, с разперени пръсти.

— Ще ги направя за по два долара — каза Чоки.

— Да не искаш сам да си прережа гърлото?

— Два долара.

— Долар за всяка от тези и по долар и половина за следващата партида.

— Два долара.

— Добре, де, добре, по два долара парчето. Това прави всичко десет долара, нали така?

— Така.

— И с това сам си режа гърлото.

Чоки метна кутията настрани. Тя подскочи на пода, а капакът й падна.

Известно време след това едно малко, сиво-кафяво помиярче, което дебнеше да хапне нещо, докуцука в работилницата и поседя, втренчено в кутията.

После се почувства малко идиотски и си излезе.

Ридкъли потропа на вратата на Високо Енергийната Магическа Сграда, точно когато градските часовници отмерваха два часа. Той подкрепяше Пондър Стибънс, който спеше прав.

Ридкъли не мислеше бързо. Но в крайна сметка винаги стигаше дотам.

Вратата се отвори и се показа косата на Сказ.

— Ти с лице към мен ли си? — попита Ридкъли.

— Да, Господин Ректоре.

— Пусни ни да влезем тогава, росата ми влиза през ботушите.

Ридкъли се огледа, докато помагаше на Пондър да влезе вътре.

— Много бих искал да разбера какво е това нещо, дето ви кара да работите по цяла нощ вас, момчета — каза той. — Никога не съм попадал на чак толкова интересна магия, когато бях момче. Иди и донеси малко кафе за Господин Стибънс, ако нямаш нищо против. А после си извикай приятелите.

Сказ се изнесе набързо, а Ридкъли остана сам, ако не се брои спящият Пондър.

— Какво толкова правят? — каза той. Всъщност, никога не се беше опитвал да го разбере наистина.

Сказ бе работил на една дълга маса до стената.

Ридкъли поне разпозна малкия дървен диск. В няколко концентрични кръга по него бяха наредени малки продълговати камъни, а един фенер със свещ беше поставен на въртящо се рамо, така че да може да се движи навсякъде по периферията.

Беше пътнически компютър за друиди, един вид портативен каменен кръг, нещо, което те наричаха „наколенка“. Касиерът веднъж беше поръчал един такъв. На кутията му беше написано „За Свещеника По Бърза Нужда“. Така и не беше успял да го накара да заработи както трябва нито веднъж и сега го използваха да подпира вратата да не се удря в стената. Ридкъли не можеше да разбере какво общо имаха те с магията. В края на краищата, не беше нещо повече от един най-обикновен календар, а човек би могъл да си купи и най-добрия календар само за 8 пенса.

Доста по-озадачаваща беше огромната, внушителна редица на стъклени епруветки отзад. Точно там работеше Сказ; там, където беше седял студентът, имаше отпадъци от огънато стъкло, метални кутии и парчета картон.

Тръбопроводите изглеждаха като живи.

Ридкъли се наведе напред.

Бяха пълни с мравки.

Те пълзяха с хиляди из тръбите и през сложните малки спирали. В тишината на стаята телата им издаваха едва чуто, непрекъснато шумолене.

Точно на нивото на очите на Ректора имаше прорез. Думата „Вътре“ беше записана на лист хартия, залепен за стъклото.

На масата седеше една продълговата карта, която изглеждаше точно в необходимата форма, за да влезе в прореза. По нея бяха перфорирани кръгли дупки.

Първо имаше две кръгли дупки, после ги следваше цял куп кръгли дупки, и после нови две. На нея с молив някой беше надраскал „2х2“.

Ридкъли беше от онези хора, които са в състояние да натиснат всеки лост, само и само за да видят какво ще стане.

Той пъхна картата във видимия отвор…

Последва незабавна промяна в шумоленето. Мравките се завлачиха съсредоточено из тръбите. Някои от тях като че ли носеха семена…

Чу се тих, тъп шум и една карта падна от другия край на стъкления лабиринт.

Имаше четири дупки.

Ридкъли още се взираше в нея, когато зад гърба му се приближи Пондър, като търкаше очи.

— Т’ва е нашият мравешки брояч — каза той.

— Две плюс две е равно на четири — каза Ридкъли. — Виж ти, виж ти, никога не съм го знаел.

— Може да смята и други неща.

— Да не искаш да ми кажеш, че мравките могат да броят?

— О, не. Не и отделните мравки… малко е трудно да се обясни… дупките върху картите, нали разбирате, те блокират някои от тръбите и отпушват други и… — Пондър въздъхна, — ние мислим, че то може би прави и други неща.

— Като например? — настоя Ридкъли.

— Ъ, точно това се опитваме да открием…

— Опитвате се да откриете? А кой го е направил?

— Сказ.

— А сега се опитвате да разберете какво може да прави?

— Ами, струва ни се, че то може би смята доста сложни задачи. Ако успеем да напъхаме достатъчно буболечки вътре.

Мравките продължаваха да пъплят из огромната кристална структура.

— Имах едно нещо с плъх, катеричка или нещо подобно, когато бях малък — каза Ридкъли, като се предаде пред лицето на неразбираемото. — Цялото си време прекарвах с този механизъм. Въртеше се непрекъснато, по цяла нощ. Това е нещо такова, нали?

— Най-най-общо казано — предпазливо каза Пондър.

— Имах и мравешко стопанство — каза Ридкъли, като се отплесна по отдавнашни спомени. — Малките дяволчета никога не успяваха да изорат по права линия. — Той се опомни. — Все едно, извикай другарите си тука.

— Защо?

— За малък урок — каза Ридкъли.

— Няма ли да изследваме музиката?

— Всяко нещо с времето си — отвърна Ридкъли. — Но най-напред, ще говорим с някого.

— С кого?

— Не съм сигурен — каза Ридкъли. — Ще разберем, когато той дойде. Или тя.

Глод огледа апартамента им. Собствениците на хотела току-що си бяха тръгнали, след като бяха минали през всичките „т’ва е прозорецът, наистина се отваря, т’ва е помпата, водата от нея изкарвате с ей тая ръчка тука, т’ва съм аз и чакам малко пари“, както си му е редът.

— Е, това вече прекали. Това просто е капакът на всичко, точно така — каза той. — Цяла вечер свирим Музика С Камъни В Нея, а получаваме стая, която изглежда така?

— Уютно е — каза Клиф. — Виж какво, тролите нямат много вземане-даване с превземките в живота…

Глод си погледна в краката.

— На пода е и е меко — каза той. — Колко глупаво да си помисля, че е килим. Някой да ми донесе метла. Не, някой да ми донесе лопата. И чак тогава някой да ми донесе метла.

— И това ще свърши работа — рече Бъди.

Той остави китарата си и се изтегна на твърдата дъска, която очевидно минаваше за едно от леглата.

— Клиф — рече Глод, — може ли да поговорим?

Той посочи с пръст-кебапче към вратата.

Усамотиха се в коридора.

— Става лошо — каза Глод.

— Ъхъ.

— Той вече не казва нито дума, когато не е на сцена.

— Ъхъ.

— Срещал ли си някога зомби?

— Познавам един голем[35]. Господин Дорфъл в Дългия Хогмит.

— Него? Той истински зомби ли е?

— Ъхъ. Има свето писание на главата, виждал съм го.

— Йок! Наистина? Купувам си наденица от него.

— Все едно… та какво за зомбитата?

— … не си личи по вкуса, аз пък си мислех, че е наистина добър колбасар…

— Какво казваше за зомбитата?

— … странно как можеш да познаваш някого с години, а после изведнъж да се окаже, че краката му са от глина…

— Зомбитата… — търпеливо повтори Клиф.

— Какво? О! Да. Искам да кажа, че той се държи като такъв. — Глод си припомни някои от зомбитата в Анкх-Морпорк. — Или поне така, както се предполага зомбитата да се държат.

— Ъхъ. Знам какво искаш да кажеш.

— А и двамата знаем защо.

— Ъхъ. Ъ-ъ. Защо?

— Китарата.

— О, тя ли. Ъхъ.

— Когато сме на сцена, онова нещо поема властта…

В тишината на стаята китарата лежеше в мрака до главата на Бъди, а струните й нежно вибрираха в тон с гласа на джуджето…

— Тъй, е, какво да правим? — попита Клиф.

— Направена е от дърво. Десет секунди с брадва, и — край на проблема.

— Не съм сигурен. Тя не е обикновен инструмент.

— Когато го срещнахме, беше добро момче. За човек — каза Глод.

— Е, какво да правим? Не мисля, че можем да му я отнемем.

— Може би можем да го заведем при…

Джуджето млъкна. Долавяше неясно ехо към гласа си.

— Това проклето нещо ни слуша! — изсъска той. — Да излезем навън.

В крайна сметка се озоваха на пътя.

— Не разбирам как може да слуша — рече Клиф. — Инструментите са предназначени тях да ги слушат.

— Струните слушат — каза Глод, равнодушно. — Това не е обикновен инструмент.

Клиф сви рамене.

— Съществува само един начин да го разберем — каза той.

Ранна утринна мъгла изпълваше улиците. Около Университета бе като изваяна в причудливи фигури от леката магическа фонова радиация. Странно оформени неща се движеха по влажните павета.

Две от тях бяха Глод и Клиф.

— Така — каза джуджето. — Стигнахме.

Погледна нагоре към една гола стена.

— Знаех си аз! — каза той. — Не ти ли казвах? Магия! Колко пъти сме слушали тази история? Съществува загадъчен магазин, който никой никога не е виждал по-рано, и някой влиза вътре и си купува някоя ръждясала стара антика, а тя се оказва, че е…

— Глод…

— … някакъв талисман или бутилка, пълна с духове, а после, когато изпадне в беда, той се връща там, а магазинът…

— Глод…?

— … загадъчно е изчезнал и се е върнал, в каквото и да е онова измерение, откъдето е дошъл… да, какво има?

— От другата страна на улицата си. Ей тук е.

Глод изгледа кръвнишки голата стена, после се обърна и прецапа през улицата.

— Беше грешка, която всеки може да допусне.

— Ъхъ.

— Но не омаловажава нищо от онова, което казах.

Глод блъсна вратата и, за негова изненада, се оказа, че тя е отключена.

— Вече е два сутринта! Що за музикален магазин е този, който е отворен в два часа сутринта? — Глод драсна клечка кибрит.

Прашното гробище на стари инструменти изплува черно наоколо. Изглеждаше така, сякаш стадо праисторически животни са били уловени в светкавица, след което са се вкаменили.

— Какво е онова, дето прилича на змия? — прошепна Клиф.

— Нарича се Серпент.[36]

Глод се чувстваше в неловко положение. Беше прекарал по-голямата част от живота си като музикант. Мразеше даже вида на мъртви инструменти, а тези бяха такива. Не принадлежаха никому. Никой не свиреше на тях. Бяха като безжизнени тела, хора без души. Нещо, което бяха съдържали, си беше отишло. Всеки един от тях представляваше един музикант, изпаднал в беда.

В гора от фаготи блестеше сноп светлина. Старата дама спеше дълбоко на стола люлка, с плетка в скута и с шал, преметнат през раменете.

— Глод?

Глод подскочи.

— Да? Какво?

— Защо сме тук? Знаем, че мястото съществува…

— Ето ви, хулигани!

Глод примигна срещу стрелата от арбалет, пернала го по върха на носа, и вдигна ръце. Старицата беше преминала от спящо състояние в стреляща стойка, без явно да премине през никакво друго междинно положение.

— Ами какво да направя? — каза той. — Ъ-ъ… вратата не беше заключена, нали разбирате, и…

— И затова решихте, че можете да ограбите една бедна беззащитна стара жена?

— Съвсем не, съвсем не, всъщност ние…

— Аз принадлежа към Кварталната Клика на Вещиците, така да знаете! Само една моя дума и ще заподскачате насам-натам на един крак и ще търсите някоя принцеса, дето си пада по земноводни…

— Мисля, че с това вече прекали — каза Клиф. Той посегна надолу и огромната му ръка се сви около лъка. Стисна. Парчета дърво изскочиха между пръстите му.

— Ние сме съвсем безобидни — каза той. — Дойдохме заради инструмента, който продадохте миналата седмица на нашия приятел.

— Вие Стражата ли сте?

Глод се поклони.

— Не, гос’жо. Ние сме музиканти.

— От това се предполага да се почувствам по-добре, така ли? За какъв инструмент говорите?

— Една китара.

Старицата наклони глава на една страна. Очите й се присвиха.

— Няма да я взема обратно, така да знаете. — Беше ви продадена честно и почтено. И в добро работно състояние.

— Ние само искаме да научим откъде сте я получили.

— Никога от никъде не съм я получавала — каза старата жена. — Винаги си с била тука. Не духай в това!

Глод за малко не изпусна флейтата, която нервно беше вдигнал от боклука.

— … или ще затънем до колене сред плъхове — продължи старицата. Обърна се отново към Клиф. — Винаги си е била тука — повтори тя.

— Има нещо отбелязано с тебешир на нея — каза Глод.

— Винаги е била тук — каза жената. — Откакто имам магазина.

— Кой я е донесъл тук?

— Отде да знам? Никога не ги питам за имената. Хората не обичат такива работи. Просто получават номер.

Глод погледна към флейтата. Имаше жълтеникав етикет, прикрепен към нея, на който беше надраскан номер 431.

Той обходи с поглед рафтовете зад импровизирания тезгях. Видя една розова раковина за тритон. Тя също имаше номер. Прокара език по устните си и посегна…

— Ако надуеш това, най-добре първо си приготви девица, която да принесеш в жертва и един голям казан с хлебни плодове и костенурчо месо под ръка — каза старицата.

До него стоеше тромпет. Изглеждаше удивително чист.

— А това? — попита той. — Сигурно светът ще се свърши, а небето ще се стовари върху ми, ако посегна да посвиря на него, а?

— Много интересно, че ти го казваш — отвърна старата жена.

Глод свали ръка и точно тогава нещо друго улови погледа му.

— Боже мой! — каза той. — Това още ли е тук? Бях забравил за нея…

— Какво е то? — попита Клиф, след това погледна накъдето сочеше Глод.

— Онова?

— Имаме малко пари. Защо не?

— Ъхъ. Може и да е от полза. Но ти знаеш какво каза Бъди. Никога няма да успеем да намерим…

— Това е голям град. Ако не можеш да го намериш в Анкх-Морпорк, значи никъде не можеш да го намериш.

Глод взе половин палка за барабан и замислено погледна към един гонг, наполовина заровен под купчина пюпитри.

— Не би било редно да ви го давам — каза старата жена. — Не и ако не искате още седемстотин седемдесет и седем войни скелети да изскочат от земята.

Глод посочи.

— Ще вземем това.

— Два долара.

— Ей, защо трябва да плащаме нещо? Не е като да е твоя…

— Плати й — рече Клиф с въздишка. — Не се пазари.

Глод подаде парите с неохота, грабна чантата, която старицата му подаде, и надуто излезе от магазина.

— Възхитителна стока имате — каза Клиф, впил поглед в гонга.

Старицата сви рамене.

— Приятелят ми малко се раздразни, защото си мислеше, че вие сте един от онези загадъчните магазини, за които се разправя в народните приказки — продължи Клиф. — Нали знаете: днеска са тука, утре ги няма. Търсеше ви на отсрещната страна на улицата, хаха!

— На мене ми звучи тъпо — каза старицата, с тон, който да прекрати всякакво по-нататъшно непристойно интимничене.

Клиф отново погледна към гонга, сви рамене, и последва Глод.

Жената почака, докато стъпките им заглъхнаха в мъглата.

После отвори вратата и огледа от горе до долу улицата. Очевидно удовлетворена от изобилието пустош, тя се върна на тезгяха си и посегна към една загадъчна ръчка отдолу. За един миг очите й заблестяха в зелено.

— Следващия път ще си забравя и главата — каза тя и дръпна.

Магазинът изчезна. Миг по-късно той се появи отново, на отсрещната страна на улицата.

Бъди лежеше и гледаше в тавана.

Какъв вкус имаше храната? Трудно му беше да си спомни. Беше се хранил през последните няколко дни, със сигурност го беше правил, но не можеше да си спомни вкуса. Не можеше да си спомни нищо, с изключение на свиренето. Глод и останалите звучаха така, сякаш говорят през дебела мъгла.

Асфалт се беше запилял нанякъде.

Той скочи от твърдото легло и се приближи до прозореца.

Сенките на Анкх-Морпорк едва-едва се виждаха на сивата, долнопробна светлина преди разсъмване. През отворения прозорец подухваше лек ветрец.

Когато се обърна, на средата на стаята стоеше млада жена.

Тя приближи пръст към устните си.

— Не се опитвай да крещиш към малкия трол — каза тя. — Вечеря на долния етаж. Пък, така или иначе, той няма да може да ме види.

— Ти моята муза лли си?

Сюзън се намръщи.

— Мисля, че знам какво имаш предвид — каза тя. — Виждала съм картини. Били са осем, предвождани от… хм… Пъпеш. Предполага се да защитават хората. Ефибианците вярват, че те вдъхновяват музикантите и художниците, но те, разбира се, не съществу… — Тя млъкна и добросъвестно се поправи. — Аз поне никога не съм ги срещала. Аз се казвам Сюзън. Тук съм, защото…

Гласът й заглъхна.

— Пъпеш? — попита Бъди. — Съвсем сигурен съм, че не е билл Пъпеш.

— Все тая.

— Как вллезе тук?

— Аз съм… Слушай, я седни. Така. Ами… нали знаеш как някои неща… като, например, Музите, както ти каза… хората мислят, че някои неща се представляват от хора?

Поглед на поне временно разбиране информира обърканото изражение на лицето му.

— Както Дядо Прасоколледа представллява духа на зимния фестивалл лли? — попита той.

— Точно така. Ами… аз един вид съм от този бизнес — рече Сюзън. — Няма значение какво точно правя.

— Искаш да кажеш, че не си човек?

— О, да. Но аз… съм по работа. Предполагам, че да си мислиш за мен като за Муза, може би не е по-лошо от всичко останало. А аз съм тук, за да те предупредя.

— Муза на Музиката С Камъни В Нея?

— Не съвсем, но, слушай… ей, ама ти добре ли си?

— Не знам.

— Стори ми се много пребледнял. Слушай. Музиката е опасна…

Бъди сви рамене.

— О, искаш да кажеш Гиллдията на Музикантите. Господин Дибллър казва да не се притесняваме за това. Напускаме града за…

Сюзън пристъпи напред и взе китарата.

— Наистина го мисля!

Струните се раздвижиха и изстенаха под ръката й.

— Не я докосвай!

— Тя те е обладала — каза Сюзън, като я хвърли на леглото. Бъди я грабна и изсвири един акорд.

— Знам какво ще кажеш — каза той. — Всички това казват. Другите двама мисллят, че тя е прокллета. Но тя не е!

— Може и да не е проклета, но не е добра! Не тук, не сега.

— Да, но аз се справям с нея.

— Не ти се справяш с нея, а тя с тебе.

— Както и да е, коя си ти, че да ми говориш всичко това? Не съм дллъжен да сллушам напътствия от една фея, дето събира зъби!

— Чуй, тя ще те убие! Сигурна съм!

— Е, може би се предполлага да спра да свиря тогава?

Сюзън се поколеба.

— Ами, не точно… защото тогава…

— Е, не съм дллъжен да сллушам някакви си тайнствени окуллтни жени! Ти може би дори не съществуваш! Така че можеш просто да си отллетиш обратно във въллшебния си замък, ясно лли е?

Сюзън временно беше останала без думи. Беше се примирила с безнадеждната тъпота на по-голямата част от човечеството, особено пък онази част от него, която стоеше на два крака и се бръснеше сутрин, но беше и оскърбена. Никой никога не беше говорил така на Смърт. Или, най-малкото, не за дълго.

— Добре — каза тя, като се пресегна и го докосна по ръката. — Но ти отново ще ме срещнеш, и… и няма много да ти хареса! Защото, нека ти кажа, аз съвсем случайно съм…

Изражението й се промени. Тя усети как все едно полита назад, докато същевременно седеше на същото място; стаята прелетя покрай нея и изчезна в мрака, въртейки се около ужасената физиономия на Бъди.

Тъмнината експлодира и тогава се появи светлина.

Капеща от свещи.

Бъди махна с ръка през празното пространство, където беше стояла Сюзън.

— Още лли си тук? Къде отиде? Коя си ти?

Клиф се огледа.

— Стори ми се, че чух нещо — промърмори той. — Ей, ти нали знаеш, че някои от онези инструменти не бяха просто обикнов…

— Знам — отвърна Глод. — Как ми се искаше да надуя оная тръба за плъховете. Пак огладнях.

— Искам да кажа, че бяха митич…

— Да.

— Е как тогава са се озовали в някакъв си долнопробен музикален магазин?

— Ти никога ли не си си залагал камъните?

— О, да, разбира се — каза Клиф. — Всички го правят, някой и друг път, знаеш това. Понякога това е единственото, което ти остава, ако искаш да видиш манджа още веднъж.

— Ето ти го. Ти го каза. Това е нещо, което всеки практикуващ музикант прави, рано или късно…

— Да, но нещото, което Бъди… искам да кажа, то е с номер едно…

— Да.

Глод се вгледа в един уличен знак.

— „Изкусните Занаятчии“ — каза той. — Стигнахме. Гледай, половината работилници още са отворени даже и по това време на денонощието. — Той помести торбата. Нещо изпука вътре. — Ти чукаш оттам, аз ще чукам оттук.

— Добре, става… но, искам да кажа, номер едно. Дори и раковината беше с номер петдесет и две. Кой е бил собственикът на китарата?

— Не знам — каза Глод, докато чукаше на първата врата, — но се надявам никога да не се върне да си я потърси.

— А това — каза Ридкъли, — е Ритуалът на АшкЕнт. Съвсем лесно се прави. Но трябва да използвате прясно яйце.

Сюзън примижа.

На пода бяха начертали кръг. Заобикаляха го странни страховити форми, макар че когато си настрои съзнанието тя си даде сметка, че това са най-обикновени студенти.

— Кои сте вие? — попита тя. — Какво е това място? Веднага ме пуснете да си ходя!

Тя понечи да пресече кръга и се удари в невидима стена.

Студентите се бяха втренчили в нея, като някои, които са чували за съществуването на вида „жена“, но никога не са очаквали да се озоват толкова близо до такава.

— Настоявам да ме пуснете да си вървя! — Тя изгледа свирепо Ридкъли. — Ти не си ли магьосникът, когото видях снощи?

— Точно така — отвърна Ридкъли, — а това е Ритуалът на АшкЕнт. Извиква Смърт в кръга и той… а както може да е в този случай, тя, не може да си тръгне, докато ние не й позволим. Тука има много неща в тая книга, изписани със смешни дълги „и“-та, и се разправя за отричания от клетви и тържествени заклинания, но всичко е само заради шоуто, разбира се. Щом веднъж си се озовал вътре, край. Трябва да кажа, че твоят предшественик — ха, ама че майтап! — гледаше доста по-благосклонно на това.

Сюзън го изгледа кръвнишки. Кръгът си правеше номера с представите й за пространството. Изглеждаше крайно нечестно.

— И защо сте ме призовали тогава? — попита тя.

— Така е по-добре. Това по-подхожда на ръкописа — каза Ридкъли. — Ние имаме право да ти задаваме въпроси, ясно ли ти е. А ти трябва да им отговаряш. Честно.

— Е?

— Искаш ли да седнеш? Да пийнеш нещо?

— Не.

— Както предпочиташ. Тази нова музика… разкажи ни за нея.

— Вие сте Призовали Смърт, за да го попитате това?

— Не съм сигурен кого сме призовали — каза Ридкъли. — Наистина ли е жива?

— Аз… така мисля.

— Живее ли някъде?

— Изглежда е живяла в един инструмент, но мисля, че сега се движи из света. Може ли да си вървя?

— Не. Може ли да бъде убита?

— Не знам.

— Трябва ли да бъде тук?

— Какво?

— Трябва ли да бъде тук? — търпеливо повтори Ридкъли. — Дали е нещо, което се предполага да се случва?

Изведнъж Сюзън се почувства важна. Носеха се слухове, че магьосниците са мъдри — всъщност, точно оттам произлизаше и думата[37].

Но те питаха нея за разни неща. Те я слушаха. В очите й засия гордост.

— Аз… не бих казала. Озовала се е тук поради някаква злополучна случайност. Това не е подходящият свят за нея.

Ридкъли изглеждаше самодоволен.

— Така си мислех и аз. Не е редно това, казвах. Тя кара хората да се опитват да са неща, които не са. Как можем да я спрем?

— Не мисля, че можете. Не е податлива към магия.

— Така. Музиката не е. Каквато и да е музика. Но нещо трябва да може да я спре. Покажи й кутията си, Пондър.

— Ъ-ъ… да. Ето.

Той вдигна капака. Музика, леко метална, но все още отчетлива, изплува в стаята.

— Звучи като паяк, затворен в кибритена кутия, нали? — рече Ридкъли.

— Не можете да възпроизвеждате така музиката върху парче тел в кутия — каза Сюзън. — Противоречи на природата.

Пондър изглежда си отдъхна.

— И аз това казвах — рече той. — Но тя така или иначе го прави. Иска.

Сюзън се вгледа в кутията.

Започна да се усмихва. Без дори следа от веселие.

— Тя разстройва хората — каза Ридкъли. — И… погледни това. — Той измъкна едно руло хартия от плаща си и го разгъна. — Хванахме някакво момче, което се опитваше да го залепи на портата. Надуло розови бузи! Така че взех му го и му казах да се изпарява, което — Ридкъли погледна самодоволно към пръстите си, — както се оказа, беше най-доброто. Разправя за някакъв фестивал на Музиката С Камъни В Нея. Цялата работа ще свърши с чудовища от някое друго измерение, които ще се появят тук, можеш да бъдеш сигурна. Точно това е нещото, дето най-често се случва тук наоколо.

— Моля да ме извините — обади се Големия Луд Адриан, с глас, зареден с подозрение, — не искам да създавам проблеми, нали, но това Смърт ли е или не? Виждал съм картинки, а те не приличат на нея.

— Ние направихме всичко по Ритуала — каза Ридкъли. — И това е което получихме.

— Да, но баща ми лови херинга, ама не намира само херинга в мрежата си — каза Сказ.

— Ъхъ. Тя може да е всеки — каза Тез Ужасни. — Аз си мислех, че Смърт е по-висок и по-кльощав.

— Има нещо момичешко в нея — каза Сказ.

Сюзън ги изгледа.

— Тя дори няма коса — рече Тез.

Сюзън се съсредоточи. Косата се появи в ръцете й, а обрамченото в синьо острие издаде звук като пръст, прокаран по ръба на чаша.

Студентите се изправиха.

— Но винаги съм си мислел, че е време за промяна — каза Тез.

— Така. Крайно време беше и на момичетата да им се даде шанс в някои професии — каза Сказ.

— Не смейте да ми говорите покровителствено!

— Точно така — рече Пондър. — Няма причина защо Смърт да е от мъжки род. Жените могат да са почти толкова добри, колкото и мъжете в работата.

— Много добре се справяш — каза Ридкъли.

Той се усмихна насърчително на Сюзън.

Тя му отвърна. Аз съм Смърт, помисли си тя — в технически смисъл, поне — а това е един стар дебелак, който няма право да ми нарежда каквото и да било. Ще го изгледам яростно, а той много скоро ще разбере сериозността на положението си. И тя го изгледа яростно.

— Млада госпожице — рече Ридкъли, — дали не би искала да закусиш?

„Поправения Барабан“ рядко се затваряше. Някъде около шест сутринта настъпваше временно затишие, но Хибискус оставаше отворен дотогава, докато имаше желаещи да пият.

Някой искаше много да пие. Някой неопределен седеше на бара. От него като че ли изтичаше пясък и, поне доколкото Хибискус можеше да различи, имаше цял куп стрели Клачианско производство, забити в него.

Барманът се наведе напред.

— Срещал ли съм ви преди?

— ИДВАМ ТУК ДОСТА ЧЕСТО, ДА. МИНАЛАТА СРЯДА, НАПРИМЕР.

— Ха! Тогава беше голяма работа. Точно тогава намушкаха горкия стар Винс.

— ДА.

— Ама просеше си го, да се нарича Винсент Неуязвимия.

— ДА. И НЕТОЧНО.

— Стражите казват, че било самоубийство.

Смърт кимна. Да влезеш в „Поправения Барабан“ и да се наречеш „Винсент Неуязвимия“ си беше чисто самоубийство според стандартите на Анкх-Морпорк.

— ТОВА ПИТИЕ ИМА МУХИ В НЕГО.

Барманът примижа срещу него.

— Това не е муха, господине — каза той. — Това е червей.

— О. ТОВА Е ПО-ДОБРЕ, ТАКА ЛИ?

— Предполага се да е там, господине. Мексикалско е, затова. Слагат червей вътре, за да покажат колко е силно.

— ДОСТАТЪЧНО СИЛНО, ЧЕ ДА УБИЕ ЧЕРВЕЙ?

Барманът се почеса по главата. Никога не беше се замислял за това по този начин.

— Това е просто нещо, което хората пият — неопределено каза той.

Смърт взе бутилката и я вдигна до това, което нормално би било нивото на очите. Червеят се завъртя самотно.

— КАК Е? — попита той.

— Ами, нещо като…

— НЕ ПИТАХ ТЕБ.

— Закуска? — каза Сюзън. — Искам да кажа: ЗАКУСКА?

— Трябва да е някъде по това време — каза Главният Ректор. — От толкова отдавна не съм закусвал с очарователна млада жена.

— Боже мой, всички сте толкова еднакво ужасни — каза Сюзън.

— Много добре, зачеркни „очарователна“ — равнодушно каза Ридкъли. — Но врабчетата чирикат в дърветата, слънцето наднича през стената, а на мен ми мирише на готвено, а да ядеш заедно със Смърт е шанс, който не се удава на всекиго. Дали случайно не играеш шах, а?

— Изключително добре — отвърна Сюзън, все още объркана.

— И аз така си помислих. Добре, момчета. Можете да се върнете отново към ръчкането на вселената. Насам, госпожице.

— Не мога да напусна кръга!

— О, можеш, ако аз те поканя. Всичко е въпрос на любезност. Не знам дали някога са ти обяснили цялата концепция?

Той посегна и я хвана за ръката. Тя се поколеба, после прекрачи тебеширената линия. Обзе я леко, тръпнещо чувство.

Студентите припряно отстъпиха назад.

— Продължавайте, заемайте се с работа — каза Ридкъли. — Насам, госпожице.

Сюзън никога не беше изпитвала ефекта от нечий чар. Ридкъли притежаваше доста от него, най-вече съсредоточен в играта на очите.

Тя го последва през моравите към Голямата Зала.

Масите за закуска бяха заредени, но незаети. На големия бюфет му бяха поникнали медни супници като есенни водорасли. Три доста млади прислужнички чакаха търпеливо зад редицата.

— Обикновено се самообслужваме — приказливо обясни Ридкъли, повдигайки капак. — Сервитьори и т.н. вдигат твърде много шу… това е някаква шега, нали?

Той побутна нещото под капака и направи знак към най-близкостоящата прислужница.

— Ти коя си? — попита той. — Моли, Поли или Доли?

— Моли, ваша светлост — каза прислужницата, като направи реверанс и трепереше леко. — Нещо не е наред ли?

— Наред-наред-наред-наред, не-е-наред-наред — повториха другите две момичета.

— Какво е станало с пушената херинга? Какво е това? Прилича на говежда пирожка — каза Ридкъли, докато гледаше момичетата.

— Госпожа Уитлоу даде нареждания на готвача — нервно каза Моли. — То е…

— … ъ-ъ-ъ…

— … то е бургер.

— На мен ми го разправяй — рече Ридкъли. — А защо имаш кошер, направен от коса на главата си, ако мога да попитам? Приличаш на кибритена клечка.

— Моля ви, господине, ние…

— Били сте на концерта на Рок-Музиката С Камъни В Нея, нали?

— Да, господине.

— Ъхъ, ъхъ.

— Вие, ъ-ъ, не сте хвърляли нищо на сцената, нали?

— Не, господине!

— Къде е госпожа Уитлоу?

— Настинала е и е на легло, господине.

— Изобщо не съм изненадан. — Ридкъли се обърна към Сюзън. — Хората ми играят тъпи номера, страхувам се.

— Аз ям само мюсли на закуска — каза Сюзън.

— Има овесена каша — каза Ридкъли. — Приготвяме я за Касиера, защото не го възбужда. — Той вдигна капака на един супник. — Да, още е тук — каза той. — Има някои неща, които Музиката С Камъни В Нея не може да промени, и едно от тях е кашата. Нека ти помогна с черпака.

Те седнаха един срещу друг на дългата маса.

— Е, не е ли хубаво? — попита Ридкъли.

— Ти подиграваш ли ми се? — подозрително попита Сюзън.

— Ни най-малко. Според моя опит, това, което най-вече улавяш в мрежите за херинга, е херинга. Но, ако говоря като смъртен — клиент, както може да се изразиш ти, — любопитно ми е да разбера защо съвсем изведнъж Смърт се оказва просто момиче, вместо одушевената томия, която познаваме и с която сме… сме запознати.

— Томия?

— Друга дума за скелет. Най-вероятно произлиза от „анатомия“.

— Той ми е дядо.

— А! Да, каза го вече. И това е вярно, така ли?

— Звучи малко глупаво, сега, като го казвам на някой друг.

Ридкъли поклати глава.

— Трябва да поработиш моята работа за пет минути. После ще ми разправяш за глупаво — рече той. Извади молив от джоба си и предпазливо повдигна горната половина на кифлата в чинията си.

— В това има сирене — каза той, с обвинителен тон.

— Но той се е запилял някъде и преди да се усетя, вече бях наследила цялата работа. Искам да кажа, не съм се натискала за това! Защо аз? Да трябва да се разхождам наоколо с тази глупава коса… не това исках от живота…

— Е, със сигурност не е нещо, за което ти раздават брошури, за да го избереш като бъдещата си професия — рече Ридкъли.

— Точно така.

— И предполагам, че си обречена на това? — попита Ридкъли.

— Ние не знаем къде е отишъл. Албърт казва, че бил много депресиран от нещо, но не щял да каже какво.

— Боже мой! Какво би могло да депресира Смърт?

— Албърт като че ли смята, че той би могъл да направи нещо… глупаво.

— Боже мой! Не твърде глупаво, надявам се. Нима е възможно това? Би било… мортицид, предполагам. Или цидицид.

За най-голямо удивление на Сюзън, Ридкъли я погали по ръката.

— Но сигурен съм, че всички ние ще си спим по-спокойно по леглата, като знаем, че ти отговаряш — каза той.

— Всичко е толкова мръсно! Добри хора умират глупаво, лоши хора живеят до дълбока старост… всичко е толкова дезорганизирано. Няма никакъв смисъл. Няма никаква справедливост. Искам да кажа, ето го това момче…

— Какво момче?

За ужас и изненада на Сюзън, тя откри, че се изчервява.

— Просто едно момче — каза тя. — Предполагаше се вече да е умряло доста смешно, а аз щях да го спасявам, но тогава музиката го спаси, а сега го въвлича във всякакви неприятности и аз така или иначе трябва да го спася, а не знам защо.

— Музика? — каза Ридкъли. — Да не би да свири на някаква китара?

— Да! Как разбра?

Ридкъли въздъхна.

— Когато си магьосник, развиваш инстинкт за тези неща. — Поразчопли още малко бургера си. — И маруля, неизвестно защо. И едно много, много тънко резенче кисела краставичка.

Остави хляба да падне.

— Музиката е жива — каза той.

Нещо, което през последните десет минути беше чукало настойчиво на вниманието на Сюзън, най-накрая използва ботушите си.

— О, божичко! — каза тя.

— Кой точно е той? — учтиво попита Ридкъли.

— Толкова е просто! Тя попада в капани! Променя хората! Те искат да свирят м… Трябва да тръгвам — припряно каза Сюзън. — Ъ-ъ, благодаря ти за кашата…

— Ти изобщо не си яла — мило отбеляза Ридкъли.

— Не, но… но наистина хубаво я погледах.

Тя изчезна. След известно време Ридкъли се наведе напред и неопределено махна с ръка в пространството, където до преди малко беше седяла, така, за всеки случай.

После бръкна в плаща си и извади плаката за Безплатния Фестивал. Огромни, големи неща с пипала, това беше проблемът. Събери на едно място достатъчно магия и материята на вселената се протърква начаса, точно като някой от чорапите на Декана, които, Ридкъли беше забелязал, бяха в някакви изключително ярки цветове през последните дни.

Той махна с ръка към прислужниците.

— Благодаря ти, Моли, Доли или Поли — каза той. — Можеш да разчистиш това.

— Ъхъ, ъхъ.

— Да, да, благодаря ви.

Ридкъли се почувства съвсем сам. Беше му харесало да разговаря с момичето. Тя като че ли беше единственият човек на това място, който не беше кротък луд, нито съвършено зает с нещо, което той, Ридкъли, не разбираше.

Той се върна обратно в кабинета си, но го разсеяха ударите с чук, идващи от покоите на Декана. Вратата беше открехната.

Старшите магьосници имаха доста големи апартаменти, които включваха кабинет, работилница и спалня. Деканът се беше прегърбил над огнището в работилницата, с маска от опушено стъкло на лицето и с чук в ръка. Беше погълнат от работата. Хвърчаха искри.

Далеч по-похвално, помисли си Ридкъли. Може би това беше краят на цялата тази глупост с Музиката С Камъни В Нея и завръщане към някоя истинска магия.

— Всичко наред ли е, Декане? — попита той.

Деканът вдигна стъклото нагоре и кимна.

— Почти свърших вече, Ректоре — каза той.

— Чух те да удряш чак в края на коридора — рече Ридкъли разговорчиво.

— А! Работя върху джобовете — отвърна Деканът.

Ридкъли го погледна тъпо. Доста голям брой от по-трудните магии изискваха топлина и чукане, но това с джобовете беше нещо ново.

Деканът вдигна във въздуха чифт панталони.

Те не бяха, ако говорим съвсем точно, панталонести като нормалните панталони; старшите магьосници развиваха съвсем определено метър и половина талия и 75 см обиколка на бутовете, което подсказваше за някой, който седи на стена и се нуждае от дружна помощ, за да го сглобят отново. Бяха тъмносини.

— Не удряше тях? — каза Ридкъли. — Да не би госпожа Уитлоу отново да е попрекалила с колосването?

Той се вгледа по-отблизо.

— Ти ги занитваш?

Деканът засия.

— Тези панталони — каза той, — са точно това, което й е нужно.

— Пак ли говориш за Музиката С Камъни? — подозрително попита Ридкъли.

— Искам да кажа, че са хладни.

— Е, по-добре, отколкото тежък плащ в това време — съгласи се Ридкъли, — но… ти няма да ги обуеш сега, нали?

— Защо не? — попита Деканът, докато се измъкваше от робата си.

— Магьосници в панталони? Не и в моя университет! Това е сбъркано. Ще ви се смеят хората — каза Ридкъли.

— Ти винаги се опитваш да ме спреш във всяко нещо, което искам да направя!

— Няма защо да ми говориш с такъв тон…

— Ха, ти никога не слушаш нищо от това, което ти говоря и не виждам защо пък да не нося това, което ми харесва!

Ридкъли огледа свирепо стаята.

— Тази стая е в абсолютен безпорядък! — изрева той. — Незабавно я разтреби!

— Няма!

— Тогава край на Рок-Музиката С Камъни за теб, млади човече!

Ридкъли затръшна вратата след себе си.

Отвори я отново с трясък и добави:

— И не съм ти давал разрешение да я боядисаш черна!

Затръшна вратата.

Отвори я с трясък.

— А и не ти отиват!

Деканът се втурна навън в коридора, размахал чук.

— Говори си каквото си искаш — изкрещя той, — когато след време историята им даде име, те със сигурност няма да бъдат наречени „Панталоните на Главния Ректор“!

Беше осем часа сутринта, време, когато пияниците или се опитват да забравят кои са, или да си спомнят защо са живи. Другите посетители на „Поправения Барабан“ се бяха сгърбили над чашите си около стените и гледаха един орангутан, който играеше на „Варварите Нашественици“ и ревеше от ярост всеки път, когато изгубеше пени.

Хибискус наистина искаше да затваря. От друга страна, щеше да е все едно да взриви златна мина. Единственото, което трябваше да прави, бе да се грижи да поддържа пълен състава на чистите чаши.

— Забрави ли вече? — попита той.

— КАТО ЧЕ ЛИ ЗАБРАВИХ САМО ЕДНО НЕЩО.

— Какво беше то? Ха! Колко глупаво да те питам наистина, след като виждам, че си забравил…

— ЗАБРАВИЛ СЪМ КАК ДА СЕ НАПИЯ.

Барманът погледна към строените една зад друга редици чаши. Имаше чаши за вино. Имаше чаши за коктейли. Имаше бирени халби. Бокали във формата на весели дебелаци. Имаше и една кофа.

— Мисля, че си на прав път — рискува той.

Непознатият вдигна най-последната си чаша и се приближи до машината за „Варварите Нашественици“.

Беше направена от часовников механизъм с усукан и сложен дизайн. Намекваше за много колелца и червееви трансмисии в голямата махагонова кутия под играта, цялата функция на която, като че ли беше да кара редици доста грубо издялани Варвари Нашественици да подскачат и да се клатят по една продълговата авансцена. Играещият, посредством система от лостове и ръчки, движеше един малък самозареждащ се катапулт, който се движеше под Нашествениците. Той изстрелваше малки сачми нагоре. Едновременно с това Нашествениците (посредством механизъм със задържащо колело и предпазител) изстрелваха малки метални стрели. Периодично иззвъняваше звънец и един Нашественик на кон се заклащаше колебливо през горната част на играта, хвърляйки копия. Цялата сглобка дрънчеше и скърцаше непрекъснато, отчасти поради цялата машинария, и отчасти поради това, че орангутанът въртеше с все сила и двете ръчки, като подскачаше нагоре-надолу по педала за Стрелба, и крещеше колкото му глас държи.

— Аз не бих я поставил тук — обади се барманът зад гърба му. — Но посетителите много си падат по нея, нали разбираш.

— ПОНЕ ЕДИН ПОСЕТИТЕЛ, ВЪВ ВСЕКИ СЛУЧАЙ.

— Е, поне е по-добре от ротативката за плодове.

— ДА?

— Той изяде всичките плодове.

Откъм машината долетя яростен писък.

Барманът въздъхна.

— Никога не би си представил, че някой е в състояние да вдигне толкова много шум за едно пени, нали?

Маймуната тръшна еднодоларова монета на тезгяха и си тръгна с две шепи дребни пари. Едно пени в цепнатината отприщи някаква много голяма ръчка; като по чудо всички Варвари се вдигнаха отново на крака и отново подхванаха тромавото си нападение.

— Той си изля чашата вътре — каза барманът. — Може и само така да си въобразявам, но ми се струва, че сега те се клатят малко повече.

Смърт наблюдава играта известно време. Това беше едно от най-депресиращите неща, които някога беше виждал. Нещата така или иначе щяха да стигнат до дъното на играта. Защо трябваше да се стреля изобщо по тях?

— Защо…?

Той размаха чаша срещу насъбралите се пияници.

— ЗНАЕШ ЛИ. ЗНАЕШ ЛИ. ПРОБЛЕМЪТ Е, ЗНАЕШ ЛИ КАКВО Е ТОВА, ДА ИМАШ ТОЛКОВА ДОБРА ПАМЕТ, ТОЧНО ТАКА, ТОЛКОВА ДОБРА, ЧЕ ДА СИ СПОМНЯШ ДОРИ И ТОВА, КОЕТО ОЩЕ НЕ СЕ Е СЛУЧИЛО? ТОВА СЪМ АЗ. О, ДА. СЪВСЕМ ТОЧНО. КАТО ЧЕ ЛИ. КАТО ЧЕ ЛИ. КАТО ЧЕ ЛИ БЪДЕЩЕ НЕ СЪЩЕСТВУВА… САМО МИНАЛО, КОЕТО ОЩЕ НЕ СЕ Е СЛУЧИЛО. И. И. И. ТАКА ИЛИ ИНАЧЕ ТРЯБВА ДА ПРАВИШ НЕЩАТА. ЗНАЕШ КАКВО ЩЕ СЕ СЛУЧИ И ПАК ТРЯБВА ДА ПРАВИШ НЕЩАТА.

Той огледа лицата наоколо. Хората в „Барабана“ бяха свикнали с алкохолните лекции, но не и с такива.

— ВИЖДАШ. ВИЖДАШ. ВИЖДАШ КАК НЕЩО ИЗНИКВА СТРАШНО КАТО АЙСБЕРГ ПРЕД ТЕБ, НО НЕ ТРЯБВА ДА НАПРАВИШ НИЩО СРЕЩУ НЕГО, ЗАЩОТО… ЗАЩОТО… ЗАЩОТО-ТАКЪВ-Е-ЗАКОНЪТ. НЕ МОЖЕШ ДА НАРУШИШ ЗАКОНА. ТР’БВА-ДА-Е-ЗАКОН. ВИЖДАТЕ ТАЗИ ЧАША, НАЛИ? ВИЖДАТЕ ЛИ Я? ТЯ Е КАТО ПАМЕТТА. КОЛКОТО ПОВЕЧЕ СИПВАТЕ В НЕЯ, ТОЛКОВА ПОВЕЧЕ ЩЕ ИЗТИЧА ОТ НЕЯ, НАЛИ ТАКА? Т’ВА Е ФАКТ. ВСИЧКИ ИМАТ ТАКАВА ПАМЕТ. Т’ВА Е КОЕТО ПРЕЧИ НА ХОРАТА ДА СЕ… ПОБ… ПОБЪР… ПОБЪРКАТ. С ИЗКЛЮЧЕНИЕ НА МЕН. НА МЕН, СТАРИЯ И НЕЩАСТНИЯ. АЗ ПОМНЯ ВСИЧКО. ТАКА, СЯКАШ СЕ Е СЛУЧИЛО ЕДВА УТРЕ. ВСИЧКО.

Той погледна надолу към чашата си.

— А — рече той, — СТРАННО КАК НЕЩАТА СЕ ВРЪЩАТ ПРИ ТЕБ, НЕ Е ЛИ ТАКА?

Това беше най-внушителният колапс, който барът някога беше виждал. Високият, тъмен непознат падна бавно назад, като дърво. Без сълзливото припадане на колене, без съпътстващото свличане на маса по пътя надолу. Той просто премина от вертикално в хоризонтално положение с едно великолепно геометрично завъртане.

Няколко човека изръкопляскаха, когато той удари пода. После му преровиха джобовете, или поне направиха опит да му преровят джобовете, но не откриха такива. И после го хвърлиха в реката.[38]

В огромния, черен кабинет на Смърт една свещ гореше, без да се смалява.

Сюзън бясно прелистваше книгите.

Животът не беше прост. Тя знаеше това; но именно Знанието беше това, което вървеше в комплект с работата. Съществуваше простият живот да живееш нещата, но то беше, ами… просто…

Съществуваха други видове живот. Градовете имаха живот. Мравуняците и рояците пчели имаха живот, цялото по-голямо от сбора на частите. Световете имаха живот. Боговете имаха живот, съставен от вярата на техните поклонници.

Вселената танцуваше към живота. Животът беше забележително обикновена стока. На всяко едно достатъчно сложно нещо като че ли той просто му се полагаше, по същия начин, по който всяко едно по-масивно нещо получаваше щедро дял от гравитацията. Вселената притежаваше определена склонност към съзнателност. Това неизменно предполагаше едва доловима жестокост, втъкана в самата материя на време-пространството.

Може би дори и музиката можеше да е жива, ако беше достатъчно стара. Животът е навик.

Хората казваха: „Не мога да си изкарам тая проклета мелодия от главата…“

Не само ритъм, а сърдечен ритъм.

А всяко живо нещо иска да диша.

Диблър, С.С.П.Г. обичаше да става в ранни зори, в случай че му се удадеше да продаде червей на някоя подранила птица.

Беше си поставил бюро в ъгъла на една от работилниците на Чоки. Най-общо, той беше против идеята за постоянен офис. Откъм положителна гледна точка, това го правеше лесно откриваем, но и от отрицателна, това го правеше лесно откриваем. Успехът на търговската стратегия на Диблър зависеше от способността му да намира клиенти, а не от обратното.

Тази сутрин доста голям брой хора го бяха намерили. Много от тях носеха китари.

— Така — каза той на Асфалт, плоската глава на когото едва-едва се виждаше над ръба на импровизираното бюро. — Всичко ли е ясно? Ще ви трябват два дни, за да стигнете в Псевдополис, след което докладваш на господин Клопсток в Бул Пит. И ще очаквам разписки за всичко.

— Да, господин Диблър.

— Добра идея ще е да се махнете за малко от града.

— Да, господин Диблър.

— Казах ли ти вече, че ще искам разписки за всичко?

— Да, господин Диблър — въздъхна Асфалт.

— Тръгвай тогава. — Диблър забрави за трола и направи знак към група джуджета, които търпеливо се мотаеха наоколо. — Така, ей вие, я се приближете насам. Така, значи искате да станете звезди на Музиката С Камъни В Нея, а?

— Да, господине!

— Тогава слушайте какво ще ви кажа…

Асфалт погледна към парите. Не бяха много, за да изхрани четирима човека няколко дни. Зад гърба му интервюто продължаваше.

— И как се наричате?

— Ъ… джуджета, господин Диблър — отвърна джуджето водач.

— „Джуджета“?

— Да, господине.

— Защо?

— Защото сме такива, господин Диблър — търпеливо обясни джуджето водач.

— Не, не, не. Това не става. Изобщо не става. Трябва да си измислите име с нещо… — Диблър размаха ръце във въздуха, — … с нещо от Музиката С Камъни… уф!… в нея. Не просто „Джуджета“. Трябва да сте… ох, не знам… нещо по-интересно.

— Но ние съвсем определено сме джуджета — каза едно от джуджетата.

— „Ние Определено Сме Джуджета“ — каза Диблър. — Да, това може и да стане. Добре. Мога да ви запиша в „Грозда“ в четвъртък. И за Безплатния Фестивал, разбира се. След като е безплатен, няма да ви се плати, естествено.

— Написали сме ей тази песен — каза главното джудже, с надежда.

— Добре, добре — каза Диблър, докато си драскаше по тефтерчето.

— Казва се „Нещо Ми Е Влязло В Брадата“.

— Хубаво.

— Не искате ли да я чуете?

Диблър вдигна очи.

— Да я чуя? Никога нищо няма да свърша, ако си губя времето да слушам музика. Разкарайте се. До следващата сряда. Следващите! Вие всички троли ли сте?

— Точно така.

В този случай Диблър реши да не се пазари. Тролите бяха доста по-големи от джуджетата.

— Добре. Но трябва да го напишете с „Е“. „Троле“. Така. Изглежда ми добре. „Поправения Барабан“, петък. И Безплатния Фестивал. Нали?

— Написали сме една песен…

— Браво на вас. Следващите!

— Ние сме, господин Диблър.

Диблър се озова срещу Джимбо, Ноди, Краш и Скам.

— И имате наглостта — рече той. — След снощи.

— Малко се разсеяхме — каза Краш. — Чудехме се дали не бихте могли да ни дадете още един шанс?

— Вие казахте, че публиката наистина ни е обикнала — каза Ноди.

— Че ви е отритнала. Казах, че ви е отритнала — каза Диблър. — Двама от вас непрекъснато си гледаха в Учебника по китара на Блърт Уидаун!

— Сменихме си името — каза Джимбо. — Помислихме си, така де, „Умопомрачение“ беше малко тъпо, не е име, което подобава на сериозна банда, която разширява границите на музикалната изразност и определено ще бъде велика един ден.

— Четвъртък — кимна Ноди.

— Така че, сега сме „Смуча“ — каза Краш.

Диблър ги изгледа с продължителен, хладен поглед. Насъскването на кучета срещу вързана мечка, измъчването на бикове, боят с кучета и дрането на живи овце бяха временно забранени в Анкх-Морпорк, макар че Патрицият разрешаваше неограниченото замеряне с гнили плодове срещу всеки, заподозрян, че принадлежи към някоя улична театрална трупа. Може би това беше сгоден случай.

— Добре — каза той. — Можете да свирите на Фестивала. После… ще видим.

В края на краищата, помисли си той, съществуваше възможност да останат живи.

Една фигура се покатери бавно и несигурно навън от Анкх на вълнолома до „Пропадналия Мост“ и се изправи за един миг, докато калта се стичаше от нея и оформи локва под дъските.

Мостът беше доста висок. По него имаше сгради, наредени от двете му страни така, че същинският път беше доста парализиран. Мостовете бяха много предпочитани като място за строеж, тъй като имаха твърде удобна канализация и, разбира се, източник на прясна вода.

В сенките под моста светеше червеното око на огън. Фигурата се помъкна към светлината.

Тъмните фигури около нея се обърнаха и се взряха в мрака, опитвайки се да проумеят същината на непознатия.

— Това е селска каруца — каза Глод. — Мога да позная една селска каруца, като я видя. Даже и ако е боядисана в синьо. И е съвсем очукана.

— Това е единственото, което можете да си позволите — каза Асфалт. — Както и да е, ще сложа прясна слама в нея.

— Аз пък си мислех, че отиваме с пощенската кола — рече Клиф.

— О, господин Диблър казва, че артистите от вашия калибър не е редно да пътуват с едно най-обикновено обществено превозно средство — каза Асфалт. — Освен това, той каза, че вие не бихте желали излишни разходи.

— Какво мислиш, Бъди? — попита Глод.

— Няма значение — неопределено отвърна Бъди.

Глод и Клиф размениха погледи.

— Обзалагам се, че ако ти отидеш да видиш Диблър и му поискаш нещо по-добро, ще го получиш — каза Глод с надежда.

— Има колела — каза Бъди. — Ще свърши работа.

Той се качи на каруцата и седна в сламата.

— Господин Диблър поръча няколко нови ризи — обади се Асфалт, давайки си сметка, че атмосферата не е много весела. — За турнето. Вижте, на гърба пише всяко място, на което ще ходим, не е ли чудесно?

— Да, когато Музикантската Гилдия ни извие вратовете, ще имаме възможност да видим къде сме били — каза Глод.

Асфалт изплющя с бич над конете. Те препуснаха леко с ход, който подсказваше, че възнамеряват да го запазят такъв през целия ден, и никакъв идиот, твърде слаб, че да съумее да използва бича наистина както трябва, няма да може да промени решението им.

— Пу дявулите, пу дявулите! Сифкъвия, викам аз. Пу дявулите. Той има жълто нам’тало, той е значи. Десет хиляди години! Пу дяволите!

— НАИСТИНА?

Смърт се отпусна.

Около огъня седяха половин дузина хора. И се веселяха. Бутилка обхождаше всички по ред. Е, всъщност тя беше половин консервна кутия, а Смърт не беше се ориентирал още какво има в нея или пък в по-голямото тенеке, което вреше на огъня от стари ботуши и кал.

Те не го попитаха кой е.

Никой от тях нямаше име, поне доколкото той можеше да каже. Имаха… прякори, като например Загазващия Кен или Ковчегът Хенри и Мръсния Стар Рон, които подсказваха нещо за това, кои са те, но нищо за това кои са били.

Тенекето стигна до него. Подаде го по-нататък, колкото можа по-тактично и се облегна кротко назад.

Хора без имена. Хора, които бяха невидими, точно колкото и той. Хора, за които Смърт винаги беше свободна алтернатива. Би могъл да поостане тук известно време.

— _Безплатна_ музика — изръмжа господин Клийт. — Безплатна! Що за идиот е тоя, дето прави безплатна музика? Поне си оставяш шапката на земята и караш хората да пуснат някоя излишна монета в нея. Иначе какъв е смисълът?

Той се загледа в листа хартия пред него толкова дълго, че Торбоустия се прокашля учтиво.

— Мисля — рече господин Клийт. — Този нещастник Ветинари. Каза, че зависело от Гилдиите да прилагат законите си…

— Чух, че напускали града — каза Торбоустия. — На турне. Из страната, казаха. Там нашият закон не важи.

— Страната — каза Господин Клийт. — Опасно място е това, страната.

— Тъй — съгласи се Торбоустия. — Има репи, като начало.

Погледът на Господин Клийт се спря върху счетоводните книги на Гилдията. Мина му през ума не за пръв път, че твърде много хора се осланяха на желязото и стоманата, когато златото изковаваше някои от най-добрите възможни оръжия.

— Господин Дауни още ли е шеф на Гилдията на Убийците? — попита той.

Останалите музиканти изведнъж придобиха нервен вид.

— Убийци? — каза Херберт, „господин Клавесинова Стъпка“. — Не мисля, че някой някога е ходил при Убийците. Това е работа на Гилдията, нали така? Не можем да допуснем някоя друга гилдия да се намесва.

— Точно така — каза Торбоустия. — Какво ще стане, ако хората случайно разберат, че сме се възползвали от Убийците?

— Ще се сдобием с доста много нови членове — каза господин Клийт трезво, — и може би ще успеем да увеличим вноските. Ха. Ха. Ха.

— Я чакай малко — каза Торбоустия. — Аз нямам нищо против да се погрижим за хората, които не искат да се присъединят. Това е поведение, което подхожда на гилдията, наистина. Но Убийците… ами…

— Какво ами? — попита господин Клийт.

— _Те убиват_ хора.

— Искаш безплатна музика, така ли? — каза Господин Клийт.

— Е, разбира се, че не искам…

— Не си спомням да говореше така, когато подскачаше нагоре-надолу по пръстите на оня уличен цигулар миналия месец — каза Господин Клийт.

— Е, да, ама то не беше като, ами убийство — каза Торбоустия. — Искам да кажа, че той можеше да върви след това. Е, да пълзи поне. А и можеше да продължи да си изкарва хляба — добави той. — Не с нещо, което изисква употреба на ръцете му, наистина, но…

— А онова момче, дето свиреше на стотинка? Онова, дето изсвирваше по един тон всеки път, когато кихне? Ха. Ха. Ха.

— Да, ама то не е също…

— Знаеш ли го Уидаун, майстора на китари? — попита господин Клийт.

Торбоустия загуби равновесие при смяната на посоката.

— Казаха ми, че продавал китари така, сякаш следващата сряда няма никога да дойде — каза господин Клийт. — Но не виждам никакво увеличение на членската маса, а ти?

— Ами…

— Веднъж щом хората свикнат с мисълта, че могат да слушат музика безплатно, къде ще свърши цялата работа?

Той изгледа ядосано другите двама.

— Н’нам, господин Клийт — рече Стъпката покорно.

— Много добре. А Патрицият се държа иронично с мен — каза господин Клийт. — Няма да го позволя втори път. Сега само Убийците ще се справят.

— Не съм сигурен, че е редно наистина да убиваме хората — твърдоглаво рече Торбоустия.

— Не искам да чуя нито дума повече от теб — каза господин Клийт. — Това е работа на гилдията.

— Да, но това е нашата гилдия…

— Точно така! Затова млъквай! Ха! Ха! Ха!

Каруцата трополеше сред безкрайните зелеви полета, които водеха към Псевдополис.

— И преди съм бил на турне, да ви кажа — обади се Глод. — Когато бях със Снори Снорисказън И Месинговите Му Идиоти. Всяка нощ различно легло. Много скоро забравяш кой ден от седмицата е.

— А кой ден сме днес? — попита Клиф.

— Виждаш ли? А едва-що сме тръгнали на път… какво… три часа? — попита Глод.

— Къде ще спрем довечера? — попита Клиф.

— Скроут — отвърна Асфалт.

— Звучи ми наистина интересно място — каза Клиф.

— Бил съм там и по-рано, с цирка — рече Асфалт. — Той е нищо и никакво градче и има-няма един кон.

Бъди погледна настрани от каруцата, но не си струваше усилието. Богатите наносни Равнини Сто представляваха житницата на континента, но не и вдъхваща страхопочитание панорама, освен ако не си от онези хора, които се вдъхновяват от около петдесет и три вида зеле и осемдесет и един вида боб.

Разположено почти през всяка една миля върху разделените на квадрати поля, се намираше село, а разположени малко по-надалеч, се намираха градовете. Наричаха се градове, защото бяха по-големи от селата. Каруцата мина през няколко от тях. Имаха две улици на кръст, една кръчма, един магазин за семена, една ковачница, една конюшня с име от рода на „КОНЮШНЯТА НА ДЖО“, няколко хамбара, трима старци, седнали пред кръчмата, и трима младежи, мотаещи се пред конюшнята и кълнящи се, че един ден, ама наистина много скоро, ще се чупят от града и ще хванат накъдето им видят очите из широкия свят. Наистина скоро. Тия дни.

— Напомня ти за вкъщи, а? — каза Клиф, като сръга Бъди.

— Какво? Не! Лламедос е целлият в плланини и доллини. И дъжд. И мъглла. И вечнозеллени храсти.

Бъди въздъхна.

— Сигурно си имал страхотна къща там? — попита тролът.

— Просто коллиба — каза Бъди. — Направена от земя и дърво. Е, всъщност от калл и дърво.

Той въздъхна отново.

— Така е на път — каза Асфалт. — Меланхолия. Няма с кого другиго да си поговориш, освен един с друг, знам хора, дето тотално се побър…

— Колко стана вече? — попита Клиф.

— Три часа и десет минути — каза Глод.

Бъди въздъхна.

Те бяха невидими хора, осъзна Смърт. Той беше свикнал с невидимостта. Вървеше в комплект с работата. Хората не го виждаха, докато нямаха друг избор.

От друга страна, той беше антропоморфна персонификация. Докато Мръсния Стар Рон беше човек, поне от техническа гледна точка.

Мръсния Стар Рон си изкарваше криво-ляво прехраната с това да следва хората по петите, докато не му дадяха пари да спре. Освен това имаше и куче, което беше добавило нещо към миризмата му. Беше един сиво-кафяв териер с разпорено ухо и гадни ивици гола кожа. То просеше с една стара шапка между редките си останали зъби, и тъй като хората общо взето даваха на животните онова, което отказваха на човешките същества, то допринасяше значително към трудоспособната сила на групата.

Ковчегът Хенри, от друга страна, си изкарваше хляба като не ходеше никъде. Хората, организиращи важни социални мероприятия, му изпращаха анти покани и малки парични подаръци, за да се застраховат, че той няма да отиде. Така беше, защото ако не го направеха, Хенри имаше навика да се примъкне подкупващо на сватбеното тържество и да покани хората да разгледат забележителната му колекция от кожни заболявания. Освен това имаше кашлица, която звучеше почти материално твърда.

Имаше табела, на която беше написано с тебешир:

Зъ сума пари ас нема да ви дода у дома. Кагх кагхх.

Арнолд Странични нямаше крака. Това беше липса, която като че ли не фигурираше много-много сред проблемите му. Той имаше навика да сграбчва хората за коленете и да казва: „Можеш ли да ми развалиш едно пени?“, неизменно облагодетелствайки се от последващото церебрално объркване.

А онзи, когото наричаха Мъжът Патица, имаше патица на главата си. Никой не го споменаваше. Никой не му обръщаше внимание. То като че ли беше дреболия без никакво значение, също като липсата на крака у Арнолд или независимата миризма на Мръсния Стар Рон, или пък вулканичното плюене на Хенри. Но то не спираше да тормози иначе мирното съзнание на Смърт.

Той се чудеше как да зачекне темата.

— В КРАЯ НА КРАИЩАТА — мислеше си той, — ТОЙ ТРЯБВА ДА ЗНАЕ, НАЛИ ТАКА? ТО НЕ Е КАТО ДА ИМАШ МЪХ НА ПАЛТОТО ИЛИ НЕЩО ДРУГО…

По общо съгласие бяха нарекли Смърт господин Скраб[39]. Той не знаеше защо. От друга страна се намираше сред хора, които биха могли да проведат задълбочен разговор и с вратата. Сигурно бяха си намерили логическо основание.

Просяците прекарваха дните си, бродейки невидими из улиците, където хората, които не ги виждаха, внимателно зачеркваха от маршрута си и им хвърляха някоя и друга монета. Господин Скраб се вписваше много добре. Когато поискаше пари, хората откриваха, че им е невъзможно да кажат не.

Скроут нямаше даже и река. Той съществуваше просто защото имаше толкова много земя, която те чака напред, че трябваше да има и нещо друго.

Имаше две улици на кръст, една кръчма, един магазин за семена, една ковачница, няколко хамбара и, като белег за оригиналност, една конюшня, наречена „КОНЮШНЯТА НА СЕТ“.

Нищо не шаваше. Даже и мухите спяха. Дълги сенки бяха единствените, които бродеха из улиците.

— Струва ми се, ти каза, че това бил нищо-и-никакъв град и имал един кон — рече Клиф, когато спряха на отъпканата, разкаляна земя, която вероятно се величаеше с названието Градски Площад.

— Сигурно е умрял — отвърна Асфалт.

Глод се изправи в каруцата и протегна широко ръце. Изкрещя:

— Привет, Скроут!

Табелката над конюшнята се откачи от последния останал й пирон и тупна в праха.

— Това, което ми харесва в този живот на колела — рече Глод, — е очарователните хора и интересните места.

— Предполагам, че се съживява нощем — каза Асфалт.

— Да — каза Клиф. — Да, това го вярвам. Да. Този ми изглежда точно като град, дето се съживява нощем. Прилича ми сякаш целият град е погребан на кръстопът, забучен на шиш.

— Като говорим за шишчета… — рече Глод.

Погледнаха към кръчмата. Напуканата и олющена табела едва успяваше да предаде думите „Веселото Зеле“.

— Съмнявам се — каза Асфалт.

В сумрачната кръчма седяха хора, потънали в сърдито мълчание. Пътниците бяха обслужени от кръчмаря, поведението на когото подсказваше, че се надява те да умрат в ужасни мъки в мига, в който напуснат сградата. Бирата имаше такъв вкус, сякаш бе щастлива, че ще е съучастник да доведе до такова положение на нещата.

Те се сгушиха на една маса с ясното съзнание, че са привлекли всички погледи върху себе си.

— Чувал съм за подобни места — прошепна Глод. — Влизаш в някое такова градче с име като „Приятелски“ или „Дружелюбност“, а на следващия ден от теб са останали едни оглозгани ребра само.

— Не и от мен — рече Клиф. — Много съм каменист.

— Е, ти ще си в алпинеума тогава — каза джуджето.

Той се огледа към редицата намръщени лица и вдигна театрално халбата си.

— Зелето върви ли добре? — попита той. — Виждам по полето, че е хубаво и жълто. Зрее, а? Т’ва е добре, а?

— Т’ва е Коренова Муха, т’ва е — обади се някой от сенките.

— Добре, добре — каза Глод. Той беше джудже. Джуджетата не се занимаваха със земеделие.

— В Скроут не обичаме цирка — каза друг глас. Беше бавен, дълбок глас.

— Ние не сме цирк — оживено отрече Глод. — Ние сме музиканти.

— В Скроут не обичаме музиканти — каза друг глас.

Тъмнината като че ли се изпълни с нови и нови фигури.

— Ъ… а какво обичате в Скроут? — попита Асфалт.

— Ами — обади се барманът, сега вече само едно очертание в сгъстяващия се мрак, — по това време на годината обикновено си правим барбекю долу в алпинеума.

Бъди въздъхна.

Това беше първият път, когато издаваше някакъв звук, откакто бяха пристигнали в града.

— Предполлагам, че е най-добре да им покажем какво свирим — каза той. Гласът му прозвуча като струна.

Беше малко по-късно.

Глод погледна към дръжката на вратата. Беше дръжка на врата. Хващаше се с ръка. Но какво трябваше да се случи сега?

— Дръжка на врата — каза той, в случай че това можеше да помогне.

— Предп’л’га съ дъ нъпр’виш н’што с нея — обади се Клиф, някъде близко откъм пода.

Бъди се пресегна покрай джуджето и завъртя дръжката.

— Удивително — каза Глод и залитна напред. Повдигна се от пода и се огледа.

— К’во е т’ва?

— Собственикът на кръчмата каза, че можем да останем тук безпллатно — каза Бъди.

— Ам’че каша — рече Глод. — Я н’кой дъ ми д’н’се мътла и ч’тка нез’бв’но.

Асфалт влезе, олюлявайки се, като носеше багажа в ръце и с торбата с камъните на Клиф в зъби. Пусна всичко на земята.

— Е, беше удивително, господине — каза той. — Начинът, по който просто влязохте в оня хамбар и казахте, и казахте… какво точно казахте?

— Да направим шоуто още тук — каза Бъди, легнал на един сламен матрак.

— Удивително! Сигурно се стичаха от мили наоколо!

Бъди се зазяпа в тавана и изсвири няколко акорда.

— А онова барбекю! — каза Асфалт, все още излъчващ ентусиазъм. — А сосът!

— Гов’дото! — каза Глод.

— Въглищата — промърмори Клиф щастливо. — Около устата му имаше широк черен кръг.

— А кой би си помислил — подхвърли Глод, — че можеш да свариш такава бира от карфиол?

— Страхотен връх имаше отгоре — рече Клиф.

— Страхувах се, че аха! — за малко да загазим, преди да започнете да свирите — каза Асфалт, изтърсвайки дървениците от още един матрак. — Не знам как ги накарахте да се разтанцуват така.

— Да — каза Бъди.

— А даже не ни платиха — промърмори Глод. Тръшна се долу. Скоро след това последва хъркане с леко метален приглас поради ехтенето в каската му.

Когато останалите заспаха, Бъди остави китарата на леглото, отвори тихо вратата, смъкна се тихо на долния етаж и излезе навън в нощта.

Би било хубаво, ако имаше пълнолуние. Или поне сърп. Пълнолуние би било по-добре. Но имаше само полумесец, който никога не се появява в романтичните или окултни картини, въпреки факта, че той всъщност наистина е най-магическата фаза.

Носеше се миризмата на вкиснала бира, на гниещо зеле, жар от барбекю и недостатъчна канализация.

Той се облегна на конюшнята на Сет. Тя леко се раздвижи.

Чудесно беше, когато е на сцена, или, както се беше случило тази вечер, на стара врата от хамбар, върху няколко тухли. Всичко беше в ярки цветове. Усещаше нажежени до бяло образи да се вият из съзнанието му. Тялото му се чувстваше така, сякаш гори, но освен това, което беше важното, сякаш се предполагаше то да гори. Чувстваше се жив.

И тогава, след това, той се почувства умрял.

Все още имаше цвят в света. Различаваше го като цвят, но като че ли носеше тъмните очила на Клиф. Звуците идваха като през памучна вълна. Очевидно барбекюто беше добро, Глод се беше заклел в това; но за Бъди то беше просто мръвка и нищо друго.

Една сянка се раздвижи в пространството между две сгради…

От друга страна, той беше най-добрият. Знаеше го не като някакъв повод за гордост или арогантност, а просто като факт. Усещаше как музиката изтича от него и се прелива в публиката…

— Този ли, господине? — прошепна сянка досами конюшнята, щом Бъди се отдалечи по обляната в лунна светлина улица.

— Да. Първо този и после в кръчмата за другите двама. Даже и големият трол. Има петно на тила.

— Но не Диблър, господине?

— Странно, но не. Не е тук.

— Жалко. Веднъж си купих пирожка с месо от него.

— Това е примамливо предложение, но никой няма да ни плати за Диблър.

Убийците извадиха ножове, остриетата потъмнени, за да избегнат издайническия блясък.

— Бих могъл да ви дам два пенса, господине, ако това би помогнало.

— Със сигурност е съблазнително…

Старши Убиецът се притисна към стената, щом стъпките на Бъди станаха по-ясни.

Той стисна ножа на височината на кръста. Никой, който изобщо знаеше нещо за ножовете, не използваше известния удар от рамо, така любим на илюстраторите. Беше аматьорски и неефективен. Един истински професионалист би замахнал нагоре. Пътят към нечие сърце минава през стомаха му.

Той дръпна ръка назад и се приготви…

Един пясъчен часовник, светещ в бледо синьо, внезапно прелетя пред очите му.

— ЛОРД РОБЪРТ СЕЛАЧИИ? — каза глас досами ухото му. — ТОВА Е ВАШИЯТ ЖИВОТ.

Той примижа. Не можеше да има грешка в името, изписано върху стъклото. Виждаше всяка малка песъчинка, изтичаща към миналото…

Обърна се, погледна към закачулената фигура и си плю на петите.

Помощникът му беше вече на стотина стъпки оттам и продължаваше да набира скорост.

— Извинявай. Кой беше това?

Сюзън пъхна пясъчния часовник обратно в плаща си и разтърси коси.

Бъди се появи.

— Ти?

— Да. Аз — каза Сюзън.

Бъди се приближи с една крачка.

— Пак лли ще се стопиш в нищото? — попита той.

— Не. Всъщност, току-що ти спасих живота, така да се каже.

Бъди се огледа в иначе празната нощ.

— От какво?

Сюзън се наведе и вдигна един почернен нож.

— Може би от това? — каза тя.

— Знам, че вече сме говорилли, но коя си ти? Не си добрата ми фея кръстница, налли?

— Мисля, че тогава щеше да си доста по-стар — натърти Сюзън. Тя отстъпи назад. — И може би доста по-любезен. Виж, не мога да ти кажа повече. Даже не се предполага да можеш да ме видиш. Аз не се предполага да съм тук. Нито пък ти…

— Няма да ми кажеш отново да спра да свиря, налли? — ядосано попита Бъди. — Защото няма да спра! Аз съм музикант! А ако не свиря, какво съм тогава? По-добре да умра! Разбираш лли? Музиката е моят живот!

Той се приближи на няколко стъпки.

— Защо ме преслледваш? Асфаллт каза, че ще има момичета като теб!

— Какво за бога на Диска искаш да кажеш с това „момичета като мен“?

Бъди се поуспокои, но само малко.

— Те преслледват актьорите и музикантите, заради, така де, сллавата и всичко останалло…

— _Слава?_ Някаква си воняща каруца и кръчма, дето мирише на зеле?

Бъди вдигна ръце.

— Сллушай — нетърпеливо каза той. — Справям се чудесно. Работя, хората ме сллушат… Нямам нужда от повече помощ, ясно лли е? Имам достатъчно пробллеми, така че би лли се махналла от живота ми…

Чу се шум от бягащи стъпки и Асфалт се появи с останалите членове на групата след него.

— Китарата пищеше — каза Асфалт. — Добре ли си?

— Най-добре попитай нея — промърмори Бъди.

И тримата погледнаха право в Сюзън.

— Коя? — попита Клиф.

— Тя е точно пред теб.

Глод размаха една набита ръка във въздуха, като пропусна Сюзън на милиметри.

— Може би е от онова зеле — обърна се Клиф към Асфалт.

Сюзън тихичко отстъпи назад.

— Тя е точно там! Но сега се отдаллечава, не я лли виждате?

— Точно така, точно така — каза Глод, хващайки Бъди за ръката. — Сега се отдалечава и прав й път, така че ти тъкмо да дойдеш на себе…

— Сега се качва на коня!

— Да, да, голям, черен кон…

— Бялл е, идиот такъв!

Следи от копита избуяха червени за миг на земята, след което изчезнаха.

— Вече си отиде!

Групата с Камъни В Нея се взря в нощта.

— Да, виждам го, сега след като го каза — рече Клиф. — Това е кон, дето го няма тука, съвсем сигурно.

— Да, това определено е както изглежда кон, който е заминал — внимателно добави Асфалт.

— Никой лли от вас не я видя? — попита Бъди, докато те внимателно го придвижваха обратно през предутринната сивота.

— Чувал съм, че музикантите, наистина добрите музиканти, били преследвани от онези, полуголите млади жени, наречени Музи — каза Глод.

— Като Пъпеш — каза Клиф.

— Ние не им викаме Музи — каза Асфалт, като се хилеше. — Казах ви, когато работех за Берти, Певецът на Балади и Трубадурите му Негодници, събирахме неопределен брой млади момичета, дето висяха наок…

— Удивително как се зараждат легендите, като се замислиш — рече Глод. — Хайде, ела насам, момчето ми.

— Тя беше там — протестира Бъди. — Тя беше там.

— Пъпеш? — попита Асфалт. — Сигурен ли си, Клиф?

— Прочетох го в някаква книга веднъж — отвърна тролът. — Пъпеш. Съвсем сигурен съм. Нещо подобно.

— Тя беше там — каза Бъди.

Гарванът хъркаше леко върху черепа си и броеше мъртви овце насън.

Смърт на Плъховете влезе през прозореца със завой, удари се в една капеща свещ и се приземи по корем върху масата.

Гарванът отвори едно око.

— О, ти ли си…

После една лапа се обви около крака му, а Смърт на Плъховете скочи от черепа и се скри в безкрайното пространство.

На следващия ден имаше още зелеви поля, макар че пейзажът наистина започна да се променя малко.

— Ей, това е интересно — каза Глод.

— Кое? — попита Клиф.

— Ей там има поле с боб.

Гледаха го, докато се скри от погледа им.

— Колко хубаво от страна на хората да ни дадат всичката тази храна — каза Асфалт. — Няма да ни липсва зеле, а?

— О, я млъквай — сряза го Глод. Той се обърна към Бъди, който седеше, подпрял брадичка с ръце.

— По-бодро, след няколко часа ще сме в Псевдополис.

— Добре — рече Бъди, отнесено.

Глод се качи обратно в предната част на каруцата и придърпа Клиф към себе си.

— Забеляза ли как съвсем се умълчава? — прошепна той.

— Ъхъ. Мислиш ли, че ще е… знаеш… ще е готова, докато се върнем?

— Всичко може да се направи в Анкх-Морпорк — твърдо каза Глод. — Сигурно съм почукал на всяка една проклета врата на Улицата на Изкусните Занаятчии. Двайсет и пет долара!

— Оплакваш ли се? Нали не го плащаш с твой зъб.

И двамата се обърнаха да погледнат към китариста си.

Гледаше някъде над безкрайните поля.

— Тя беше там — промълви той.

Пера кръжаха надолу към земята.

— Не трябваше да ходиш да го правиш — каза гарванът, докато размахваше криле нагоре. — Можеше просто да попиташ.

— ЦЪЪРР.

— Добре, но преди това щеше да е по-добре. — Гарванът разроши крила и се огледа към яркия пейзаж под тъмното небе.

— Значи това е мястото, така ли? — попита той. — Сигурен ли си, че не си и Смърт на Гарваните?

— ЦЪЪРР.

— Формата няма кой знае какво значение. Както и да е, имаш островърха муцуна. Та какво искаше ти?

Смърт на Плъховете сграбчи едно перо и дръпна.

— Добре, добре!

Гарванът погледна към един градински гном. Ловеше риба в декоративно езеро. Рибите бяха скелети, но това като че ли въобще не пречеше на радостта им от живота, или каквото и да беше онова, на което се радваха.

Той изпърха с криле и заподскача след плъха.

Диблър, „Сам-Си-Прерязвам-Гърлото“ се изправи.

Джимбо, Краш, Ноди и Скам го погледнаха с очакване.

— За какво са всичките кутии, господин Диблър? — попита Краш.

— Ъхъ — рече Скам.

Диблър внимателно постави десетата кутия на триножника й.

— Вие момчета, виждали ли сте иконограф? — попита той.

— О, да… искам да кажа, ъхъ — каза Джимбо. — Имат едно малко демонче вътре, дето рисува картини на нещата, които му посочиш.

— Това е същото като него, само че за звук.

Джимбо примижа срещу отворения капак.

— Не виждам никакъв… искам да кажа, не виждам никакъв демон — каза той.

— Това е защото такъв няма — каза Диблър. Това него също го тревожеше. Би бил малко по-спокоен, ако беше видял демон или пък някакъв вид магия. Нещо просто и разбираемо. Никак не му се харесваше идеята да се обърква с наука.

— А сега… „Смуча“… — започна той.

— „Тайнствената Материя“ — каза Джимбо.

— Какво?

— „Тайнствената Материя“ — услужливо повтори Джимбо. — Това е новото ни име.

— Защо сте го променили? Та вие не бяхте „Смуча“ дори и двайсет и четири часа.

— Да, ама си помислихме, че името ни дърпа назад.

— Как може то да ви дърпа назад? Та вие не се движите. — Диблър ги изгледа ядосано и сви рамене. — Както и да е, както и да се наричате… искам да изпеете най-хубавата си песен, какво казвам, пред тези кутии. Още не… още не… чакайте малко…

Диблър се отдръпна в най-далечния край на стаята и нахлупи шапка на ушите си.

— Така, можете да започвате.

В блажена глухота той се втренчи в групата за няколко минути, докато тотално спиране на движението не му подсказа, че каквото и да беше това, което извършваха, то вече беше приключило.

После провери кутиите. Жиците вибрираха леко, но почти нямаше никакъв звук.

„Тайнствената Материя“ се скупчи около него.

— Става ли, господин Диблър? — попита Джимбо.

Диблър поклати глава.

— На вас, момчета, ви липсва онова, което е нужно.

— А какво е нужно, господин Диблър?

— Тука вече ме затруднявате. Имате нещо — каза той, при вида на умърлушените им физиономии, — но не много от него, каквото и да е то.

— Ъ… това не означава, че не можем да свирим на Безплатния Фестивал, нали, господин Диблър? — попита Краш.

— Може би — отвърна Диблър, усмихвайки се снизходително.

— Много благодарим, Господин Диблър!

„Тайнствената Материя“ се изнесе на улицата.

— Трябва да се подготвим, ако ще ги сбъркваме на Фестивала — каза Краш.

— Какво, искаш да кажеш… като… да се научим да свирим? — попита Джимбо.

— Не! Музиката С Камъни В Нея просто става. Ако тръгнеш да се учиш, никога никъде няма да стигнеш — каза Краш. — Не, искам да кажа… — Той се огледа. — По-хубави дрехи, като начало. Погледна ли за онези, кожените якета, Ноди?

— Един вид — каза Ноди.

— Какво искаш да кажеш с това „Един вид“?

— Един вид кожа. Отидох до кожарската работилница на Фидрова Улица и те имаха някаква кожа, но е малко… миризлива…

— Добре, можем да се захванем с тях довечера. Ами онези панталони от леопардова кожа, Скам? Спомняш си нали, казахме, че панталони от леопардова кожа е страхотна идея.

Изражение на неясно объркване премина през лицето на Скам.

— Взех едни малко — отвърна той.

— Или си ги взел, или не си — каза Краш.

— Да, но те са малко… — започна Скам. — Виж, не можах да намеря магазин, дето да е чувал за нещо подобно, но, ъ-ъ, нали знаеш оня цирк, дето беше тук миналата седмица? Е, трябваше само да поприказвам с момчето, дето отговаря за тия неща, и, ами, нещо като сделка, и…

— Скам — тихо каза Краш, — какво си купил?

— Погледни го от тази страна — каза Скам с поизпотена веселост, — то е донякъде панталони от леопардова кожа и риза и шапка все от нея.

— Скам — каза Краш, а гласът му — едва чут от смирена заплаха, — ти си купил леопард, нали така?

— Нещо като леопард, да.

— О, божичко…

— Но един вид истински удар за двайсет долара — каза Скам. — Каза, че всичко съществено важно му е наред, тъй каза човекът.

— Тогава защо е искал да се отърве от него? — попита Краш.

— Малко нещо е глух. Не можел да чува звероукротителя, тъй рече.

— Е, не ни върши работа!

— Не разбирам защо. Панталоните ти не трябва да чуват.

— ОТДЕЛЕТЕ ЕДНА МОНЕТА, МЛАДИ ГОСПОДИНЕ?

— Чупка, дядка — небрежно рече Краш.

— КЪСМЕТ.

— Твърде много просяци се навъдиха тия дни, разправя баща ми — рече Краш, когато отминаха. — Той казва, че Гилдията на Просяците трябва да направи нещо по въпроса.

— Но просяците всички принадлежат на Гилдията — обади се Джимбо.

— Е, тогава не трябва да приемат толкова много хора.

— Но това е по-добре, отколкото да ходят по улиците.

Скам, който от цялата група притежаваше най-малкото количество умствена дейност, която да протича между него и истинското наблюдение върху света, се влачеше най-отзад. Изпитваше тягостното чувство, че току-що е минал през нечий гроб.

— Онзи изглеждаше нещо малко слаб — промърмори той.

Останалите не му обръщаха никакво внимание. Бяха се върнали на обичайния спор.

— Писна ми да сме „Тайнствената Материя“ — каза Джимбо. — Глупаво име.

— Наистина, наистина слаб — мърмореше Скам. Прерови си джоба.

— Да, на мен най ми харесваше, когато бяхме „Комуто“ — каза Ноди.

— Но ние бяхме „Комуто“ само за половин час! — каза Краш. — Вчера. Помежду времето, когато бяхме „Мастилените Петна“ и „Оловен Балон“, спомняш ли си?

Скам откри една монета от десет пени и се обърна.

— Трябва да съществува някое хубаво име — каза Джимбо. — Обзалагам се, че ще го познаем, че е хубаво на мига, в който го видим.

— О, да. Е, все пак трябва да се разберем за някое име, за което няма да почнем да се караме само след пет минути — заяви Краш. — Никак не е от полза за кариерата ни, ако хората не знаят кои сме ние.

— Господин Диблър казва, че определено е — рече Ноди. — Да, но тъпан прах не хваща, така казва баща ми — настоя Краш.

— Ето ти, стари човече — рече Скам в дъното на улицата.

— БЛАГОДАРЯ ТИ — каза признателно Смърт.

Скам забърза, за да настигне останалите, които се бяха върнали на темата за леопардите със слухови проблеми.

— Къде го сложи, Скам? — попита Краш.

— Е, нали се сещаш за спалнята ти…

— Как можеш да убиеш леопард? — попита Ноди.

— Ей, имам една идея — мрачно каза Краш. — Ще го оставим да се задуши от Скам.

Гарванът разгледа часовника в коридора с обиграното око на някой, който знае цената на добрата подпора.

Както бе отбелязала Сюзън, не беше толкова малък, колкото изместен в измеренията; изглеждаше малък, но по същия начин, по който нещо много голямо на голямо разстояние изглежда малко — т.е., съзнанието продължава да напомня на очите, че грешат. Но той беше и наблизо. Беше направен от някакво тъмно, почерняло от времето дърво. Имаше махало, което бавно се люлееше.

Часовникът нямаше стрелки.

— Внушително — каза гарванът. — Тази остра коса на махалото. Чудесно изпипано. Много готическо. Никой не би могъл да погледне към този часовник и да не си помисли…

— ЦЪЪРР!

— Добре, добре, идвам. — Гарванът изпърха до една украсена рамка на врата. На нея имаше мотив с черепи и кости.

— Отличен вкус.

— ЦЪЪРР. ЦЪЪРР.

— Е, всеки може да се справи с водопровода, предполагам. — Интересен факт. Ти знаеше ли, че тоалетната всъщност е назована по името на господин Чарлз Тоалетна? Не са много хората…

— ЦЪЪРР.

Смърт на Плъховете бутна голямата врата, водеща към кухнята. Тя се отвори широко със скърцане, но още веднъж нещо не беше съвсем наред. Слушащият изпитваше усещането, че скърцането е добавено от някой, който, чувствайки, че една такава врата, с това обкръжение, е редно да скърца, е добавил такова.

Албърт миеше съдове на каменната мивка и гледаше в нищото.

— О! — каза той, като се обърна, — ти ли си. Какво е това нещо?

— Аз съм гарван — каза гарванът нервно. — По стечение на обстоятелствата, една от най-интелигентните птици. Повечето хора биха казали, че е вид скорец, но…

— ЦЪЪРР!

Гарванът напери крила.

— Тук съм като преводач.

— Той откри ли го? — попита Албърт.

Смърт на Плъховете записука надълго и нашироко.

— Търсих навсякъде. Никаква следа — каза гарванът.

— Тогава значи той не иска да бъде открит — каза Албърт. Той избърса маста от една чиния с шарки на черепи върху нея. — Това не ми харесва.

— ЦЪЪРР.

— Плъхът казва, че не това е най-лошото нещо — преведе гарванът. — Плъхът казва, че вие би трябвало да знаете какви ги върши внучката му…

Плъхът изписука. Гарванът заговори.

Чинията се разби в мивката.

— Знаех си аз! — изкрещя Албърт. — Да го спасява! Тя си няма ни най-малката представа! Така! Аз ще оправя всичко това. Господарят си мисли, че може да офейка, а? Не и от стария Албърт! Вие двамата ме чакайте тук!

В Псевдополис вече бяха разлепили афиши. Новините се движат бързо, особено когато С.С.П.Г. Диблър плаща за конете…

— Привет, Псевдополис!

Наложи се да извикат градската Стража. Трябваше да организират верига с кофи от реката. Асфалт трябваше да застане отвън пред вратата на гримьорната на Бъди с бухалка. С пирон на нея.

Албърт, пред едно парче огледало в спалнята си, яростно си четкаше косата. Беше бяла. Поне някога, много отдавна беше бяла. Сега имаше цвета на показалеца на заклет пушач.

— Това е мой дълг, ето какво е — мърмореше си той. — Не знам какво щеше да прави без мен. Може би той наистина си спомня бъдещето, но винаги го разбира погрешно! О, той може да продължава да се тревожи за нескончаемата действителност, но кой трябва да се оправя с всичко, когато всичко е казано и свършено… Баламата, ето кой.

Той се изгледа бясно в огледалото.

— Така! — рече той.

Под леглото имаше една парцалива кутия за обувки. Албърт я измъкна много, много внимателно и махна капака. Беше наполовина пълна с памучна вълна; сгушен във вълната, като рядко яйце, лежеше пясъчен часовник.

Гравирано върху него, беше името: Алберто Малик.

Пясъкът вътре беше замръзнал, неподвижен, насред падане. В горната половина не беше останало много.

Никакво време не вървеше тук.

Това беше част от Уговорката. Той работеше за Смърт и времето не минаваше, с изключение на случаите, когато се връщаше в Света.

До часовника лежеше парче хартия. Числата „91“ бяха написани най-отгоре, но по-долните числа стигаха чак до дъното на страницата след него. 73… 68… 37… 19.

Деветнайсет!

Трябва да е бил много тъп. Беше оставил живота си да изтече с часове и минути, а напоследък те бяха станали повече. Заради цялата оная разправия с водопроводчика, разбира се. И покупките. Господарят не обичаше да ходи да пазарува. Трудно беше да му се угоди. А и Албърт си беше взимал няколко отпуски, защото беше хубаво да видиш слънцето, каквото и да е слънце, и да почувстваш вятъра и дъжда. Господарят се стараеше, но никога не можеше да ги докара точно така, както трябва. И нормални зеленчуци също не можеше да ги направи като хората. Вкусът им никога не беше като на узрели.

Деветнайсет дни, останали му в света. Но повече от достатъчни.

Албърт пъхна пясъчния часовник в джоба си, облече едно палто и затрополи обратно надолу по стълбите.

— Ти — каза той, посочвайки Смърт на Плъховете, — ти не можеш дори и диря да подушиш от него? Трябва да има нещо. Съсредоточи се.

— ЦЪЪРР.

— Какво каза?

— Каза, че единственото, което може да си спомни, е нещо за пясък.

— Пясък — каза Албърт. — Добре. Добро начало. Ще претърсим всичкия пясък.

— ЦЪЪРР?

— Където и да е Господарят, той ще направи впечатление.

Клиф се събуди от шума на плющене. Фигурата на Глод се беше очертала на утринната светлина и размахваше четка.

— Какво правиш, джудже?

— Накарах Асфалт да донесе малко боя — отвърна Глод. — Тези стаи са истински позор.

Клиф се повдигна на лакти и се огледа.

— Как се нарича цветът на вратата?

— Eau-de-nil.[40]

— Хубаво.

— Благодаря — каза Глод.

— И пердетата са добри.

Вратата се отвори със скърцане. Асфалт влезе, с поднос и я ритна след себе си.

— О, съжалявам.

— Ще боядисам и чертата — каза Глод.

Асфалт остави подноса, разтреперан от вълнение.

— Всички говорят за вас, момчета! И казват, че било крайно време така или иначе да построят нов театър. Донесъл съм ви яйца и бекон, яйца и плъх, яйца и кокс, и… и… какво беше… о, да. Капитанът на Стражата казва, че ако още сте в града при изгрев слънце, той лично ще се погрижи да ви погребат живи. Приготвил съм каруцата на задния вход. Млади жени пишат разни неща по нея с червило. Хубави пердета, между другото.

И тримата дружно погледнаха към Бъди.

— Не е помръднал — каза Глод. — Строполи се веднага след шоуто и изгасна като свещ.

— Той наистина много скача снощи — добави Клиф.

Бъди продължи лекичко да хърка.

— Когато се върнем — рече Глод, — трябва да идем някъде хубаво да си починем.

— Точно така — каза Клиф. — Ако се измъкнем живи оттук, ще си облека скалния екип и ще ида на една дълга разходка, и който ми зададе въпроса: „К’ви са тия неща на гърба ти?“, там ще спра и ще остана.

Асфалт надникна към улицата.

— Можете ли да ядете бързо? — попита той. — Защото там отвън виждам някакви мъже в униформи. С лопати.

А там, далеч, в Анкх-Морпорк, господин Клийт беше удивен.

— Но ние те наехме!

— Думата е „ангажирам“, а не „наемам“ — каза Лорд Дауни, шеф на Гилдията на Убийците. Той погледна към Клийт с израз на нескрита неприязън. — За нещастие, обаче, ние не можем повече да приемем вашия договор.

— Те са музиканти. Колко трудно може да е да бъдат убити?

— Моите сътрудници някакси не биха желали да говорят за това — каза Лорд Дауни. — Те като че ли считат, че клиентите са покровителствани по някакъв начин. Очевидно, ние ще ви върнем остатъка от таксата.

— Покровителствани — промърмори Клийт, щом те прекрачиха с благодарност навън през свода на Гилдията на Убийците.

— Е, казах ти на какво приличаше в „Барабана“, когато… — започна Торбоустия.

— Това е просто суеверие — сряза го Клийт. Той вдигна поглед към една стена, където три фестивални плаката гордо развяваха основните си цветове.

— Много глупаво от твоя страна да си помислиш, че ще има някаква полза от Убийците извън града — промърмори Клийт.

— Аз? Аз никога…

— Изкарай ги на повече от пет мили разстояние от един приличен шивач и огледало и от тях нищо не остава — добави Клийт.

Той се вгледа в плаката.

— Безплатно — промърмори той. — Разгласи ли, че всеки, който свири на този Фестивал, на часа изхвърча от Гилдията?

— Да, господине. Не мисля, че това ги безпокои, господине. Искам да кажа, някои от тях се събират заедно, господине. Нали разбирате, те казват, че тъй като има много повече хора, които искат да са музиканти, отколкото ние приемаме в Гилдията, тогава ние трябва…

— Това е саморазправа! — възмути се Клийт. — Сбиране на тълпата, за да наложи със сила неприемливи закони на беззащитния град!

— Проблемът е там, господине — каза Торбоустия, — че ако са много… ако те се канят да говорят с двореца… ами, познавате Патриция, господине…

Клийт кимна мрачно. Всяка една Гилдия беше могъща само дотогава, докогато тя очевидно говореше сама от името на своите избиратели. Той си мислеше за стотиците музиканти, скупчени пред двореца. Стотици музиканти, нечленове на Гилдията…

Патрицият беше прагматик. Той никога не се опитваше да нагласи нещата, които сработват. Нещата, които не работеха, обаче, се чупеха.

Единствената светлинка надежда беше, че те всички бяха твърде заети да се занимават с музика, за да мислят за по-голямата картина. Тя определено беше работила в полза на Клийт.

После той си спомни, че онзи, проклетият Диблър беше замесен в случая. Да се очаква, че Диблър няма да помисли за нещо, свързано с пари, беше като да очакваш камъните да не мислят за земното притегляне.

— Ало? Албърт?

Сюзън отвори кухненската врата. Огромната стая беше празна.

— Албърт?

Тръгна нагоре. Там беше собствената й стая, после коридор с врати, които не се отваряха и вероятно никога не са се отваряли — вратите и рамките имаха такъв цялостен вид, сякаш са били отлети наедно. Най-вероятно Смърт имаше своя спалня, макар и да беше пословично известен с това, че никога не спи. Може би просто си лежеше в леглото и си четеше книжка.

Заопитва дръжките на вратите, докато не попадна на една, която се завъртя.

Смърт наистина имаше спалня.

Голяма част от детайлите ги беше докарал на вид. Разбира се. В края на краищата, той виждаше доста спални. В средата на огромния под имаше голям креват с балдахин, макар че когато Сюзън го побутна за опит, се оказа, че чаршафите са твърди като камък.

Имаше огледало в цял ръст и гардероб. Тя погледна вътре, ей тъй за всеки случай, да не би вътре да имаше колекция от плащове, но вътре нямаше нищо друго, освен няколко стари обувки на дъното.[41]

На една тоалетка се крепяха кана и леген с мотив от черепи и омеги, както и изобилие от бутилки и други неща.

Тя започна да ги вдига, едно по едно. Афтършейв лосион. Помада. Освежител за уста. Чифт четки за коса със сребърни дръжки.

Всичко беше доста тъжно. Смърт явно беше заимствал идеята какво трябва да съдържа тоалетката на истинския джентълмен, без да си зададе един-два фундаментални въпроса.

В крайна сметка тя откри едно по-малко и по-тясно стълбище.

— Албърт?

Най-горе имаше врата.

— Албърт? Има ли някой?

То не си е баш натрисане, ако първо извикам, каза си тя. Отвори вратата.

Това беше много малка стая. Наистина малка. Съдържаше няколко отломки от спална гарнитура и малко, тясно легло. Малък шкаф побираше шепа малки книжки с незаинтригуващ вид. На пода лежеше парче старинна хартия, което, когато Сюзън го вдигна, се оказа изписано с числа, всичките зачеркнати, с изключение на последното, което беше 19.

Една от книгите беше „Градинарство При Трудни Условия.“

Тя слезе обратно в кабинета. Знаеше предварително, че в къщата няма никой. Из въздуха се носеше мъртво усещане.

Същото усещане го имаше и в градините. Смърт можеше да създаде повечето неща с изключение на водопроводна система. Но не можеше да създаде самия живот. Той трябваше да бъде добавен, като маята в хляба. Без него всичко беше красиво нагласено и подредено и скучно, скучно, скучно.

Ето така трябва да е било, помисли си тя. И тогава, един ден, той е осиновил майка ми. Бил е любопитен.

Тя отново пое по пътеката, водеща към овощната градина.

И когато аз съм се родила, Мама и Татко са били толкова уплашени, че съм се чувствала добре тук, че те ме отгледали като… е… Сюзън. Що за име е това за внучката на Смърт? Такова момиче би трябвало да има по-хубави скули, права коса и име с много В-та и Х-та в него.

И там, още веднъж, беше нещото, което той беше направил за нея. Съвсем сам. Изработвайки го цялото по основните закони…

Люлка. Най-обикновена люлка.

Вече нагряваше до червено в пустинята между Клач и Хершеба.

Въздухът затрептя, после се чу пукване. Албърт се появи върху една пясъчна дюна. На хоризонта се виждаше глинено-тухлено укрепление.

— Клачианския Чуждестранен Легион — измърмори той, докато пясъкът започваше своя неумолим напредък в ботушите му.

Албърт се помъкна нататък със Смърт на Плъховете, седнал на рамото му.

Той почука на вратата, от която стърчаха няколко стрели. След известно време се открехна малка преграда.

— Какво искаш, офенди? — обади се един глас някъде изотзад.

Албърт вдигна снимка.

— Да си виждал някой, дето не прилича на този? — попита той.

Последва мълчание.

— Тогава нека го кажем така: да сте виждали някой загадъчен непознат, който не говори за миналото си? — попита Албърт.

— Това е Клачианския Чуждестранен Легион, офенди. Хората не говорят за миналото си. Те идват тук, за… за да…

След като паузата се задълбочи твърде много, Албърт го осени идеята, че само от него зависи дали разговорът ще се възобнови отново.

— Забравят?

— Точно. Да забравят. Да.

— Е, да сте имали напоследък някои нови доброволци, които са били малко, нека кажем, странни?

— Може и да сме имали — бавно каза гласът. — Не си спомням.

Преградата се затръшна.

Албърт отново потропа по нея. Преградата се отвори.

— Да, какво има?

— Сигурен ли си, че не си спомняш?

— Да си спомням какво?

Албърт пое дълбоко дъх.

— Настоявам да видя командващия ви офицер!

Преградата се затвори. После се отвори.

— Извинявайте. Оказва се, че аз съм командващият офицер. Вие не сте нито Д’рег, нито Хершебианец, нали?

— Не знаеш ли?

— Аз съм… съвсем сигурен съм, че сме. Веднъж. Знаете как е… глава като… такова, знаете… С дупки на… Сушите марули вътре… ъ…

Чу се шум от дърпане на резета, и една портичка се открехна в по-голямата порта.

Вероятният офицер беше сержант, поне доколкото Албърт беше изобщо запознат с Клачианските чинове. Имаше онзи вид на човек, който, заедно с всички неща, дето не може да си спомни, може да включи сред тях и здравия нощен сън. Ако се сетеше да го направи.

Вътре в крепостта имаше и неколцина други Клачиански войници, седнали или просто изправени. Много бяха превързани, а съществуваше и един доста по-голям брой войници, свлечени или легнали върху отъпкания пясък, които никога повече нямаше да се нуждаят от нощен сън.

— Какво става тук? — попита Албърт. Тонът му беше властнически и сержантът установи, че му отдава чест.

— Нападнаха ни Д’регите — каза той, като леко се олюляваше. — Бяха стотици! Превишаваха ни… ъ-ъ… кое число следва след девет? Има едно в него.

— Десет.

— Десет към един, господине.

— Виждам, обаче, че ти си оцелял — каза Албърт.

— А! Да. Ъ. Да. Ето това усложнява малко цялата работа, всъщност. Ъ. Ефрейтор? Ти си това. Не, ти, точно до него. Онзи, с двете нашивки?

— Аз ли? — каза дребен дебел войник.

— Да. Разкажи му какво се случи.

— О! Добре. Ъ. Ами, копелетата му ни засипаха със стрели, нали така? И по всичко изглеждаше, че с нас е свършено. После някой предложи да изправим телата на стените, заедно с копията и арбалетите им и всичко останало, така че кучите му синове да си мислят, че още се държим…

— Не е оригинална идея, напомням ти — намеси се сержантът. — Прилагали са я десетки пъти.

— Ъхъ — каза ефрейторът сковано. — И те това трябва да са си помислили. И тогава… и тогава… когато те вече галопираха надолу по пясъчните дюни… когато почти вече ни бяха връхлетели, със смях и т.н., викайки разни неща като „пак онзи стар трик“… някой извика „Огън!“, и те стреляха.

— Мъртвите…?

— Аз се включих в Легиона, за да… ъ-ъ… така де, със съзнание… — започна ефрейторът.

— Забравиш? — каза Албърт.

— Точно така. Да забравя. И добре се справях. Но няма да мога да забравя стария ми другар Наджър Малик, целият надупчен със стрели, но как продължава да стреля срещу врага. Не за дълго. Ще се опитам, предупреждавам ви.

Албърт погледна нагоре към стените. Бяха празни.

— Някой ги подреди под строй и всички си тръгнаха в боен марш след това — каза ефрейторът. — А аз току-що излязох навън, за да погледна, и видях само гробове. Трябва да са си ги изкопали един на друг…

— Кажи ми — рече Албърт, — кой е този „някой“, за когото непрекъснато споменаваш?

Войниците се спогледаха.

— Тъкмо за това си говорехме — каза сержантът. — Опитвахме се да си спомним. Той беше в… Ямата… когато започна всичко…

— Висок, такъв ли беше? — попита Албърт.

— Може и висок да беше, може и висок да беше — кимна ефрейторът. — Имаше висок глас, определено. — Той като че ли се изненада от думите, излизащи от собствената му уста.

— Как изглеждаше?

— Ами, имаше… с… и беше май… малко или много…

— Изглеждаше ли… силен и дълбок? — попита Албърт.

Ефрейторът облекчено се ухили.

— Той е — рече той. — Лично… Лично… Бо… Бо… не си спомням много името му…

— Знам, че когато излезе от… — започна сержантът и раздразнено защрака с пръсти, — … нещо, дето го отваряш и затваряш. Направено от дърво. С панти и резета. Благодаря ви. Порта. Точно така… порта. Когато излезе през портата, той каза… какво каза той, ефрейтор?

— Той каза: „И НАЙ-ПОСЛЕДНАТА ПОДРОБНОСТ“, сър.

Албърт огледа укреплението наоколо.

— Значи си е тръгнал.

— Кой?

— Човекът, за когото току-що ми разказвахте.

— О! Да. Ъ-ъ. Дали нямате някаква представа кой беше той, офенди? Искам да кажа, удивително беше… като говорим за поуката…

— Esprit de corpse[42] — каза Албърт, който понякога можеше да става и гаден. — Предполагам, че не е споменал къде отива след това?

— Къде кой да отива след това? — попита сержантът, като сбръчка чело в искрен въпрос.

— Забравете, че съм попитал — рече Албърт.

Той огледа за последен път малкото укрепление. Може би в историята на света нямаше да има кой знае какво голямо значение дали то ще оцелее или не, дали пунктираната линия на картата щеше да минава насам или нататък. Точно като Господаря, който си играе с нещата…

Понякога той се опитва да бъде и човек, помисли си той. И цялата я оплесква.

— Продължавай, сержант — каза той и пое към пустинята.

Легионерите го наблюдаваха, докато изчезна сред дюните, след което се заеха да разчистват укреплението.

— Кой мислиш, че беше той?

— Кой?

— Човекът, когото току-що спомена.

— Направих ли го?

— Какво си направил?

Албърт се изкачи на една дюна. Оттук пунктираната линия едва-едва се виждаше, виейки се измамно сред пясъка.

— ЦЪЪРР.

— Ти и аз двамата — отвърна Албърт.

Извади една изключително мърлява кърпичка от джоба си, завърза я във всеки край и си я сложи на главата.

— Така — каза той, но в гласа му пробягна нотка несигурност. — Струва ми се, че в това не сме много логични.

— ЦЪЪРР.

— Искам да кажа, можем вечно така да си го гоним.

— ЦЪЪРР.

— Така че може би е редно да помислим за това.

— ЦЪЪРР.

— Така… ако ти беше на Диска и определено се чувстваше малко кофти, и можеше да отидеш ама абсолютно навсякъде, навсякъде, където си поискаш… къде би отишъл?

— ЦЪЪРР?

— Абсолютно навсякъде. Но някъде, където никой не си спомня как се казваш.

Смърт на Плъховете се огледа в безкрайната, скучна и преди всичко суха пустиня.

— ЦЪЪРР.

— Знаеш ли, мисля, че си прав.

Беше на едно ябълково дърво.

Той ми направи люлка, спомни си Сюзън.

Тя седна и се загледа в нещото.

Беше доста сложно. Дотолкова, доколкото мисленето, стояло зад него можеше да се загатва от завършената конструкция, то беше протекло така:

Ясно, че люлката трябва да се окачи на най-здравия клон.

Всъщност — безопасността бидейки от първостепенна важност — би било най-добре да я окачи на двата най-здрави клона, по един за всяко въже.

Оказало се, обаче, че те се намират на срещуположните краища на дървото.

Никога не се връщай назад. Това беше част от логиката. Винаги упорствай напред, крачка по логическа крачка.

Така че… той беше отстранил около шест стъпки от средната част на дървесния ствол, давайки възможност по този начин на люлката да, ами, да се люлее.

Дървото не беше умряло. Още си беше доста здраво.

Липсата на една съществена част от ствола, обаче, беше представила нов проблем. Той беше превъзмогнат чрез добавянето на две големи подпори под клоните, малко по-навън от въжетата на люлката, държейки цялата горна част на дървото на приблизително подходящата височина над земята.

Спомни си как се беше смяла, дори и тогава. А той бе стоял там, съвсем неспособен да разбере какво не е наред.

И тогава тя го видя цялото, цялото разрушено.

Така работеше Смърт. Той никога не разбираше съвсем точно какво прави. Правеше нещо, а то се оказваше не както трябва. Майка й. Внезапно той се беше озовал с една зряла жена на ръце, а не знаеше какво следва да направи по-нататък. Така че направи нещо друго, за да оправи това, което само още повече обърка нещата. Баща й. Чирак на Смърт! И когато и това се обърка, а потенциалната му обърканост беше вградена в самото него, той направи нещо друго, за да го поправи.

Беше обърнал пясъчния часовник.

А след това, всичко беше въпрос на математика.

И Дългът.

— Привет… по дяволите, Глод, кажи ми къде сме… Сто Лат! Йиее!

Това беше дори още по-голяма публика. Беше имало повече време да се разлепят афишите, повече време от устната реклама на Анкх-Морпорк. А и групата си даде сметка, че солидна тълпа хора ги беше последвала от Псевдополис.

В една кратка пауза между изпълненията, точно преди момента, когато хората започваха да подскачат по мебелите, Клиф се надвеси към Глод.

— Виждаш ли онази тролка на първия ред? — попита той. — Онази, дето Асфалт й подскача по пръстите?

— Онази, дето прилича на изкопана пръст?

— Тя беше в Псевдополис — каза Клиф, сияещ. — Не сваля очи от мене!

— Давай тогава, момче — рече Глод, изливайки плюнката от тръбата си. — Яко хлътване, а?

— Мислиш ли, че е някоя от онези навлеци, дето Асфалт ни предупреждаваше?

— Би могло.

Други новини също се бяха разпространили бързо. Зората видя още една предекорирана хотелска стая, кралско възвестие от Принцеса Кели групата да е вън от града до един час под страх от смъртно наказание и последващо бързо отпътуване.

Бъди лежеше в каруцата, докато тя подскачаше по паветата към Куирм.

Тя не беше дошла там. Беше разгледал публиката и в двете нощи, но тя не беше там. Дори беше станал посред нощ и тръгна из празните улици, в случай, че тя го търсеше. Сега той се чудеше дали тя съществува. Ако беше въпрос за това, той не беше напълно сигурен за това дали той самият съществува, с изключение на времето, когато беше на сцена.

Той слушаше с половин ухо разговора на другите.

— Асфалт?

— Да, господин Глод?

— Клиф и аз забелязваме нещо.

— Да, господин Глод?

— Разхождаш се наоколо с една тежка кожена чанта, Асфалт.

— Да, господин Глод.

— Тази сутрин тя беше малко по-тежка, струва ми се.

— Да, господин Глод.

— В нея са парите, нали?

— Да, господин Глод.

— Колко?

— Ъ. Господин Диблър каза да не се тревожа с парични проблеми — каза Асфалт.

— Ние нямаме нищо против — рече Клиф.

— Точно така — каза Глод. — Ние искаме да се тревожим.

— Ъ. — Асфалт облиза устни. Имаше нещо преднамерено в тона на Клиф. — Около две хиляди долара, Господин Глод.

Каруцата подскача още известно време така. Пейзажът малко се беше променил. Имаше хълмове, а стопанствата бяха по-малки.

— Две хиляди долара — каза Глод. — Две хиляди долара. Две хиляди долара. Две хиляди долара.

— Защо непрекъснато повтаряш две хиляди долара? — попита Клиф.

— Никога не съм имал възможността да кажа две хиляди долара.

— Само не го казвай толкова високо.

— ДВЕ ХИЛЯДИ ДОЛАРА!

— Шш! — рече Асфалт отчаяно, когато викът на Глод отекна из хълмовете. — Това е бандитска територия!

Глод погледна чантата.

— На мен ли ми го казваш — сопна се той.

— Нямам предвид Господин Диблър!

— Ние сме на пътя между Сто Лат и Куирм — търпеливо каза Глод. — Това не е пътят към Планините Рамтоп. Това е цивилизация. В цивилизацията не те обират насред пътя. — Той отново погледна мрачно към чантата. — Чакат, докато влезеш в града. Точно затова се казва „цивилизация“. Ха, можеш ли да ми кажеш кога за последен път някой е бил обран на този път?

— Петък, струва ми се — каза един глас откъм скалите. — О, по дяво…

Конете се изправиха на задните си крака, след което изгалопираха напред. Изплющяването на камшика бе почти инстинктивната реакция на Асфалт.

Не намалиха ход, докато не се озоваха на няколко мили разстояние.

— Просто не споменавай за парите, ясно ли е? — изсъска Асфалт.

— Аз съм професионален музикант — каза Глод. — Разбира се, че мисля за пари. Колко ни остава до Куирм?

— Доста по-малко вече — отвърна Асфалт. — Няколко мили.

И след следващия хълм градът вече лежеше пред тях, сгушен в залива си.

Хора се бяха скупчили пред градските порти, които бяха затворени. Следобедното слънце блестеше по шлемовете.

— Как се наричат онези дългите пръчки с брадви на края? — попита Асфалт.

— Пики — обясни Бъди.

— Определено са много — каза Глод.

— Не е възможно да са за нас, нали? — усъмни се Клиф. — Ние сме само музиканти.

— А виждам и някакви мъже в дълги роби и златни вериги и други неща — каза Асфалт.

— Граждани — каза Глод.

— Знаеш ли, онзи конник, дето ни задмина сутринта… — започна Асфалт. — Мисля си дали новините не се движат.

— Да, но не ние съборихме оня театър — възрази Клиф.

— Е, вие само им изсвирихте шест биса — каза Асфалт.

— Не ние предизвикахме всичките онези размирици по улиците.

— Сигурен съм, че хората с щръкналите остриета ще разберат това.

— Може би не искат да им се променят хотелите. Казвах аз, че това е грешка, оранжеви завеси с жълти тапети.

Каруцата спря. Един топчест мъж с триъгълна шапка и обвезано с кожа палто се намръщи обезсърчаващо на групата.

— Вие ли сте музикантите, известни като „Групата С Камъни В Нея“? — попита той.

— Какъв е проблемът, офицер? — попита Асфалт.

— Аз съм кметът на Куирм. Съгласно законите на Куирм, в града не може да се свири Музика С Камъни в нея. Вижте, тука ясно пише…

Той измъкна свитък. Глод го взе.

— Това мастило ми изглежда още мокро — каза той.

— „Рок-Музиката С Камъни В Нея представлява обществено зло, доказано е, че е вредна за здравето и морала, и че причинява неестествени въртеливи движения на тялото“ — каза мъжът, докато си прибираше обратно свитъка.

— Искате да кажете, че не можем да влезем в Куирм? — попита Глод.

— Можете да влезете, ако трябва — отвърна кметът. — Но няма да свирите.

Бъди се изправи в каруцата.

— Но ние трябва да свирим — каза той. Китарата се завъртя на ремъка си. Той я сграбчи за грифа и заплашително вдигна дрънкащата си вече ръка.

Глод се огледа отчаяно наоколо. Клиф и Асфалт си бяха запушили ушите с ръце.

— А! — каза той. — Струва ми се, че това, което имаме тук, е възможност за пазарлък, а?

Той слезе от каруцата.

— Предполагам, че това, за което ваша чест не е чувал — каза той, — е музикантският данък?

— Какъв музикантски данък? — попитаха Асфалт и кметът едновременно.

— О, това е най-новото нещо. Поради популярността на Музиката С Камъни В Нея Музикален данък петдесет пенса билета. Трябва да стигна до, о, двеста и петдесет долара в Сто Лат, струва ми се. Два пъти повече от тази в Анкх-Морпорк, разбира се. Патрицият го измисли.

— Наистина? Е, звучи точно като за Ветинари — рече кметът. Той си потърка брадата. — Двеста и петдесет долара ли казахте в Сто Лат? Наистина? А то е нищо и никакво си място.

Един страж с перо на шлема нервно отдаде чест.

— Моля да ме извините, ваша чест, но бележката от Сто Лат подчертаваше, че…

— Един момент — раздразнено каза кметът. — Мисля…

Клиф се наведе напред.

— Т’ва е подкуп, нали? — прошепна той.

— Това е облагане с данък — каза Глод.

Стражът отново отдаде чест.

— Но наистина, господине, стражите на…

— Капитане — сряза го кметът, като продължаваше да гледа замислено Глод, — това е политика! Моля!

— Също? — попита Клиф.

— И за да покажем добрата си воля — каза Глод, — би било много хубава идея да платим данъка преди представлението, не мислите ли?

Кметът ги погледна удивено — човек, който не беше сигурен, че ще успее да побере в главата си мисълта за музиканти с пари.

— Ваша чест, съобщението гласеше…

— Двеста и петдесет долара — каза Глод.

— Ваша чест…

— Е, капитане — рече кметът, очевидно стигайки до решение, — ние знаем, че хората са малко странни в Сто Лат. Това е само музика, в края на краищата. Казах ви още тогава, че това е странна бележка. Не виждам с какво може да навреди музиката. А тези млади мъ… хора явно имат голям успех — добави той. Това очевидно упражни силно влияние върху кмета, както се случва с много хора. Никой не обича бедните крадци.

— Да — продължи той — точно в стила на Латианите да се опитат да ни изиграят този номер. Мислят си, че сме прости, само защото живеем тук.

— Да, но Псевдопо…

— О, те ли! Надута пасмина. Няма нищо лошо в малко музика, нали така? Особено — кметът погледна към Глод, — когато е за общественото благо. Пуснете ги да влязат, капитане.

Сюзън оседла коня.

Тя познаваше мястото. Дори го беше виждала веднъж. Сега бяха сложили нова ограда по пътя, но той продължаваше да е опасен.

Знаеше и времето.

Точно преди да го нарекат „Завоят на Мъртвите“.

— Привет, Куирм!

Бъди дръпна един акорд. И пауза. Лека бяла светлина, като блясък на евтини пайети, го очерта.

— Ух-ху-ху!

Възгласите се превърнаха в познатата стена на звука.

Аз пък си мислех, че ще бъдем убити от хора, които не ни харесват — помисли си Глод. — А сега си мисля, че е възможно да бъдем убити от хора, които ни обичат…

Той внимателно се огледа наоколо. Покрай стените имаше стражи. Капитанът не беше глупак. Само се надявам Асфалт да е приготвил коня и каруцата отвън, както му наредих…

Хвърли поглед към Бъди, искрящ на сценичната светлина.

Няколко биса и после беж по задните стълби и да ни няма, мислеше си Глод. Голямата кожена чанта беше прикована с верига за крака на Клиф. Който и да посегнеше да я дръпне, щеше да се окаже принуден да изтегли и един тон барабанист.

Аз дори не знам какво ще свирим — мислеше си Глод. — Никога не знам, просто духам и… то се получава. Никой не може да каже, че това е хубаво.

Бъди извъртя ръка като дискохвъргач и един акорд изскочи навън и в ушите на публиката.

Глод вдигна тръбата към устните си. Звукът, който се появи, беше като горящо черно кадифе в стая без прозорци.

Преди магията на Музиката С Камъни да изпълни душата, той си помисли: „Ще умра. Това е част от музиката. Ще умра наистина скоро. Усещам го. Всеки ден. Приближава се…“

Той отново погледна към Бъди. Момчето разучаваше публиката, сякаш търсеше някого в пищящата тълпа.

Изсвириха „Голямо Друсане Пада“. Изсвириха „Дай Ми Тази Музика С Камъни В Нея“. Изсвириха „Пътека Към Рая“ (и сто човека сред публиката се заклеха, че на сутринта ще си купят китари).

Свириха със сърце и най-вече с душа.

Слязоха от сцената след деветия бис. Тълпата още продължаваше да тропа с крака за още, когато те се прекачиха през прозореца на тоалетната и тупнаха на улицата.

Асфалт изпразни една торба в кожената чанта.

— Нови седемстотин долара! — каза той, докато им помагаше да се качат в каруцата.

— Така, и всеки от нас получава по десет долара — каза Глод.

— Кажете го на господин Диблър — каза Асфалт, докато конските копита чаткаха към портите.

— Ще го направя.

— Няма значение — рече Бъди. — Понякога го правиш за парите, но понякога го правиш заради шоуто.

— Ха! Чакай за тоя ден! — Глод затършува под седалката. Асфалт беше натрупал две щайги бира там.

— Утре е Фестивалът, момчета — избоботи Клиф. Сводът на портата мина над главите им. Оттук още се чуваше тропането на крака.

— След това ще подпишем нов контракт — каза джуджето. — С много нули в него.

— И сега имаме нули — каза Клиф.

— Ъхъ, ама няма много цифри пред тях. А, Бъди?

Огледаха се. Бъди беше заспал, притиснал китара до гърдите си.

— Угасна като свещ — каза Глод.

Отново се обърна напред. Пътят се простираше пред тях, блед на лунната светлина.

— Ти каза, че просто искаш да работиш — каза Клиф. — Каза, че не искаш да си известен. Как ти се струва сега, като трябва да се тревожиш за всичкото това злато и с всичките тези момичета, които хвърлят метални ризници към теб?

— Просто ще трябва да се примиря.

— Бих искал каменна кариера — каза тролът.

— Да?

— Да. Във формата на сърце.

Тъмна, бурна нощ. Една карета, останала без коне, която се хвърли през паянтовата, безполезна ограда и падна, премятайки се, в дефилето долу. Не закачи дори някой стърчащ зъбер, чак докато не се удари в пресъхналото речно корито някъде далече долу и не се разби на парчета. После маслото от фенерите й пламна и тогава последва втора експлозия, от която се изтърколи — тъй като дори и в трагедията съществуват определени условности, — едно горящо колело.

Това, което на Сюзън й се стори странно, беше, че тя не изпитваше нищо. Можеше да си мисли тъжни мисли, защото при тези обстоятелства те трябваше да са тъжни. Знаеше кой е в каретата. Но то вече се беше случило. Тя не би могла да направи нищо, за да го спре, защото ако го беше спряла, то нямаше да се е случило. А тя беше тук и наблюдаваше как то се случва. Така че не беше го направила. Така че то беше станало. Тя почувства как логиката на ситуацията си пада на мястото като поредица от огромни оловни плочи.

Може би съществуваше някъде, където то не се беше случило. Може би каретата се беше плъзнала на другата страна, може би съществуваше някоя сгодна скала, може би тя въобще не беше пътувала насам, може би кочияшът си беше спомнил за неочаквания завой. Но тези възможности можеха да съществуват само ако съществуваше тази.

Това не беше нейно знание. То долетя в главата й от съзнание много, много по-старо.

Понякога единственото нещо, което можеш да направиш за някого, е да си там.

Тя отведе Бинки в сенките до скалистия път, и зачака. След минута-две се чу трополене на камъни и един кон и ездач се изкачиха по една почти отвесна пътека от речното дъно.

Ноздрите на Бинки се разшириха. Парапсихологията няма дума за неловкото усещане, което те обзема, когато си в присъствието на собственото си аз.[43]

Сюзън видя как Смърт слиза от коня и застава, втренчил поглед в речното корито долу, облегнат на косата си.

Тя си помисли: но той можеше да направи нещо.

Можеше ли?

Фигурата се изправи, но не се обърна.

— ДА. МОЖЕШЕ ДА НАПРАВЯ НЕЩО.

— Как… как разбра, че съм тук…?

Смърт раздразнено махна с ръка.

— ПОМНЯ ТЕ. А СЕГА РАЗБЕРИ ТОВА: РОДИТЕЛИТЕ ТИ ЗНАЕХА, ЧЕ НЕЩАТА ТРЯБВА ДА СЕ СЛУЧАТ. ВСЯКО НЕЩО ТРЯБВА ДА СЕ СЛУЧИ НЯКЪДЕ. МИСЛИШ ЛИ, ЧЕ НЕ СЪМ ИМ ГОВОРИЛ ЗА ТОВА? НО АЗ НЕ МОГА ДА ДАВАМ ЖИВОТ. МОГА ДА ДАРЯВАМ САМО… ПРОДЪЛЖЕНИЕ. НЕИЗМЕНЧИВОСТ. САМО ХОРАТА МОГАТ ДА ДАРЯВАТ ЖИВОТ. А ТЕ ИСКАХА ДА СА ХОРА, А НЕ БЕЗСМЪРТНИ. АКО ЩЕ ТИ СТАНЕ ПО-ЛЕКО, ТЕ УМРЯХА МИГНОВЕНО. МИГНОВЕНО.

Трябва да попитам, помисли си Сюзън. Трябва да го кажа. Или не съм човек.

— Аз бих могла да се върна назад и да ги спася…? — Само едва забележимо потрепване в гласа й подсказа, че твърдението е въпрос.

— ДА ГИ СПАСИШ? ЗАЩО? ЕДИН ЖИВОТ, КОЙТО Е ИЗТЕКЪЛ? НЯКОИ НЕЩА СВЪРШВАТ. ЗНАМ ТОВА. ПОНЯКОГА СЪМ СИ МИСЛЕЛ ДРУГОЯЧЕ. НО… БЕЗ ДЪЛГА, КАКВО СЪМ АЗ? ТРЯБВА ДА ИМА РЕД.

Той се качи на седлото и, все още без да се обръща, да я погледне в лицето, пришпори Бинки нагоре и над клисурата.

Зад една конюшня на Фидрова Улица имаше купа сено. Тя се изду за един миг, след което се чу сподавена ругатня.

Част от секундата по-късно се чу пристъп на кашлица и нова, доста по-добра ругатня откъм силажната яма близо до пазара за добитък.

Много скоро след това няколко прогнили дъски на пода в един стар фуражен склад на Късата Улица експлодира нагоре, последван от псувня, която отскочи от един брашнен чувал.

— Идиот такъв, гризач! — измуча Албърт, докато изчопляше зърно от ухото си.

— ЦЪЪРР.

— Така мисля! Колко голям мислиш, че съм?

Албърт изтупа плява и брашно от палтото си и се приближи до прозореца.

— А! — каза той, — нека се възстановим в „Поправения Барабан“ тогава.

В джоба на Албърт пясъкът възобнови прекъснатото си пътуване от бъдещето към миналото.

Хибискус Данълм беше решил да затвори за един час. Това беше елементарен процес. Първо той и персоналът му събираха, ако бяха останали здрави халби и чаши. Това не отнемаше много време. После следваше безцелно търсене на някакво оръжие с висока препродажна стойност и бързо претърсване на джобовете на онези техни собственици, които не можеха да му възразят, бидейки пияни, мъртви или и двете. После отместваха мебелите настрани и всичко останало се измиташе през задната врата и право в широкото кафяво гърло на река Анкх, където то се събираше на купчина и, в известна степен, потъваше.

Най-накрая, Хибискус заключваше и подпираше голямата входна врата…

Тя не искаше да се затвори. Той погледна надолу. В нея се беше вклинил ботуш.

— Затворено е — каза той.

— Не, не е.

Вратата се огъна назад и Албърт се озова вътре.

— Виждал ли си този човек? — попита той, като тикна продълговато картонче пред очите на Данълм.

Това беше грубо потъпкване на етикета. Данълм беше в такъв занаят, където човек оцеляваше само ако не разправяше на хората, че е виждал други хора. Данълм можеше да сервира цяла нощ, без да види никого.

— Никога през целия си живот не съм го виждал — каза той автоматично, без дори да погледне към картата.

— Трябва да ми помогнеш — каза Албърт, — иначе ще се случи нещо ужасно.

— Разкарай се!

Албърт затръшна вратата с крак зад себе си.

— Само не казвай, че не съм те предупредил — каза той. На рамото му Смърт на Плъховете подозрително подуши въздуха.

Миг по-късно Хибискус лежеше, притиснал здраво брада към дъските на една от масите си.

— Така, знам, че е бил тук — каза Албърт, който дори не се задъхваше, — защото всички го правят, рано или късно. Я виж пак.

— Това е Фаталната карта — неясно каза Хибискус. — Това е Смърт!

— Точно така. Той е оня, на белия кон. Няма начин да го пропуснеш. Само че тук вътре едва ли е изглеждал така, предполагам.

— Нека да изясним това — каза съдържателят, като отчаяно се опитваше да се изскубне от желязната хватка. — Искате да ви кажа дали съм виждал някой, който не изглежда така?

— Трябва да е бил странен. По-странен от повечето други. — Албърт помисли един миг. — И трябва да е пил много, ако добре го познавам. Винаги го прави.

— Това е Анкх-Морпорк, да ви кажа.

— Не ставай нагъл, или ще се ядосам.

— Искате да кажете, че сега не сте?

— Просто съм нетърпелив. Можеш да опиташ да ме ядосаш, ако искаш.

— Имаше… един… преди няколко дни. Не си спомням точно как изглеждаше…

— А! Той трябва да е бил.

— Пресуши всичко, оплака се от играта „Варварите Нашественици“, подкосиха му се краката и после…

— Какво?

— Не си спомням. Просто го изхвърлихме навън.

— През задната врата?

— Да.

— Но там отвън е просто реката.

— Е, повечето хора изтрезняват преди да потънат.

— ЦЪЪРР — каза Смърт на Плъховете.

— Той каза ли нещо? — попита Албърт, твърде зает, за да му обърне внимание.

— Нещо, че помнел всичко, струва ми се. Каза… каза, че като се напиел, това не го карало да забрави. Непрекъснато разправяше за дръжки на врати и… за космата слънчева светлина.

— Космата слънчева светлина?

— Нещо такова.

И натискът върху ръката на Хибискус внезапно изчезна. Той почака миг-два и после, много предпазливо, обърна глава.

Зад него нямаше никой.

Много внимателно Хибискус се наведе да погледне под масите.

Албърт излезе навън на зората и, след кратко тършуване, извади кутията си. Отвори я и погледна към пясъчния си часовник, после затръшна капака.

— Добре — каза той. — Сега какво?

— ЦЪЪРР.

— Какво?

И някой го тресна по главата.

Не беше смъртоносен удар. Тимо Лазиман от Гилдията на Крадците знаеше какво се случва с крадците, които убиват хора. Гилдията на Убийците идваше и си поговаряше кратко с тях — всъщност, единственото, което им казваше, беше: „Сбогом“.

Единственото, което искаше да направи, беше да халоса така стареца, че да може да му обърне джобовете.

Не беше очаквал звука, когато тялото падна на земята. Беше като дрънчене на счупено стъкло, но с неприятни обертонове, които продължиха да ечат в ушите на Тимо дълго след като трябваше вече да са спрели.

Нещо скочи от тялото и забръмча в лицето му. Две лапи на скелет го стиснаха за ушите и кокалеста муцуна се стрелна напред и го тресна право в челото. Той изпищя и си плю на петите.

Смърт на Плъховете скочи отново на земята и се стрелна обратно към Албърт. Той го потупа по лицето, ритна го с все сила няколко пъти и после, в отчаянието си, го ухапа по носа.

След това сграбчи Албърт за яката и се опита да го измъкне от канавката, но прозвуча предупредителното дрънчене на стъкло.

Очните ябълки се завъртяха лудо към затворената входна врата на „Барабана“. Вкостенели мустаци настръхнаха.

Миг по-късно Хибискус отвори вратата, най-малкото за да спре поне буреносното тропане.

— Казах, че е…

Нещо се стрелна между краката му, спря за секунда, за да го ухапе по глезена, и се шмугна към задната врата, притиснало плътно нос към пода.

Наричаше се Хайд Парк не защото хората можеха да се скрият там[44], а защото някога един хайд е бил мярка за земята, която един човек е можел да изоре с три вола и половина в дъждовен четвъртък, а паркът беше точно такова количество земя, а пък хората в Анкх-Морпорк държаха на традицията, а често пъти и на други неща.

И си имаше дървета, и трева, и езеро с истинска риба в него. И, поради едно от онези извъртания на гражданската история, беше и сравнително безопасно място. Хората рядко ги убиваха в гръб в Хайд Парк. Убийците обичат да се пекат на слънце някъде на сигурно място като всички други. Той беше, така да се каже, неутрална територия.

И вече се пълнеше, макар че нямаше какво толкова да се види, освен работниците, които още сковаваха една голяма сцена до езерото. Част от земята зад нея беше оградена с ленти от евтино зебло, заковано за колове. От време на време възбудени хора се опитваха да влязат вътре и биваха изхвърляни в езерото от троловете на Хризопрас.

Сред репетиращите музиканти Краш и групата му се забелязваха незабавно, донякъде защото Краш си беше съблякъл ризата, за да може Джимбо да намаже йод върху раните.

— Мислех си, че се шегуваш — изръмжа той.

— Аз пък ти казах, че е в спалнята ти — каза Скам.

— Как ще свиря на китара така? — попита Краш.

— Ти така или иначе не можеш да свириш на китара — каза Ноди.

— Искам да кажа, погледни ми ръката. Погледни я.

Погледнаха му ръката. Майката на Джимбо беше сложила ръкавица отгоре, след като се погрижи за раните; те не бяха много дълбоки, защото дори и един глупав леопард не би се мотал около някой, който иска да му събуе панталоните.

— Ръкавица — каза Краш с ужасен глас. — Да е чувал някой някога за сериозен музикант с ръкавица? Как въобще мога да си свиря на китарата с ръкавица?

— Как въобще можеш да си свириш на китарата?

— Не знам защо ви търпя вас, тримата. Вие спирате артистичното ми развитие. Смятам да ви напусна и да създам своя собствена група.

— Не, няма да го направиш — каза Джимбо, — защото никъде няма да намериш никой даже по-лош от нас. Трябва да го приемеш. Ние сме боклуци.

Той изричаше неизричана досега, но споделяна от всички мисъл. Другите музиканти наоколо бяха, наистина, доста лоши. Но те бяха само това. Някои от тях имаха нищожен музикален талант; а колкото до останалите, те просто не можеха да свирят. Те нямаха барабанист, който не улучваше барабаните и бас китарист със същия природен ритъм като автомобилна злополука. И общо взето се бяха спрели на едно име. Може и да бяха лишени от въображение имена, като „Един Голям Трол и Няколко Други Трола“, или „Джуджета С Височина“, но поне знаеха кои са.

— Ами какво ще кажете за „Ние Сме Банда Боклук“? — попита Ноди, пъхнал ръце в джобове.

— Може да сме боклуци — изръмжа Краш, — но сме боклук с Музика С Камъни В Него.

— Тъй, тъй, и как върви при вас, а? — рече Диблър, пробивайки си път през зеблото. — Още малко остава… вие какво правите тук?

— Ние сме в програмата, господин Диблър — хрисимо каза Краш.

— Как може да сте в програмата, когато не знам как се казвате? — Диблър раздразнено махна с ръка към един от плакатите. — Да ви е там името, а?

— Може би сме там, дето пише „И т.н. Подгряващи Групи“ — каза Ноди.

— Какво е станало с ръката ти? — попита Диблър.

— Панталоните ми я ухапаха — каза Краш, като изгледа кръвнишки Скам. — Честна дума, господин Диблър, не можете ли да ни дадете още един шанс?

— Ще видим — отвърна Диблър и се отдалечи.

Беше прекалено радостен, за да се пазари много.

Кренвиршките се продаваха много бързо, но те покриваха само дребните разходи. Съществуваха начини да се правят пари от Музиката С Камъни В Нея, за които никога не се беше замислял… а С.С.П.Г. Диблър мислеше за пари непрекъснато.

Например, тениските. Те бяха от толкова евтин и тънък памук, че той беше на практика невидим на хубава светлина и се разтваряше при пране. Беше продал шестстотин вече! По пет долара парчето! Единственото, което трябваше да направи, беше да ги купи по за долар десет от Клачианската Търговия на Едро и да плати на Чоки по половин долар за всяка, за да ги надпише.

А Чоки, с нетролска инициативност, беше надписал дори собствените си ризи. Пишеше:

Чокиеви,

12 Плуштат

Ръзни Нешта.

И хората ги купуваха, плащаха пари, за да рекламират работилницата на Чоки. Диблър никога не беше и сънувал, че светът може да се движи така. Беше като да гледаш как овцете сами се подстригват. Каквото и да беше това, което причиняваше този обрат в законите на търговската практика, той го искаше ненаситно и в огромни количества.

Той вече беше продал идеята на Плагър, обущаря в „Новите Паветаджии“[45] и сто ризи току-що бяха излезли от магазина, което беше повече, отколкото обикновено правеше стоката на Плагър. Хората искаха дрехи просто защото нещо беше написано на тях!

Той правеше пари. Хиляди долари на ден! А сто музикални кутии бяха наредени отпред пред сцената, готови да уловят гласа на Бъди. Ако вървеше с този темп, за няколко милиарда години той щеше да е по-богат и от най-смелите си мечти!

Да Живее Рок-Музиката С Камъни В Нея!

Имаше само едно проблемче в това безметежно щастие.

Фестивалът трябваше да започне по пладне. Диблър беше планирал да сложи много от малките, лоши групи в началото — т.е. всички — и да завърши с Групата. Така че нямаше причина да се тревожи, ако сега точно още ги нямаше.

Но сега точно тях ги нямаше. Диблър беше разтревожен.

Една дребна, тъмна фигура претърсваше бреговете на Анкх, движейки се така бързо, че чак не успяваше да се види ясно. Криволичеше отчаяно напред-назад и сумтеше.

Хората не я виждаха. Но виждаха плъховете. Черни, кафяви и сиви, те напускаха складовете и кейовете покрай реката, като си скачаха един другиму по гърбовете в устремното усилие да избягат колкото се може по-надалеч.

Една купа сено се надигна и се появи Глод.

Той се изтърколи на земята и изпъшка. Дребен дъждец се носеше над пейзажа. После той се изправи с мъка на крака, огледа се към хълмистите поля и изчезна зад един храст за момента.

Няколко секунди по-късно той се дотътри обратно, порови малко в купата сено, докато не откри една част, по-буцеста от нормално, и я зарита ритмично с металния връх на ботуша си.

— Оуу!

— Всичко е ясно? — каза Глод. — Добро утро, Клиф. Привет, свят! Мисля, че не мога да понасям света в тоя ритъм, така де… зелето, лошата бира, всичките тези плъхове, дето ти дотягат непрекъснато…

Клиф изпълзя навън.

— Сигурно съм изпил някой лош амониев хлорид снощи — каза той. — Горната част на главата ми още ли си е там?

— Да.

— Жалко.

Те измъкнаха Асфалт навън за ботушите и го свестиха с ритмични удари.

— Ти си нашият мениджър по пътуването — каза Глод. — Предполага се да се грижиш да не ни сполети някое зло.

— Е, това и правя, не е ли така? — промърмори Асфалт. — Аз не те удрям, господин Глод. Къде е Бъди?

Тримата обиколиха купата сено, ръчкайки подутини, които се оказаха мокра слама.

Откриха го на едно малко възвишение на земята, не много далеч. Там растяха няколко храста зеленика, извити от вятъра. Той седеше под един от тях, с китара на колене, а дъждът сплескваше косата към лицето му.

Беше заспал и прогизнал от вода.

В скута му китарата имитираше дъждовни капки.

— Странен е — каза Асфалт.

— Не — възрази Глод. — Навит е насила от някаква неясна сила, която го води по тъмни пътеки.

— Да. Странен.

Дъждът намаляваше. Клиф погледна към небето.

— Слънцето е високо — каза той.

— О, не! — рече Асфалт. — Ти колко време си спал?

— Все едно изобщо не съм спал — отвърна Клиф.

— Почти е пладне. Къде оставих конете? Някой да е виждал каруцата? Някой да го събуди!

Няколко минути по-късно те бяха обратно на пътя.

— И знаеш ли какво? — попита Клиф. — Снощи си тръгнахме толкова бързо, че така и не разбрах дали тя беше там.

— Как се казваше? — попита Глод.

— Н’нам — каза тролът.

— О, това е то истинска любов, това е то — каза Глод.

— А ти нямаш ли някое увлечение на душата? — попита Клиф.

— Погледи, разменени в претъпкана стая? — каза Глод. — Не, всъщност не…

Отместиха се настрани, когато Бъди се наведе напред.

— Мллъкнете.

Гласът беше нисък и в него нямаше и следа от хумор.

— Само се шегувахме — каза Глод.

— Недейте.

Асфалт се съсредоточи върху пътя, долавяйки тоталната липса на дружелюбност.

— Предполагам, че с нетърпение очаквате Фестивала, а? — попита той след известно време.

Никой не отговори.

— Предполагам, че ще има голяма навалица — каза той.

Цареше само мълчание, с изключение на чаткането на копитата и трополенето на каруцата. Сега бяха сред хълмовете, където пътят се виеше по продължението на едно дефиле. Там долу нямаше дори река, ако не се броят само най-дъждовните сезони. Беше мрачна област. Асфалт усещаше, че става дори още по-мрачна.

— Предполагам, че наистина ще си прекарате добре — каза той най-накрая.

— Асфалт? — рече Глод.

— Да, господин Глод?

— Гледай си пътя, а?

Главният Ректор си лъскаше жезъла, докато вървеше. Беше изключително хубав жезъл, дълъг шест стъпки и доста вълшебен. Не че той много използваше магия. Според личния му опит, всяко едно нещо, от което не можеше да се отърве човек с няколко удара с дълга шест стъпки дъбова цепеница, най-вероятно беше имунизирано и срещу магия.

— Не мислите ли, че трябваше да доведем старшите магьосници, сър? — каза Пондър, като се мъчеше да не изостава.

— Опасявам се, че да ги поведем с нас в настоящето им състояние на духа, само би направило това, което става сега… — Ридкъли затърси полезна фраза и си хареса една — още по-лошо. Настоях да останат в колежа.

— Ами Дронго и останалите? — попита Пондър с надежда.

— Каква полза от тях в случай на чудотворно разкъсване на измеренията с огромни пропорции? — отвърна Ридкъли. — Спомням си горкия стар господин Хонг. В един момент той приготвяше поръчка от двойна треска и меки грахчета, а в следващия…

— Кабуум? — каза Пондър.

— „Кабуум“? — повтори Ридкъли, проправяйки си път нагоре по претъпканата улица. — Не съм чувал да го казват. По-скоро „Аааааааеррррписък-хрус-хрущене-хрущене-прас“ и градушка от пържена храна. Големия Луд Адриан и приятелите му могат ли да са от някаква полза, когато западат картофите?

— Хм. Най-вероятно не, Господин Ректоре.

— Правилно. Хората викат и тичат насам-натам. Това никога не е помагало много. Джоб, пълен с прилични магии и добре зареден жезъл ще те измъкнат от беда девет пъти от всеки десет.

— Девет от десет пъти?

— Точно така.

— Колко пъти ви се е налагало да им се доверите, сър?

— Ами… с господин Хонг… онази работа с Нещото в гардероба на Касиера… онзи дракон, спомняш си, нали… — Ридкъли задвижи беззвучно устни, докато броеше на устни. — Дотук, девет пъти.

— И стана всеки път, сър?

— Абсолютно! Така, че няма защо да се тревожиш. Сторете път! Минава магьосник.

Градските порти бяха отворени. Глод се наведе напред, когато каруцата изтрополи и влезе вътре.

— Не отивай направо в парка — каза той.

— Но ние закъсняваме — каза Асфалт.

— Това няма да ни забави много. Карай най-напред на Улицата на Изкусните Занаятчии.

— Това е точно на отсрещната страна на реката!

— Важно е. Трябва да вземем нещо.

Хора се тълпяха по улиците. Това не беше необичайно, с тази разлика, че този път повечето от тях се движеха в една и съща посока.

— А ти лягай отзад в каруцата — обърна се Глод към Бъди. — Не искаме млади жени, които се опитват да ти съдерат дрехите, нали така, Бъди…?

Той се обърна. Бъди беше заспал отново.

— Ако говоря за себе си… — започна Клиф.

— Ти имаш само превръзка около слабините — каза Глод.

— Ами, те биха могли да я дръпнат, нали?

Каруцата се запровира из улиците, докато не се озова сред Изкусните Занаятчии.

Това беше улица с миниатюрни магазини. На тази улица на човек можеха да му направят, поправят, измайсторят, възстановят, повторят или изковат каквото си поиска. Във всеки вход светеха пещи; топилни вдигаха пушек във всеки двор. Майстори на сложни часовникови механизми работеха рамо до рамо с оръжейни майстори. Дърводелци работеха врата до врата с хора, които обработваха слонова кост в миниатюрни фигурки, толкова изящни, че използваха крака на скакалци, отлети в бронз, за трион. Поне един на всеки четирима занаятчии правеше сечивата, използвани от останалите трима. Магазините не просто опираха един в друг, те се прескачаха; ако някой дърводелец трябваше да направи голяма маса, той се осланяше на добрата воля на съседите си да му направят място, така че да може да работи в единия й край, докато двама бижутери и един грънчар използваха другия край като пейка. Имаше магазини, където човек можеше да се отбие сутринта да му вземат мярка, а същия следобед да отиде да си прибере готов костюм от метална ризница с допълнителен чифт панталони.

Каруцата спря пред малък магазин, Глод скочи от нея и влезе вътре.

Асфалт чу следния разговор:

— Направи ли го?

— Заповядайте, господине. Съвсем точно.

— Ще свири ли? Знаете, че ви казах, че трябва да прекарате две седмици, увити във волска кожа, зад водопад, преди да докоснете някое от тези неща.

— Слушай, господине, за тия пари, застанах под дъжда за пет минути с козя кожа на главата. Само не ми разправяйте, че това не е достатъчно за народна музика.

Чу се приятен звън, който остана за един миг във въздуха, преди да се изгуби в оживената врява на улицата.

— Казахме двайсет долара, нали така?

— Не, вие казахте двайсет долара. Аз казах двайсет и пет долара.

— Тогава един момент.

Глод излезе и кимна на Клиф.

— Добре — каза той. — Кихай.

Клиф изръмжа, но порови един миг някъде из дъното на устата си.

Чуха изкусният занаятчия да казва:

— Какво по дяволите е това?

— Кътник. Трябва да струва най-малко…

— Става.

Глод излезе отново навън с торба, която пъхна под седалката.

— Браво — каза той. — Напред към парка.

Те влязоха през една от задните врати. Или поне се опитаха. Тролите им препречиха пътя. Притежаваха лъскавата мраморна патина на главорезите от основната шайка на Хризопрас. Той нямаше копиеносци. Повечето троли не бяха толкова умни, че да държат копие.

— Т’ва е за групите — каза един.

— Точно тъй — каза другият.

— Ние сме Групата — каза Асфалт.

— Коя? — попита първият трол. — Имам списък.

— Точно тъй.

— Ние сме Групата С Камъни В нея — каза Глод.

— Ха, не сте те. Тех съм ги виждъл. Има там едно мумче с ей тъкъф блясък окулу негу, а кугату свири на китаръ, тя прави…

— Уауауауауауауауаууууммм-ииии-гнгнгн.

— Точно тъй…

Акордът изви над каруцата.

Бъди се беше изправил, китарата в бойна готовност.

— О, уауу — каза първият трол. — Т’ва е удивително! — Той зарови из набедрената си превръзка и извади лист хартия с подгънати краища. — Дали не бихте си написали името, а? Момчето ми Клей, той няма да повярва, че съм видял…

— Да, да — отегчено каза Бъди. — Подай го насам.

— Само че, не е за мене, за сина ми Клей е… — каза тролът, подскачайки развълнувано от крак на крак.

— Как се пише?

— Няма значение, той така или иначе не може да чете.

— Слушайте — каза Глод, докато каруцата затрополи зад кулисите, — някой вече свири. Казах, че…

Диблър се приближи бързешком.

— Защо се забавихте? — попита той. — Скоро е ваш ред! Веднага след… „Мумчетата От Гората“. Как мина? Асфалт, ела тук.

Той дръпна малкия трол в сенките в дъното на сцената.

— Донесе ли ми малко пари? — попита той.

— Около три хиляди…

— Не толкова високо!

— Само го шепна, господин Диблър.

Диблър внимателно се огледа наоколо. Такова нещо като шепот не съществуваше в Анкх-Морпорк, когато замесената сума включваше думата „хиляда“ някъде в себе си; хората можеха да те чуят даже да си помислиш това количество пари в Анкх-Морпорк.

— Внимавай и не откъсвай очи от тях, ясно? Ще има и още преди да е свършил днешният ден. Ще дам на Хризопрас неговите седемстотин долара, а останалите всички са чиста печ… — Той улови малкия мънистен поглед на Асфалт и се опомни. — Естествено, има амортизации… режийни разноски… реклама… маркетингови проучвания… кифли… горчица… в общи линии, ще съм голям късметлия, ако изляза на нула. На практика сам си прерязвам гърлото с тая сделка.

— Да, господин Диблър.

Асфалт надникна иззад края на сцената.

— Кой свири сега, господин Диблър?

— „And You“[46].

— Извинете, господин Диблър?

— Само че го пишат „&amp; U“ — каза Диблър. Той се поотпусна и извади цигара. — Не ме питай защо. Подобаващото име за музиканти би трябвало да е нещо като „Блонди и Веселите му Трубадури“. Те добри ли са?

— Вие не знаете ли, господин Диблър?

— Не е това, на което аз викам музика. Когато бях малък, ние имахме хубава музика с истински думи… „Лятото е напращяло, похотливо пее кукувица“, такива ми ти работи.

Асфалт отново погледна към „&amp; U“.

— Е, има ритъм и може да се танцува на нея — каза той, — но не са много добри. Искам да кажа, хората само ги наблюдават. Те не само гледат, когато нашата Група свири, господин Диблър.

— Прав си — Диблър погледна към предната част на сцената. Между свещите стоеше редица музикални кутии.

— Най-добре иди и им кажи да се приготвят. Струва ми се, че тези тука се изчерпват откъм идеи.

— Хм. Бъди?

Той вдигна поглед от китарата си. Някои от останалите музиканти си настройваха техните, но той беше установил, че това на него никога не му е нужно Пък и не можеше, така или иначе. Ключовете не се движеха.

— Какво има?

— Хм — каза Глод. Той махна неопределено към Клиф, който се ухили тъпо и измъкна торбата иззад гърба си.

— Това е… ами, ние си помислихме… така де, всички ние — започна Глод, — че… ами, видяхме я, нали разбираш, и знам, че ти каза, че тя не можела да се поправи, но в тоя град има хора, които могат да направят почти всичко, така че ние поразпитахме, пък и знаехме какво означаваше тя за теб, и тъй като го намерихме оня мъж на Улицата на Изкусните Занаятчии, а той каза, че може би ще успее да я направи, и това му струваше още един зъб на Клиф, но ето ти я, така или иначе, защото ти си прав, ние наистина сме на върха на музикалния бизнес и то е благодарение на теб, така че, това е един вид подарък в знак на благодарност, е, хайде де, дайте му я.

Клиф, който отново беше отпуснал ръка, щом изречението взе да се удължава, побутна торбата към изненадания Бъди.

Асфалт подаде глава през зеблото.

— Вие, момчета, най-добре се качвайте на сцената. Хайде!

Бъди остави китарата. Отвори торбата и започна да тегли ленената обвивка вътре.

— Настроена е и всичко останало — услужливо каза Клиф.

Лирата блесна на слънцето, щом и последната обвивка падна.

— Могат да направят удивителни неща с лепило и материал — каза Глод. — Искам да кажа, знам, че ти каза, че в Лламедос не бил останал никой, който можел да я поправи. Но това е Анкх-Морпорк. Тук можем да направим почти всичко.

— Моля! — каза Асфалт, когато главата му се появи отново. — Господин Диблър казва, че трябва да дойдете, започнаха да хвърлят разни неща вече!

— Аз не разбирам много от струни — мънкаше Глод, — но я пробвах. Звучи… доста хубаво.

— Аз… ъ… не знам какво да кажа — каза Бъди.

Скандирането беше като удари на чук.

— Аз… я спечеллих — каза Бъди от един малък, далечен негов собствен свят. — С песен. „Сиони Бод Да“, така се казваше. Цяллла зима работих върху нея. Цяллата беше за… дома, разбирате ме, налли. И заминаване, виждате лли? И дървета и разни неща. Журито беше… много доволлно. Те казаха, че сллед петдесет години аз може и да разбера наистина музиката.

Той придърпа лирата към себе си.

Диблър си проби път през сбирщината музиканти зад кулисите, докато не откри Асфалт.

— Е? — попита го. — Къде са?

— Просто седят и си говорят, господин Диблър.

— Слушай — каза Диблър. — Чуваш ли тълпата? Те искат Музика С Камъни В Нея! Ако не я получат… най-добре да я получат, ясно? Да оставим очакването да нарасне е много хубаво, но… Искам ги незабавно на сцената!

Бъди се вгледа в пръстите си. После вдигна поглед, с побеляло лице, към останалите групи, които кръжаха наоколо.

— Вие… с китарата — дрезгаво каза той.

— Аз ли, господине?

— Дайте ми я!

Всяка новосформиращата се група в Анкх-Морпорк изпитваше страхопочитание към Групата С Камъни В Нея. Китаристът подаде инструмента си с вида на някой, който подава свят предмет за благословия.

Бъди се вгледа в нея. Беше един от най-добрите образци на Господин Уидаун.

Той дръпна един акорд.

Прозвуча така, както би прозвучало олово, ако на него можеха да се вържат китарни струни.

— Добре, момчета, какъв е проблемът? — попита Диблър, забързан към тях. — Шест хиляди уши отвън чакат да бъдат напълнени с музика, а вие продължавате да си седите тук?

Бъди върна китарата на музиканта и преметна собствения си инструмент на колана. Изсвири няколко ноти, които като че ли присветнаха във въздуха.

— Но аз мога да свиря на нея — каза той. — О, да.

— Така, добре, а сега се качвай горе и свири — каза Диблър.

— Някой друг да ми даде китара!

Музикантите се сбиха кой да му даде. Той издрънка яростно на няколко. Но звукът им не беше просто безжизнен. Ако беше безжизнен, това би било подобрение.

Контингентът на Музикантската Гилдия беше успял да си подсигури територия близо до сцената, посредством простия метод като удряше много силно всички натрапници.

Господин Клийт гледаше намръщено сцената.

— Не разбирам. Това е боклук. Всичко е едно и също. Просто шум. Какво й е толкова хубавото?

Торбоустия, който на два пъти трябваше да се удържи да не затактува с крака, каза:

— Още не сме видели основната група. Ъъ. Сигурен ли сте, че искате да…

— Ние сме в правата си — каза Клийт. Той се огледа към крещящата тълпа. — Ей там има един продавач на хотдог. Някой друг да иска хотдог? Хотдог? — Хората от Гилдията кимнаха. — Хотдог? Така. Това прави три хотд…

Публиката започна да вика и да ръкопляска. Това не беше начинът, по който публиката обикновено аплодира, като се започва от някъде и се разраства нататък, а всички вкупом изведнъж, като всяко едно отделно гърло се отвори в същия миг.

Клиф беше изскочил, препъвайки се, на сцената. Той седна зад камъните си и обърна поглед отчаяно назад към кулоарите.

Глод го последва едва-едва, примигвайки срещу светлините.

И това като че ли беше всичко. Джуджето се обърна и каза нещо, което се изгуби в шума, след което се изправи с неуверен вид, докато виковете постепенно стихнаха.

Бъди се приближи, като се влачеше така, сякаш го бутаха напред.

До този момент Господин Клийт си мислеше, че тълпата крещи. А сега си даде сметка, че това е било просто доволно мърморене в сравнение с това, което става.

То продължи още и още, докато момчето стоеше там, навело глава.

— Но той не прави нищо — изкрещя Клийт в ухото на Торбоустия. — Защо всички му ръкопляскат за това, че не прави нищо?

— Не мога да кажа, сър — отвърна Торбоустия.

Той се огледа към лъщящите, впити, гладни лица, чувствайки се като атеист, който се е натъкнал на Светото Братство.

Аплодисментите продължаваха. Те се удвоиха отново, когато Бъди бавно вдигна ръце към китарата.

— Той не прави нищо! — изкрещя Клийт.

— Здравата ни извози, сър — измуча Торбоустия. — Той не може да бъде обвинен, че свири, без да принадлежи към Гилдията, ако не свири!

Бъди вдигна поглед.

Той се взря в публиката толкова силно, че Клийт изви врат да види какво беше това, дето толкова го гледа това скапано момче.

Нищо не беше. Част от него беше точно пред сцената. Хората се бяха наблъскали яко навсякъде другаде, но там, точно пред сцената, се намираше малка площ от окосена трева. Тя като че ли приковаваше вниманието на Бъди.

— Ух-ху-ху…

Клийт захлупи ръце на ушите си, но силата на възгласите наоколо накараха главата му да забучи.

И тогава, много постепенно, пласт по пласт, те отмряха. Те отстъпиха пред звука от хиляди хора, които стояха много тихо, което беше някак, помисли си Торбоустия, далеч по-опасно.

Глод погледна към Клиф, който направи гримаса.

Бъди още стоеше, впил поглед в тълпата.

„Ако не засвири — помисли си Глод, — тогава с нас свършено.“

Той изсъска към Асфалт, който се примъкна към него.

— Каруцата готова ли е?

— Да, господин Глод.

— Заредил ли си конете с овес?

— Точно както ми наредихте, господин Глод.

— Добре.

Тишината беше кадифена. И притежаваше същото онова качество на вакуум, което беше налице в кабинета на Патриция и по разни свети места и дълбоки каньони, пораждащо у хората ужасното желание да викат, пеят или изкрещят името си. Беше тишина, която настояваше: изпълни ме.

Някъде в тъмнината някой се закашля.

Асфалт чу името си, изсъскано отстрани на сцената. С крайно нежелание, той се примъкна към тъмнината, където Диблър яростно му правеше знаци.

— Знаеш ли онази чанта? — каза Диблър.

— Да, господин Диблър. Оставих я…

Диблър вдигна две малки, но много тежки торби.

— Метни тези вътре и се приготви да напуснем много бързо.

— Да, точно така, господин Диблър, защото Глод каза…

— Направи го веднага!

Глод се огледа. „Ако захвърля тръбата и шлема и тази метална ризница, може и да успея да се измъкна жив оттук. Какво прави той?“

Бъди остави китарата на земята и се скри в кулоарите. Върна се преди публиката да разбере какво става. Носеше лирата.

Изправи се с лице към публиката.

Глод, който беше най-близо до него, го чу да си мърмори. „Само веднъж? Д’вай? Само още веднъж? И после ще направя каквото поискаш, а? Ще си пллатя.“

От китарата долетяха няколко тихи акорда.

Бъди каза:

— Наистина го мисля.

Последва нов акорд.

— Само веднъж.

Бъди се усмихна на някакво празно пространство сред публиката и започна да свири.

Всяка нота беше рязка като камбана и проста като слънчева светлина — така че в призмата на съзнанието тя се разчупваше и проблясваше в милиони цветове.

Устната на Глод увисна. И тогава музиката се разгърна в главата му. Не беше Музика С Камъни В Нея, макар че тя използваше същите врати. Падането на нотите извикваше спомени от мината, където се беше родил, и за хляба на джуджетата, точно като онзи, дето Мама го беше изчуквала на наковалнята си, и за мига, когато за пръв път беше разбрал, че се е влюбил.[47]

Спомни си живота в пещерите под Медната Глава, преди градът да го призове, и повече от всичко на света му се прииска да си е у дома. Никога не си беше представял, че хората могат да пеят за дупките.

Клиф остави настрани чуковете. В корозиралите му уши пропълзяха същите ноти, но в неговото съзнание те се превърнаха в каменни кариери и голи бърда. Каза си, докато емоциите изпълваха главата му с дима си, че веднага щом свърши това, се връща обратно да види как е старата му майчица и че никога, никога вече няма да я напусне.

Господин Диблър откри, че собственото му съзнание изхвърля странни и обезпокоителни мисли. Те включваха неща, които не можеш да продадеш и за които не е редно да плащаш…

Лекторът по Скорошни Магии тупна кристалната топка.

— Звукът е малко метален — каза той.

— Дръпни се, не виждам — каза Деканът.

Скорошните Руни пак седна.

Те се вгледаха в малкия образ.

— Това не звучи като Музика С Камъни В Нея — каза Касиерът.

— Затваряй си устата — каза Деканът. Издуха си носа.

Това беше тъжна музика. Но тя развяваше тъгата като бойно знаме. Казваше, че вселената е направила всичко, което е по силите й, но ти все още си жив.

Деканът, който беше толкова впечатлителен, колкото и буца топъл восък, се зачуди дали не може да се научи да свири на хармоника.

Последната нота отмря.

Нямаше аплодисменти. Публиката се отпусна малко, когато всеки един по отделно се върна от какъвто и рефлективен ъгъл да беше заел. Един-двама от тях промърмориха нещо, като: „Да, така е то“, или „И аз, и ти, двамата, братко“. Много хора си издухаха носовете, понякога и върху други хора.

И тогава действителността се завърна обратно, както винаги.

Глод чу Бъди да казва, много тихо:

— Благодаря ти.

Джуджето се наклони настрани и каза, с крайчеца на устата си:

— Какво беше това?

Бъди като че ли се събуди от сън.

— Какво? О! Нарича се „Сиони Бод Да“. Какво мисллите?

— Има… дупка? — каза Глод. — Съвсем определено има дупка.

Клиф кимна. Когато си много, много далеч от старата, родна мина или планина, когато си изгубен сам сред непознати, когато представляваш само една огромна, страшна, болезнена пустота вътре в сърцето си… само тогава наистина можеш да изпееш дупка.

— Тя ни глледа — прошепна Бъди.

— Невидимото момиче? — каза Глод, като се вгледа в голата трева.

— Да.

— А, да. Аз определено не я виждам. Добре. А сега, ако не изсвириш Рок-Музика С Камъни В Нея на часа, ние сме мъртви.

Бъди взе китарата. Струните потрепнаха под пръстите му. Усети как се извисява. Бяха му позволили да я изсвири пред тях. Сега вече всичко останало беше без значение. Каквото и да се случеше след това, то беше несъществено.

— Още нищо не сте чулли — каза той.

Тропна с крак.

— Едно, две, едно, две, три, четири…

Глод има време да разпознае тона, преди музиката да го погълне. Беше го чул едва няколко секунди по-рано. Но сега той вече се люлееше.

Пондър надникна в кутията си.

— Струва ми се, че това го улавяме, господин Ректоре — каза той, — но не знам какво е то.

Ридкъли кимна, после огледа публиката. Тя слушаше, зяпнала с уста. Арфата беше разтърсила душите им, а сега китарата нажежаваше гръбнака им.

А досами сцената имаше празно петно.

Ридкъли закри едното си око с ръка и го фокусира, докато другото не се насълзи. После се усмихна.

Обърна се да погледне Музикантската Гилдия и видя, за свой ужас, че Торбоустия вдига арбалет. Той като че ли го правеше с неохота. Господин Клийт го ръчкаше.

Ридкъли вдигна пръст и като че ли се почеса по носа.

Дори и над звука от свиренето, той чу бръмченето, когато тетивата на арбалета се скъса и, за негова тайна радост, господин Клийт изскимтя, щом единият й край го перна по ухото. Даже не беше си и помислял за това.

— Аз съм само един стар хапльо, това ми е проблемът — каза си Ридкъли. — Ха. Ха. Ха.

— Знаеш ли, това беше изключително добра идея — каза Касиерът, докато миниатюрните образи се движеха из кристалната топка. — Какъв великолепен начин да видиш нещата. Дали не бихме могли случайно да погледнем Сградата на Операта?

— Ами Клуба на Мерзавците на Пивоварна Улица? — попита Старшият Кавгаджия.

— Защо? — попита Касиерът.

— Просто идея — отвърна Старшият Кавгаджия бързо. — Никога по никакъв начин изобщо не съм бил там, нали разбираш.

— Наистина не е редно да правим това — каза Лекторът по Скорошни Руни. — Това действително не е правилна употреба на магическия кристал…

— Аз пък не се сещам за по-добра употреба на магическия кристал — каза Деканът, — от тази да видим хората, които свирят Музика С Камъни В Нея.

Мъжът Патица, Ковчегът Хенри, Арнолд Странични, Мръсния Стар Рон, Миризмата на Мръсния Стар Рон и Кучето на Мръсния Стар Рон се придвижваха по крайчеца на тълпата. Придобивките се оказаха изключително добри. Винаги бяха такива, когато се продаваше хотдогът на Диблър. Съществуват някои неща, които хората няма да изядат, дори и под въздействието на Музика С Камъни В Нея. Съществуват някои неща, които дори и горчицата не може да преобрази.

Арнолд събираше остатъците и ги слагаше в една кошница на количката си. Под моста тази вечер щеше да има царско пиршество.

Музиката се беше изляла върху им. Не й обърнаха внимание. Музиката С Камъни В Нея беше материалът на мечтите, а под моста мечти нямаше.

После те се спряха и се заслушаха, щом нова музика се изля над парка и пое всеки мъж, жена и подобен за ръката и ги поведе към вкъщи.

Просяците спряха и се заслушаха, зинали с уста. Някой, който се взираше от лице в лице, ако някой изобщо гледаше към невидимите просяци, би следвало да отвърне очи…

Освен господин Скраб. Там отвръщане нямаше.

Когато групата отново засвири Музика С Камъни В Нея, просяците се върнаха на земята.

С изключение на господин Скраб. Той просто стоеше и гледаше.

Последният акорд прозвуча.

После, когато цунамито на аплодисментите започна да върлува, Групата избяга в тъмнината.

Диблър наблюдаваше щастливо от кулоарите от другата страна на сцената. Малко се беше притеснил в началото, но сега вече всичко си беше наред като по старо му.

Някой го дръпна за ръкава.

— Какво правят те, господин Диблър?

Диблър се обърна.

— Скам, нали?

— Аз съм Краш, господин Диблър.

— Това, което правят, Скам, е, че не дават на публиката това, което тя иска — каза Диблър. — Превъзходна бизнес практика. Почакай докато тя не закрещи, и тогава давай! Ти чакай. Докато тълпата продължава да тъпче с крака, те ще се връщат и ще подскачат. Превъзходна режисура. Когато научиш тези трикове, Скам…

— Краш съм, господин Диблър.

— … тогава може би ще се научиш да свириш Музика С Камъни В Нея, Скам…

— … Краш…

— … не е просто музика — каза Диблър, като измъкна малко памучна вълна от ушите си. — Това са много неща. Не ме питай как.

Диблър запали цигара. От врявата пламъкът на кибрита потрепери.

— Всеки момент — каза той. — Ще видите.

Гореше огън, стъкмен от стари ботуши и кал. Около него се въртеше сива фигура, която развълнувано сумтеше.

— Давай, давай, давай!

— На господин Диблър няма да му хареса това — простена Асфалт.

— По дяволите и господин Диблър — рече Глод, докато издърпваха Бъди в каруцата. — А сега искам да видя тия копита да заискрят, разбираш ли какво искам да кажа?

— Напред към Куирм — каза Бъди, щом каруцата тръгна в движение. Той не знаеше защо. Това просто му се стори правилната посока.

— Не е добра идея — каза Глод. — Хората най-вероятно ще искат да зададат някои въпроси за онази каруца, дето я измъкнах от басейна.

— Напред към Куирм!

— На господин Диблър наистина няма да му хареса това — повтори Асфалт, когато каруцата изскочи на пътя.

— Вече… всеки… момент — каза Диблър.

— Надявам се — рече Краш, — защото те тропат с крака, струва ми се.

Наистина една завеса падна от виковете.

— Вие чакайте — каза Диблър. — Ще улучат точния момент. Няма проблем. Акк!

— Предполага се да си захапете пурата обратно, господин Диблър — хрисимо рече Краш.

Растящата луна огряваше пейзажа, когато каруцата изскочи през портите и пое по пътя за Куирм.

— Откъде знаехте, че съм поръчал да приготвят каруцата? — попита Глод, щом се приземиха след едно кратко прелитане.

— Не знаех — каза Бъди.

— Но ти изтича навън!

— Да.

— Защо?

— Просто… беше… време.

— Защо искаш да идем в Куирм? — попита Клиф.

— Аз… мога да хвана ллодка за вкъщи оттам, налли? — каза Бъди. — Точно така. Ллодка за вкъщи.

Глод погледна към китарата. Не му харесваше това. Не можеше просто да свърши… и те просто да се разотидат…

Той поклати глава. Какво можеше да се обърка сега?

— На господин Диблър това наистина няма да му хареса — простена Асфалт.

— О, я млъквай — рече Глод. — Не знам какво няма да му хареса на него.

— Ами, като за начало — рече Асфалт, — главното нещо, нещото, което най-няма да му хареса, е… хм… ние взехме парите…

Клиф бръкна под седалката. Чу се тъп, дрънчащ звук, от онзи, дето излиза от много злато, скътано добре и тихо.

Сцената трепереше от вибрациите на тропота. Сега се чуваше и крещене.

Диблър се обърна към Краш и се ухили ужасяващо.

— Ей, току-що ми хрумна страхотна идея — каза той.

Една миниатюрна фигура се катереше по пътя откъм реката. Пред нея светлините на сцената блестяха в здрача.

Главният Ректор сръга Пондър, после си измъкна жезъла.

— А сега — каза той, — ако настъпи внезапно разкъсване на действителността и изскочат ужасни крещящи Неща, нашата работа е да… — Той се почеса по главата. — Какво казва Деканът? Да ритнем праведно магаре?

— Задника на някое праведно магаре, сър — каза Пондър. — Той казва да ритнем нечий праведен задник.

Ридкъли се взря в празната сцена.

— Не виждам такъв — каза той.

Четиримата членове на Групата седнаха и се загледаха право напред, над залятата от лунна светлина равнина.

Най-сетне Клиф наруши тишината.

— Колко?

— Почти пет хиляди долара…

— Пет хиляди дол…

Клиф прасна огромната си ръка върху устата на Глод.

— Защо? — попита Клиф, докато джуджето се гърчеше като червей.

— ММФ ММФММФ ММФММФИ?

— Малко се обърках — каза Асфалт. — Съжалявам.

— Никога няма да стигнем далеч — каза Клиф. — Знаете ли това? Дори и да умрем.

— Аз се опитах да ви го кажа! — простена Асфалт. — Може би… Може би бихме могли да ги върнем?

— ММФ ММФ ММФ?

— Как можем да го направим?

— ММФ ММФ ММФ?

— Глод — каза Клиф с благоразумен тон, — ще си махна ръката. А ти няма да крещиш. Ясно?

— Ммф.

— Добре.

— _ДА ГИ ВЪРНЕМ?_ ПЕТ ХИЛЯДИ ДОЛ… ммфммфммф…

— Предполагам, че част от тях са и наши — рече Клиф, като стисна още по-здраво.

— Ммф!

— Знам, че не съм получавал никаква надница — рече Асфалт.

— Да отидем в Куирм — припряно каза Бъди. — Можем да извадим това, което е… наше и да му изпратим обратно останаллото.

Клиф се почеса по брадата със свободната си ръка.

— Част от тях принадлежи на Хризопрас — каза Асфалт. — Господин Диблър зае малко пари от него, за да организира Фестивала.

— Няма да можем да му избягаме — каза Клиф, — освен ако не изминем целия път до Ръба и не се хвърлим оттам. И дори и тогава, това не е много сигурно.

— Бихме могли да обясним… не е ли така, а…? — каза Асфалт.

Образът на лъскавата мраморна глава на Хризопрас изплува във въображението им.

— Ммф.

— Не.

— Тогава, Куирм — каза Бъди.

Диамантените зъби на Клиф светнаха на лунната светлина.

— Струва ми се… — започна той, — струва ми се… че чух нещо по пътя зад нас. Звучеше като сбруя…

Невидимите просяци започнаха да се оттеглят от парка. Миризмата на Мръсния Стар Рон се бе задържала още малко, защото й хареса музиката. А господин Скраб още не се беше помръднал.

— Събрахме почти двайсет наденички — каза Арнолд Странични.

Ковчегът Хенри се изкашля с кокалена кашлица.

— Да ги таковам? — каза Мръсния Стар Рон. — Казах им аз, да ме шпионират с лъчи!

Нещо отскочи от отъпканата трева към господин Скраб, покатери се по плаща му и сграбчи краищата на качулката му с лапички.

Чу се глухият шум от два удрящи се черепа.

Господин Скраб залитна назад.

— ЦЪЪРР!

Просяците се взряха в малката фигура, която подскачаше нагоре-надолу по паветата. Бидейки самите те невидими, те естествено бяха много добри във виждането на неща, невиждани от останалите хора или, като в случая с Мръсния Стар Рон, от която и да било известна очна ябълка.

— Това е плъх — каза Мъжът Патица.

— Да го таковам — каза Мръсния Стар Рон.

Плъхът подскачаше в кръг на задните си крака и писукаше силно. Господин Скраб примигна отново… И се изправи Смърт.

— ТРЯБВА ДА ВЪРВЯ — каза той.

— ЦЪЪРР!

Смърт се отдалечи, спря се и се върна. Вдигна кокалест пръст срещу Мъжа Патица.

— ЗАЩО — рече той, — СЕ РАЗХОЖДАШ НАСАМ-НАТАМ С ТАЯ ПАТИЦА?

— Каква патица?

— А! ИЗВИНЯВАЙ.

— Слушай, как може да се обърка? — каза Краш, като размахваше обезумял ръце. — Трябва да стане. Всеки знае, че когато ти дойде големият късмет, защото звездата е болна или нещо друго, тогава публиката ще полудее по теб. Става всеки път, нали така?

Джимбо, Ноди и Скам надникнаха иззад завесата към хаоса отвън. Кимнаха неуверено.

Разбира се, че нещата винаги се нареждаха добре, когато ти дойдеше големият късмет…

— Бихме могли да изсвирим „Анархията в Анкх-Морпорк“ — каза Джимбо с глас, изпълнен със съмнения.

— Не сме я докарали съвсем добре — каза Ноди.

— Ъхъ, но в това няма нищо ново.

— Предполагам, че бихме могли да опитаме…

— Отлично! — каза Краш. Той вдигна предизвикателно китарата си. — Можем да го направим! Заради секса, наркотиците и Рок-Музиката С Камъни В Нея!

Той виждаше недоверчивите им погледи.

— Никога не си казвал, че си вземал наркотици — обвинително каза Джимбо.

— Ако е думата за това — каза Ноди, — не мисля, че някога си и…

— И едно от трите неща да е, не е зле! — изкрещя Краш.

— Ама това са само трийсет и три проц…

— Млъквай!

Хората тропаха с крака и подигравателно пляскаха с ръце.

Ридкъли се вгледа по продължение на жезъла си.

— Тук беше Светият Св. Боби — каза той. — Предполагам, че той е бил праведно магаре, като се замисли човек.

— Моля? — каза Пондър.

— Бил е магаре — рече Ридкъли. — Преди стотици години. Провъзгласили са го за епископ в Омнианската църква за това, че е носил някакъв светец, струва ми се. Не можеш да си по-праведен от това.

— Не… не… не… Господин Ректоре — каза Пондър. — Това е просто един вид войнстващо изказване. Това означава… така де… нали се сещате, сър… ами, само нечия… задна част.

— Чудя се откъде знаем точно коя част е тя — каза Ридкъли. — Създанията от Подземните Измерения имат крака и разни други неща по цялото тяло.

— Не знам, сър — уморено отвърна Пондър.

— Май е най-добре да ритаме наред, така че да сме сигурни.

Смърт настигна плъха близо до Месинговия Мост.

Никой не беше закачал Албърт. Откакто лежеше в канавката, той беше станал невидим почти колкото и Ковчегът Хенри.

Смърт запретна ръкав. Ръката му мина през материята на палтото на Албърт така, сякаш то беше мъгла.

— ТЪПИЯТ МУ СТАР ГЛУПАК ВИНАГИ ГО НОСЕШЕ СЪС СЕБЕ СИ — промърмори той. — ЧУДЯ СЕ КАКВО СИ Е МИСЛЕЛ, ЧЕ БИХ МОГЪЛ ДА НАПРАВЯ С НЕГО…

Ръката се измъкна, стиснала част от гравирано стъкло. На нея блестеше щипка пясък.

— ТРИЙСЕТ И ЧЕТИРИ СЕКУНДИ — каза Смърт. Той подаде часовника на плъха. — НАМЕРИ НЕЩО ДА ГО СЛОЖИШ В НЕГО. И НЕ ГО ИЗПУСКАЙ.

Той се изправи и огледа света.

Чуваше се едно „пльок-пльок-пльок“ от някаква празна бирена бутилка, която подскачаше по камъните, когато Смърт на Плъховете отново изприпка навън от „Поправения Барабан“.

Трийсет и четири секунди пясък кръжаха леко несигурно в нея.

Смърт вдигна прислужника си на крака. Времето не вървеше за Албърт. Очите му се бяха изцъклили, механизмът на тялото му — със забавени движения. Увисна на ръката на господаря си като евтин костюм.

Смърт дръпна бутилката от плъха и леко я разклати. Потече искрица живот.

— КЪДЕ Е ВНУЧКАТА МИ? — попита той. — ТИ ТРЯБВА ДА МИ КАЖЕШ. ИНАЧЕ НЯМА КАК ДА РАЗБЕРА.

Албърт щракна и отвори очи.

— Опитва се да спаси момчето, Господарю! — каза той. — Тя не знае значението на думата Дълг…

Смърт килна бутилката назад. Албърт замръзна насред изречението.

— НО НИЕ ЗНАЕМ, НАЛИ? — горчиво каза Смърт. — ТИ И АЗ.

Той кимна към Смърт на Плъховете.

— ГРИЖИ СЕ ЗА НЕГО — каза той.

Смърт щракна с пръсти.

Нищо не се случи, като изключим щракването.

— Ъ. ТОВА Е МНОГО СМУЩАВАЩО. ТЯ ПРИТЕЖАВА ЧАСТ ОТ МОЯТА СИЛА. АЗ КАТО ЧЕ ЛИ НАИСТИНА ВРЕМЕННО СЪМ НЕСПОСОБЕН ДА… ЪЪ…

Смърт на Плъховете изписука услужливо.

— НЕ. ТИ СЕ ГРИЖИ ЗА НЕГО. ЗНАМ КЪДЕ ОТИВАТ. ИСТОРИЯТА ОБИЧА ЦИКЛИТЕ.

Смърт погледна към кулите на Невидимия Университет, извисяващи се над покривите.

— А НЯКЪДЕ В ТОЗИ ГРАД ИМА КОН, КОЙТО ДА ЯЗДЯ.

— Дръж се. Нещо се задава… — Ридкъли се вгледа в сцената. — Какви са те?

Пондър се облещи.

— Мисля… че може и да са хора, сър.

Тълпата беше спряла да тропа с дружните си крака и гледаше с киселото мълчание, което говореше, че „най-добре това да е по-добро“.

Краш пристъпи напред с голяма, побъркана, мазна усмивка на лицето.

— Да, но всеки момент те ще се разцепят по средата и ще изскочат ужасни създания — с надежда каза Ридкъли.

Краш вдигна китарата си и изсвири акорд.

— Боже мой! — каза Ридкъли.

— Сър?

— Това прозвуча точно като котка, която се опитва да се изпикае през зашит задник.

Пондър изглеждаше поразен.

— Сър, вие нали не се опитвате да ми кажете, че някога сте…

— Не, но така би звучало, няма две мнения. Точно по този начин.

Тълпата се поколеба, несигурна за това ново развитие.

— Привет, Анкх-Морпорк! — каза Краш. Той кимна към Скам, който удари барабаните си при втория опит.

„И т.н. Поддържащи Групи“ се впусна в първото си и, в случая, последно изпълнение. Три последни изпълнения, всъщност. Краш опитваше да нагоди „Анархията В Анкх-Морпорк“, Джимбо се беше смразил, тъй като не можеше да се види в огледало и свиреше единствената страница, която си спомняше от Учебника на Блърт Уидаун, което беше показалецът, а пък Ноди си оплете пръстите в струните.

Що се отнася до Скам, имената на тоновете бяха неща, които се случваха на другите хора. Той се съсредоточаваше върху ритъма. За повечето хора това не е нужно. Но за Скам, даже да плесне с ръце беше упражнение за концентриране. Така че той свиреше в един малък, самодоволен собствен свят, и дори и не забеляза как публиката се вдига като лоша храна в стомаха и помита сцената.

Сержант Колън и Ефрейтор Нобс бяха на пост на Деозилската Порта, споделяйки си дружески цигара и слушаха далечния грохот на Фестивала.

— Изглежда ми страхотна нощ — каза Сержант Колън.

— Доста, сержант.

— Звучи ми на някакви проблеми.

— Много хубаво, че не сме вътре, сержант.

Един кон се зададе с чаткане по улицата, а ездачът му се бореше да се задържи на седлото. Когато се приближи, те различиха изкривените черти на С.С.П.Г. Диблър, който яздеше с вещината на чувал с картофи.

— Да е минала оттук една каруца току-що? — попита той.

— Коя, Гърло? — попита Сержант Колън.

— Как коя?

— Ами, беха две — отвърна сержантът. — Една, с няколко трола в нея, и една, с господин Клийт веднага след нея. Нали знаеш. Музикантската Гилдия…

— О, не!

Диблър отново подкара коня и изтрополи в нощта.

— Какво беше това? — рече Ноди. — Някой сигурно му дължи някое пени — каза Сержант Колън, облягайки се на копието си.

Чу се шумът от друг кон, който се приближаваше. Стражите се прилепиха към стената, когато той прогърмя покрай тях.

Беше голям и бял. Черното наметало на ездача се развяваше във въздуха, както и косата й. Втурна се вятър и после вече те бяха изчезнали, далеч в полята.

Ноби се взря след тях.

— Това беше тя — каза той.

— Коя?

— Сюзън Смърт.

Светлината в кристала избледня в една точка и угасна.

— Това са три дена магия, която никога няма да видя отново — оплака се Старшият Кавгаджия.

— Но си струваше всяка частичка от нея — каза Катедрата по Неопределени Науки.

— Не по-добре, отколкото ако ги виждах живи, обаче — каза Лекторът по Скорошни Руни. — Има нещо странно в начина, по който потта капе по теб.

— Аз пък си мислех, че просто свършва и става по-добре — каза Столът. — Мислех си…

Магьосниците се сковаха в мига, в който воят премина през сградата. Беше леко животински, но така също и минерален, металически, и остър като бръснач.

Най-накрая Лекторът по Скорошни Руни каза:

— Естествено, само защото чухме пронизващ, кръвосмразяващ писък, от онези, които карат душата ти да замръзне в костите, не означава автоматично, че нещо не е наред.

Магьосниците погледнаха навън в коридора.

— Дойде някъде от долния етаж — каза Катедрата по Неопределени Науки, упътвайки се към стълбището.

— Защо тогава тръгваш нагоре?

— Защото не съм загубен!

— Но това може да е някоя ужасна еманация!

— Не думай? — каза Катедрата, като продължаваше да набира скорост.

— Добре, както искаш. Там горе е етажът на студентите.

— А. Ъ…

Катедрата бавно слезе долу, като от време на време хвърляше боязливи погледи нагоре към стълбите.

— Слушай, нищо не може да влезе — каза Старшият Кавгаджия. — Това място е закриляно от много мощни магии.

— Точно така — каза Скорошните Руни.

— Пък и съм сигурен, че всички ние периодически ги подсилваме, каквото е задължението ни — каза Старшият Кавгаджия.

— Ъ. Да. Да. Разбира се — каза Скорошните Руни.

Звукът долетя отново. В рева се съдържаше бавен, пулсиращ ритъм.

— Библиотеката, струва ми се — каза Старшият Кавгаджия.

— Някой да е виждал напоследък Библиотекаря?

— Винаги, когато го виждам, той като че ли носи нещо. Нали не мислите, че се е захванал с нещо окултно, а?

— Това е магически университет.

— Да, но това, което имам пред вид е още по-окултно.

— Дръжте се.

— Аз се държа.

— Защото, ако се държим заедно, нима може нещо лошо да ни се случи?

— Ами, (1): доста голям…

— Млъквай!

Деканът отвори вратата на библиотеката. Беше топла и с кадифена тишина. От време на време, някоя книга прошумоляваше със страници или неспокойно издрънчаваше с вериги.

Сребърна светлина идваше от стълбището към сутерена. Чуваше се и някое спорадично „уук“.

— Не ми звучи много разстроен — каза Касиерът.

Магьосниците се спуснаха тихо по стъпалата. Не можеше да има грешка с вратата — светлината струеше от нея.

Магьосниците се спряха в мазето.

Спряха да дишат.

То се намираше върху издигната платформа на средата на пода, със запалени свещи навсякъде около него.

Беше Музика С Камъни В Нея.

Висока тъмна фигура намали зад ъгъла и сви на Саторовия Площад и, набирайки скорост, изтрополи през портата на Невидимия Университет.

Видя я само Модо, джуджето градинар, докато щастливо си караше количката с тор през здрача. Денят беше минал добре. Като повечето дни в неговия живот.

Не беше чул за Фестивала. Не беше чул за Музиката С Камъни В Нея. Модо не чуваше за повечето неща, тъй като не слушаше. Той обичаше тора. След тора обичаше розите, тъй като те бяха нещо, за което торът се тореше.

По натура той беше едно доволно джудже, което с късите си крачка се справяше и с всички допълнителни проблеми на градинарството във високо магическа среда, като листни въшки, бели въшки и залитащи неща с пипала. Нормалната поддръжка на ливадите може да се превърне в истински проблем, когато на разни неща от друго измерение им бъде позволено да се плъзгат по тях.

Някой изтопурка по моравата и изчезна през вратата на библиотеката.

Модо погледна към следите и каза:

— О, боже!

Магьосниците отново започнаха да дишат.

— О, божичко! — каза Лекторът по Скорошни Руни.

— Пощурей Вътре… — каза Старшият Кавгаджия.

— Ето на това му викам аз Музика С Камъни В Нея — въздъхна Деканът. Той пристъпи напред с унесеното изражение на скъперник в златна мина.

Светлината на свещта пробягваше по черно и сребро. И от двете имаше по много.

— О, боже! — каза Лекторът по Скорошни Руни. Беше като някакъв вид чародейство.

— Ей, това не е ли огледалото ми за космите в носа, сигурен съм, че…

Освен това, докато черното си беше черно, сребърното не беше наистина сребро. То беше всички огледала и парчетии от лъскаво тенеке и сърма и жица, които Библиотекарят беше успял да отмъкне и да ги извие в някаква форма…

— … е с онази малката сребърна рамка… защо се намира върху онази каруца на две колела? Две колела, едно след друго? Смехотворно. Ще се преобърне, можеш да бъдеш сигурен. А къде ще иде конят, ако мога да попитам?

Старшият Кавгаджия го потупа леко по рамото.

— Касиере? Една дума от магьосник, приятелче.

— Да? Какво има?

— Мисля, че ако не спреш да приказваш на секундата, Деканът ще те убие.

Имаше две малки колела, едно зад друго, със седло между тях. Пред седлото се намираше една тръба със сложна двойна извивка на нея, така че някой, седнал на седлото, да може да я хване.

Останалото беше отпадъци. Кости и клони от дървета и пир на чавки от финтифлюшки. Един конски череп беше опънат над предното колело, а отвсякъде висяха пера и мъниста.

Беше боклук, но както стоеше в проблясващия мрак, той притежаваше тъмно, органично свойство — не точно живот, но нещо динамично и обезпокоително, и навито на спирала, и мощно, което караше Декана да вибрира върху краката си. То излъчваше нещо, което подсказваше, че само чрез съществуването си и външния си вид нарушава поне девет закона и двайсет и три препоръки.

— Той влюбен ли е? — попита Касиерът.

— Да потегли! — каза Деканът. — Предназначено е да се носи вихрено!

— Да, но какво е то? — попита Катедрата по Неопределени Науки.

— Това е шедьовър — каза Деканът. — Триумф!

— Ууук?

— Може би трябва да го буташ с крака? — прошепна Старшият Кавгаджия.

Деканът замислено поклати глава.

— Ние сме магьосници, нали така? — каза той. — Предполагам, можем да направим така, че то да потегли.

Той обиколи кръга. Течението от обсипаната му с гвоздеи кожена роба накара пламъка на свещите да затрепери, а сенките на нещото затанцуваха по стената.

Старшият Кавгаджия прехапа устни.

— Не съм много сигурен за това — каза той. — Така, както ми изглежда, то има даже повече магия в себе си отколкото е нужна. То… ъъ… то диша ли, или само така ми се струва?

Старшият Кавгаджия се завъртя и размаха пръст срещу Библиотекаря.

— Ти ли го направи? — излая той.

Орангутанът поклати глава.

— Ууук.

— Какво каза той?

— Каза, че не го е направил, а само го бил сглобил — преведе Деканът, без да обръща глава.

— Уук.

— Ще седна на него — каза Деканът.

Останалите магьосници почувстваха как нещо се отцежда от душите им и една внезапна несигурност изцамбурка на мястото му.

— На твое място аз не бих го направил, друже — каза Старшият Кавгаджия. — Не знаеш докъде може да те докара.

— Не ме интересува.

Деканът още не откъсваше поглед от нещото.

— Искам да кажа, то не е от този свят — добави Старшият Кавгаджия.

— Аз съм от този свят повече от седемдесет години — каза Деканът, — и вече ми е безкрайно отегчително.

Той стъпи в кръга и сложи ръка върху седлото на нещото.

То потрепери.

— ИЗВИНЕТЕ.

Високата, тъмна фигура внезапно се оказа на вратата, след което с няколко крачки застана в кръга.

Една кокалеста ръка падна върху рамото на Декана и го отмести внимателно, но неумолимо.

— БЛАГОДАРЯ ВИ.

Фигурата скочи на седлото и посегна за кормилото. Погледна надолу към нещото, което беше яхнала.

Някои ситуации си имат точни изисквания…

Един пръст посочи Декана.

— НУЖНИ СА МИ ДРЕХИТЕ ТИ.

Деканът отстъпи назад.

— Какво?

— ДАЙ МИ ПАЛТОТО СИ.

Деканът крайно неохотно се измъкна от кожената си роба и му я подаде.

Смърт я облече. Така беше по-добре…

— Я ДА ВИДЯ СЕГА…

Син пламък проблесна изпод пръстите му и се разля в назъбени сини линии, образувайки корона на върха на всяко перо и мънисто.

— Ние сме в мазе! — каза Деканът. — Това има ли значение?

Смърт го погледна.

— НЕ.

Модо се изправи и се спря, за да се полюбува на лехата с розите си, притежаваща най-хубавата колекция от чисто черни рози, която някога бе успял да произведе. Високото магическо обкръжение можеше и да е от полза понякога. Ароматът им тежеше във вечерния въздух като насърчаваща дума.

Цветната леха се пукна.

За кратко Модо зърна пламъци и нещо, извиващо се в небето, преди зрението му да замъгли дъждът от мъниста, пера и меки черни листенца.

Той поклати глава и се понесе кротко да си вземе лопатата.

— Сержант?

— Да, Ноби?

— Знаеш ли, че зъбите ти…

— Какви зъби?

— Зъби, като това, дето го имаш в устата?

— О, да. Така. Е какво те?

— Как така си пасват отзад?

Последва пауза, докато Сержант Колън ръчкаше дълбините на устата си с език.

— То ух, а… — започна той, после се оправи. — Интересна забележка, Ноби.

Ноби свърши със свиването на цигара.

— Мисля да затворим портите, сержант?

— Бихме могли.

С точно премерено минимално количество усилия, те събраха огромните порти. Не беше кой знае каква предохранителна мярка. Ключовете бяха загубени много, много отдавна. Дори и табелата „Благодарим Ви, Че Не ННападъте Нашия Грат“ вече едва-едва се четеше.

— Предполагам, че трябва… — започна Колън, после се взря в улицата.

— Каква е онази светлина? — учуди се той. — И какво вдига такъв шум?

По сградите в края на дългата улица блестеше синя светлина.

— Звучи ми като някакво диво животно — каза Ефрейтор Нобс.

Светлината се разпадна на две актиниеви сини пики.

Колън закри очи.

— Прилича ми на някакъв… кон или нещо подобно.

— Идва право към портите!

Измъченият рев отекна в къщите.

— Ноби, мисля, че няма да спре!

Ефрейтор Нобс се прилепи плътно до стената. Колън, малко по-съзнателен за отговорностите на пагона, размаха неопределено ръце срещу приближаващата се светлина.

— Не го прави! Не го прави!

И после се вдигна от калта.

Розов цвят, пера и искри меко се разсипаха около него.

Пред него една дупка в портата искреше синя по краищата.

— Това е стар дъб, точно така — без смисъл каза той. — Само се надявам, че няма да ни накарат да я платим от собствените си пари. Видя ли кой беше, Ноби? Ноби?

Ноби се измъкна внимателно покрай стената.

— Той… той имаше роза между зъбите, сержант.

— Да, но ще го познаеш ли, ако го видиш отново?

Ноби преглътна.

— Ако не успея, сержант — рече той, — значи съм адски слаб в установяването на самоличност.

— Не ми харесва това, господин Глод! Не ми харесва!

— Затваряй си устата и карай!

— Но това не е път, по който се очаква да караш бързо!

— Няма значение! Така или иначе, не виждаш къде вървиш!

Каруцата взе един завой на две колела. Започваше да вали сняг — слаб, мокър сняг, който се разтопяваше в момента, в който докоснеше земята.

— Но ние сме се върнали обратно в хълмовете! Това там е пропаст. Ще се преобърнем в нея!

— Искаш Хризопрас да ни залови ли?

— По-живо, по-живо, ясно!

Бъди и Клиф се бяха вкопчили в страничните дъски на каруцата, докато тя се мяташе насам-натам в тъмнината.

— Още ли са зад нас? — извика Глод.

— Нищо не виждам! — изкрещя Клиф. — Ако спреш каруцата, може би ще успеем да чуем нещо.

— Да, но я си представи, че чуем нещо наистина съвсем наблизо?

— Живо, живо, дяяяя!

— Добре, ами какво, ако изхвърлим парите?

— ПЕТ ХИЛЯДИ ДОЛАРА?

Бъди погледна навън от каруцата. Тъмнината определено носеше качествата на дере и определено подсказваше за дълбочина. Отстоеше само на няколко крачки отстрани на пътя.

Китарата бръмчеше леко към ритъма на колелата. Той я взе в една ръка. Странно как никога не млъкваше. Човек не можеше да я усмири, даже и като натиснеше струните й здраво с две ръце. Беше опитвал.

До нея лежеше лирата. Струните й бяха съвършено безмълвни.

— Това е тъпо! — изкрещя Глод отпред. — Забави ход! За малко да ни обърнеш!

Асфалт дръпна юздите. Каруцата забави най-сетне и премина в спокоен ход.

— Така е по-добре…

Китарата изпищя. Тонът беше толкова висок, че проряза ушите като игла. Конете се дръпнаха нервно от поводите, след което отново се втурнаха напред.

— Дръж ги!

— Това и правя!

Глод се обърна, вкопчил се здраво в седалката.

— Изхвърли това нещо!

Бъди сграбчи китарата и се изправи, замахвайки с ръка назад, за да изхвърли нещото в дефилето. Поколеба се.

— Изхвърли я!

Клиф се изправи на крака и се опита да вземе китарата.

— Не!

Бъди замахна с нея над главата си и халоса трола брадата, събаряйки го назад.

— Не!

— Глод, забави ход…

А един бял кон ги задминаваше. Закачулена фигура се наклони към тях и сграбчи юздите.

Каруцата удари о камък и полетя във въздуха за един миг, преди да се разбие на пътя. Асфалт чу как подпорите се разцепиха, когато колелата се блъснаха в оградата, видя как ремъкът на хамута се скъса, усети как каруцата се завърта…

… и спира.

Толкова много се случи след това, че Глод никога никому не разказа за усещането, което изпита: че макар, че каруцата съвсем определено се беше вклинила несигурно на ръба на скалата, тя освен това и полетя, премятайки се отново и отново, надолу към скалите…

Глод отвори очи. Образът го теглеше като лош сън. Но той се беше проснал насред каруцата, докато тя се изви на верев, а главата му лежеше на задната дъска.

Гледаше точно в пропастта. Зад него изскърца дърво.

Някой го държеше за крака.

— Кой е? — прошепна той, да не би по-силните думи да изпратят каруцата долу в скалите.

— Аз съм, Асфалт. Кой е този, който ме държи за крака?

— Аз — каза Клиф. — Ти за какво се държиш, Глод?

— Само… за нещо, за което изплъзващата ми се ръка успя да се закачи — каза Глод.

Каруцата отново изскърца.

— Златото, нали? — попита Асфалт. — Признай си. Ти се държиш за златото.

— Идиот такъв! — извика Клиф. — Пусни го, или ще умрем!

— Да пуснеш пет хиляди долара е все едно да умреш — каза Глод.

— Глупак! Не можеш да го вземеш със себе си!

Асфалт се помъчи да се залови за дървото. Каруцата се помести.

— Само след минутка ще е точно обратното — промърмори той.

— И така — каза Клиф, докато каруцата хлътна с още няколко сантиметра надолу, — кой държи Бъди?

Настъпи мълчание, докато тримата брояха крайниците и продълженията си към тях.

— Аз… ъ… мисля, че той може и да е изпаднал — каза Глод.

Прозвучаха четири акорда.

Бъди висеше от едно от задните колела с крака над пропастта и се дръпна конвулсивно, щом музиката изсвири осемтонен риф в душата му.

Никога да не остарее. Никога да не умре. Жив завинаги в този един последен нажежен до бяло момент, когато тълпата пищеше. Когато всяка нота беше сърдечен удар. Да изгори на небето.

Ти никога няма да остарееш. Те никога няма да кажат, че си умрял.

Това е сделката. Ти ще си най-великият музикант на света.

Живей бързо. Умри млад.

Музиката теглеше душата му.

Краката на Бъди се вдигнаха бавно и докоснаха камъка на скалата. Той се закрепи, затворил очи и дръпна колелото.

Една ръка докосна рамото му.

— Не!

Бъди ококори очи.

Обърна глава и се озова лице в лице срещу Сюзън, после погледна нагоре към каруцата.

— Какво…? — попита той, гласът му размазан от шока.

Той отпусна едната си ръка и непохватно затърси ремъка на китарата, като я смъкна от рамото си. Струните извиха от болка, когато той я сграбчи за грифа и я метна в мрака.

Другата му ръка се изплъзна от замръзващото колело и той падна в дефилето.

Последва бяло петно. Той се приземи тежко върху нещо кадифено и с мирис на конска пот.

Сюзън го подкрепи със свободната си ръка, докато караше Бинки нагоре през суграшицата.

Конят слезе на пътя, а Бъди се спусна в калта. Вдигна се на лакти.

— Ти?

— Аз — отвърна Сюзън.

Сюзън извади косата от кобура й. Острието изскочи; снежинките, които падаха върху него, се разсичаха леко на две половини без никаква пауза по пътя им надолу.

— Да вземем приятелите ти, а?

Във въздуха се появи триене, сякаш цялото внимание на света се беше фокусирало. Смърт гледаше бъдещето.

— О, ПО ДЯВОЛИТЕ!

Нещата се разпадаха. Библиотекарят беше направил каквото беше по силите му, но просто кост и дърво само не можеха да понесат такова натягане. Пера и мъниста се завихриха и се приземиха, димящи, на пътя. Едно колело се откъсна от оста си и отскочи нанякъде, пръскайки спици, щом машината се изви почти хоризонтално.

Не направи кой знае каква разлика. Нещо като душа проблесна във въздуха, където преди това бяха липсващите парчета.

Ако човек вземеше светеща машина, после я залееше със светлина, така че да се появят лъчи и бляскави петна, а след това махнеше машината, и оставеше само светлината…

Остана само конският череп. Той и задното колело, което сега се завъртя в разклонени светкавици само от премигваща светлина, и вече тлееше.

Нещото избръмча покрай Диблър, като принуди коня му да го хвърли в канавката.

Смърт беше свикнал да пътува бързо. На теория той вече беше навсякъде, като очакваше почти всичко. Най-бързият начин за пътуване е да си там вече.

Но той никога не беше се движил толкова бързо, като в същото време се движеше толкова бавно. Пейзажът често пъти се беше оказвал замъглено петно, но никога бидейки в същото време едва на една педя от коляното му по завоите.

Каруцата отново се помръдна. Сега дори и Клиф гледаше надолу в тъмнината.

Нещо го докосна по рамото.

— ДРЪЖ СЕ ЗА ТОВА. НО НЕ ДОКОСВАЙ ОСТРИЕТО.

Бъди се наведе край него.

— Глод, ако пуснеш чантата, мога да…

— Хич и не си го помисляй.

— В савана няма джобове, Глод.

— Значи не си случил с шивача.

Най-накрая Бъди сграбчи един свободен крак и дръпна. Всички едновременно, скупчвайки се един връз друг, Групата се измъкна обратно на пътя. И се обърнаха, за да се озоват лице в лице срещу Сюзън.

— Бял кон — каза Асфалт. — Черно наметало. Коса. Хм.

— И ти лли я виждаш? — попита Бъди.

— Надявам се, че няма да съжалим, че сме го направили — каза Клиф.

Сюзън вдигна един пясъчен часовник и критично се вгледа в него.

— Предполагам, че вече е твърде късно, за да сключим нещо като сделка? — попита Глод.

— Просто гледам дали сте мъртви или не — каза Сюзън.

— Аз мисля, че съм жив — каза Глод.

— Дръж се здраво за тази мисъл.

Обърнаха се, щом нещо изскърца. Каруцата бавно се плъзна напред и падна в дефилето. Чу се трясък, когато тя се удари в камък насред пътя към дъното, и после едно по-далечно тупване, когато се разби в скалите. Надигна се едно „уууоумпф“ и оранжеви пламъци изригнаха, щом маслото от лампите експлодира.

Изпод останките, провлачвайки огнена диря, се изтърколи горящо колело.

— Ние щяхме да сме там — каза Клиф.

— Мислиш, че може би сега сме в по-добро положение? — рече Глод.

— Да — отвърна Клиф. — Защото не умираме в останките на горяща каруца.

— Да, но това момиче изглежда малко… окултно.

— На мен ми харесва. Пред това да съм жив опечен, предпочитам окултното без да се замисля.

Зад тях, Бъди се обърна към Сюзън.

— Аз… мисля, че го разбрах — каза тя. — Музиката… изкриви историята, струва ми се. Тя не се предполага да е в нашата история. Можеш ли да си спомниш откъде си я взел?

Бъди просто гледаше. Когато привлекателно момиче на бял кон те е спасило от сигурна смърт, не очакваш проверочен изпит по интелигентност.

— Един магазин в Анкх-Морпорк — каза Клиф.

— Загадъчен стар магазин?

— Не по-загадъчен от всички останали. Там…

— Върнахте ли се там? Още ли беше там? На същото място ли беше?

— Да — каза Клиф.

— Не — каза Глод.

— С много интересна стока, която искахте да вземете и да научите повече за нея?

— Да! — казаха Глод и Клиф едновременно.

— О! — възкликна Сюзън. — От онези магазини.

— Знаех си аз, че не е оттук — каза Глод. — Казвах ли аз, че не е оттук? Наистина казвах, че не е оттук. Казвах, че е свръхестествен.

— Аз пък си мислех, че това означава продълговат — каза Асфалт.

Клиф протегна ръка.

— Снегът е спрял — каза той.

— Пуснах я в дефиллето — каза Бъди. — Аз… тя не ми трябваше вече. Сигурно се е разбилла.

— Не — каза Сюзън, — то не е като…

— Облаците… сега те изглеждат свръхестествени — каза Глод, поглеждайки нагоре.

— Какво? Продълговати ли? — попита Асфалт.

Те всички го усетиха… чувството, че стените, ограждащи света, са били съборени. Въздухът забръмча.

— Какво пък е това сега? — попита Асфалт, когато те инстинктивно се сгушиха един в друг.

— Ти трябва да знаеш — каза Глод. — Аз си мислех, че си ходил навсякъде и си виждал всичко?

Бяла светлина изпращя във въздуха.

И тогава въздухът стана лек, бял като лунната светлина, но силен като слънчевата. Носеше се и шум, като бученето на милиони гласове.

Той каза: „Нека ви покажа кой съм аз. Аз съм музиката.“

Торбоустия запали лампите в колата.

— Побързай, човече! — изкрещя Клийт. — Искаме да ги хванем, знаеш това! Ха. Ха. Ха.

— Не виждам какво значение има, ако се измъкнат — избоботи недоволно Торбоустия, качвайки се на колата, докато Клийт караше конете да се размърдат с камшика. — Искам да кажа, тях ги няма. Това е единственото, което има значение, нали така?

— Не! Ти ги видя. Те са… душата на цялата тая бъркотия — каза Клийт. — Не можем да оставим това нещо да продължава така!

Торбоустия погледна встрани. Мисълта нахлуваше в съзнанието му, и то не за пръв път, че господин Клийт не е с всичкия си, че той е един от онези хора, които построяват собствената си гореща лудост от трезви и хладни частички. Торбоустия в никакъв случай не беше против фокстрота на пръстите и фандангото на черепите, но той никога не беше убивал, или поне не нарочно. На Торбоустия му бяха дали да разбере, че има душа и, макар че тя имаше няколко дупки по себе си и се беше поокъсала по краищата, той лелееше надеждата, че някой ден бог Рег ще му намери място в небесния оркестър. Човек не получаваше най-хубавите инструменти, ако беше убиец. Най-вероятно трябваше да свири на виола.

— Ами какво, ако просто ги зарежем? — попита той. — Те няма да се върнат…

— Затваряй си устата!

— Но няма смисъл…

Конете се изправиха на задните си крака. Каруцата се залюля. Нещо прелетя като ураган край тях и изчезна в тъмнината, оставяйки линия от сини пламъци, която премига известно време и после изгасна.

Смърт си даваше сметка, че по някое време ще трябва да спре. Но го обземаше и мисълта, че в който и мрачен речник да беше сътворена призрачната машина, думата „забави“ беше точно толкова немислима, колкото и „карай внимателно“.

В самата й природа не беше да намалява скоростта при никакви други обстоятелства, освен драматично пагубните, в края на третия стих.

Това беше проблемът с Музиката С Камъни В Нея. Обичаше да прави нещата по свой си начин.

Много бавно, като още се въртеше, предното колело се издигна над земята.

Абсолютен мрак изпълваше вселената.

Един глас проговори:

— Ти ли си това, Клиф?

— Ъхъ.

— Добре. Това аз ли съм: Глод?

— Ъхъ. Звучи като теб.

— Асфалт?

— Ас’ъм.

— Бъди?

— Глод?

— А… ъъ… дамата в черно?

— Да?

— Знаете ли къде се намираме, госпожице?

Под тях нямаше земя. Но Сюзън не усещаше, че се носи във въздуха. Тя просто стоеше. Фактът, че се намира върху нищо, беше незначителна подробност. Тя не падаше, защото нямаше къде да падне, нито пък откъде.

Никога не беше проявявала интерес към географията. Но изпитваше много силното усещане, че това място няма да бъде открито на нито един атлас.

— Не знам къде са ни телата — каза тя внимателно.

— О, добре — каза гласът на Глод. — Наистина? Аз съм тук, но ние не знаем къде ми е тялото? Ами парите ми?

Някъде далеч в тъмнината се чу шумът от леки стъпки. Те се приближаваха, бавно и устремено. И спряха.

Един глас каза:

— Едно. Едно. Едно, две. Едно, две.

После стъпките отново се отдалечиха.

След малко друг глас каза:

— Едно, две, три, четири…

И вселената се роди.

Не можеше да се нарече голям взрив. Това просто щеше да е шум, и единственото, което този шум можеше да създаде, беше още шум и космос, пълен с произволни частици.

Материята избухна към живот, очевидно като хаос, но всъщност като акорд. Акордът на абсолютната сила. Всичко, цялото накуп, изтичащо в един огромен поток, който съдържаше вътре в себе си, като обърнати надолу вкаменелости, всичко, което щеше да бъде.

И криволичеща през разширяващия се облак, оживяла, онази първа, дива, жива музика.

Тя имаше форма. Имаше ос. Имаше ритъм. Имаше пулс и човек можеше да танцува на нея.

Всичко танцуваше.

Един глас точно в главата на Сюзън каза: „И аз никога няма да умра.“

Тя каза, високо: „Частичка от теб има у всичко, което живее.“

— Да. Аз съм ритъмът на сърцето. Основният ритъм.

Тя още не виждаше останалите. Светлината струеше покрай нея.

— Но той изхвърли китарата.

— Аз исках той да живее за мен.

— Ти искаше той да умре за теб! В останките на каруцата!

— Каква е разликата? Той така или иначе щеше да е умрял. Но да умреш в музика… Хората винаги ще си спомнят песните, които той така и не успя да изпее. А те ще са най-великите песни.

Изживей живота си в един миг.

И после живей вечно. Не изчезвай.

— Върни ни обратно!

— Вие никога не сте напускали.

Тя премигна. Още бяха на пътя. Въздухът просветна и изпращя, и се изпълни с мокър сняг.

Тя се огледа и срещна ужасеното лице на Бъди.

— Трябва да се махаме…

Той вдигна ръка. Тя беше прозрачна.

Клиф почти беше изчезнал. Глод се опитваше да сграбчи дръжката на чантата с парите, но пръстите му се изплъзваха от нея. Лицето му беше изпълнено с ужаса от смъртта или може би от бедността.

Сюзън изкрещя:

— Той те изхвърли! Не е честно!

Пронизваща синя светлина се насочваше по пътя. Никоя каруца не би могла да се движи толкова бързо. Носеше се рев като писъка на камила, която току-що е видяла две тухли.

Светлината стигна до завоя, намали ход, удари се о една скала и скочи в пространството над дефилето.

Остана време точно, колкото един дълбок глас да каже:

— ОХ, ПО Д…

… преди тя да се удари в отсрещната стена в един голям, разширяващ се кръг от пламъци. Кости подскочиха и се отърколиха към речното корито, после утихнаха.

Сюзън се завъртя на мига, готова да замахне с косата. Но музиката беше във въздуха. Нямаше душа, към която да се прицели.

Би могла да каже на вселената: това не е честно. И вселената щеше да каже: О, така ли? Извинявай.

Тя можеше да спасява хора. Можеше да се озовава там точно в решителния момент. А нещо можеше да щракне с пръсти и да каже: не, това трябва да стане така. Нека ти кажа как трябва да бъде. Ето така трябва да стане легендата.

Тя се пресегна и се опита да хване ръката на Бъди. Усещаше я, но само като студенина.

— Чуваш ли ме? — изкрещя тя, надвиквайки триумфиращите акорди.

Той кимна.

— То е… като легенда! То трябва да се случи! А аз не мога да го спра… как мога да убия нещо като музиката?

Тя изтича до края на пропастта. Каруцата беше в пламъци. Те нямаше да излязат от нея. Щяха да са в нея.

— Не мога да го спра! Не е честно!

Заблъска въздуха с юмруци.

— Дядо!

Сини пламъци просветваха на пресекулки по камъните на пресъхналото речно корито.

Малка кост от пръст на ръка се претърколи по камъните, докато не стигна до друга, малко по-голяма кост.

Трета кост се измъкна изпод скала и се присъедини към тях.

В полумрака се носеше дрънчене сред камъните и шепа малки дребни бели форми скачаха и се премятаха из скалите, докато една ръка, показалец, протегнат към небето, не се изправи в нощта.

После дойде серия от по-дълбоки, по-тежки шумове, докато по-дълги, по-големи неща скачаха едно към друго из мрака.

— Аз щях по-добре да го направя! — изкрещя Сюзън. — Каква е ползата от това да си Смърт, ако трябва непрекъснато да се подчиняваш на идиотски правила?

— ВЪРНИ ГИ.

Щом Сюзън се обърна, една кост от ходило подскочи в калта и се шмугна на мястото си, някъде под плаща на Смърт.

Той тръгна напред, дръпна косата от Сюзън и с едно движение я метна над главата си и я стовари върху камъка. Острието се разби.

Той се пресегна и вдигна едно парче. То проблесна между пръстите му като миниатюрна звезда от син лед.

— ТОВА НЕ БЕШЕ МОЛБА.

Когато музиката говореше, падащият сняг танцуваше.

— Ти не можеш да ме убиеш.

Смърт посегна към плаща си и извади китарата. Части от нея се бяха отчупили, но това нямаше значение; формата блестеше във въздуха. Струните светеха.

Смърт зае стойка, за която Краш би дал живота си да я постигне, и вдигна една ръка. В пръстите му тресчицата проблесна. Ако светлината можеше да издава звук, той щеше да свети.

„Той искаше да бъде най-великият музикант на света. Трябва да има закон. Съдбата следва своя ход.“

Като никога, Смърт като че ли не се усмихна.

Той свали ръка върху струните.

Не последва звук.

Вместо това се появи прекъсване на звук, краят на един шум, който — Сюзън си даде сметка, беше чувала непрекъснато. През цялото време. През целия й живот. От онези шумове, които никога не забелязва човек, чак докато не спрат…

Струните мълчаха.

Съществуват милиони акорди. Съществуват милиони числа. И всички забравят онова, което е нула. Но без нулата, числата са просто аритметика. Без празния акорд, музиката е просто шум.

Смърт изсвири празния акорд.

Ритъмът се забави. И започна да отслабва. Вселената продължи да се върти, и всеки атом от нея. Но скоро това движение щеше да спре и танцьорите щяха да се огледат наоколо и да се запитат какво да правят след това.

— Не е време за ТОВА! Изсвири нещо друго!

— НЕ МОГА.

Смърт кимна към Бъди.

— НО ТОЙ МОЖЕ.

Той хвърли китарата към Бъди. Тя мина точно през него.

Сюзън се втурна и я сграбчи, после я протегна към него.

— Трябва да я вземеш! Трябва да свириш! Трябва отново да започнеш музиката!

Тя задрънка обезумяла по струните. Бъди потрепери от болка.

— Моля те! — изкрещя тя. — Не изчезвай!

Музиката запищя в главата й.

Бъди успя да улови китарата, но стоеше и я гледаше така, сякаш я вижда за първи път.

— Какво ще стане, ако той не засвири на нея? — попита Глод.

— Всички вие ще умрете при катастрофата!

— И ТОГАВА — каза Смърт, — МУЗИКАТА ЩЕ УМРЕ. И ТАНЦЪТ ЩЕ СПРЕ. ЦЕЛИЯТ ТАНЦ.

Призрачното джудже кихна.

— Плаща ни се за този номер, нали така? — попита то.

— ЩЕ ПОЛУЧИТЕ ВСЕЛЕНАТА.

— А бира безплатно?

Бъди притисна китарата. Погледът му срещна този на Сюзън.

Той вдигна ръка и засвири.

Единственият акорд прозвуча над дефилето, после отекна назад със странна хармония.

— БЛАГОДАРЯ ТИ — каза Смърт. Той пристъпи напред и пое китарата.

Премести се внезапно и разби нещото в една скала. Струните се разкъсаха, а нещо се ускори надалеч, към снега и звездите.

Смърт погледна към останките с известно задоволство.

— Е, ТОВА ВЕЧЕ Е МУЗИКА С КАМЪНИ В НЕЯ.

Той щракна с пръсти.

Луната изгря над Анкх-Морпорк.

Паркът беше пуст вече. Сребърната светлина струеше над изоставената сцена и калта и полуизядените наденички, които маркираха мястото, където е стояла публиката. Тук-там тя проблясваше върху изпочупени музикални капани.

След известно време част от калта се изправи и изплю още кал.

— Краш? Джимбо? Скам? — каза тя.

— Това ти ли си, Ноди? — обади се една тъжна фигура, висяща от една от малкото останали греди на сцената.

Калта извади още кал от ушите си.

— Така! Къде е Скам?

— Струва ми се, че го хвърлиха в езерото.

— Краш жив ли е?

Изпод куп развалини се чу стон.

— Жалко — каза Ноди с чувство.

Една фигура се измъкна от сенките, като шляпаше уморено.

Краш полу-допълзя, полу-изпадна от чакъла.

— Тряпфа дъ приснаетъ — изломоти той, тъй като на някакъв етап от представлението, една китара го беше цапнала през зъбите, — це т’фа беше Мусикъ С Камъни Ф Неъъ…

— Чудесно — каза Джимбо и се смъкна от гредата си. — Но следващия път, покорно благодаря, бих предпочел да опитам секса и наркотиците.

— Татко казваше, че ще ме убие, ако вземам наркотици — каза Ноди.

— Мозъкът ти е на наркотици… — каза Джимбо.

— Не, това е твоят мозък, Скам, ей на тая буца тука.

— О, браво. Благодаря.

— Точно сега най ще подхожда обезболяващо — рече Джимбо.

Малко по-близо до езерото една купчина зебло се плъзна настрани.

— Господин Ректоре?

— Да, господин Стибънс?

— Мисля, че някой ми стъпка шапката.

— Е, и какво?

— Тя още ми е на главата.

Ридкъли се изправи, за да облекчи болката в костите.

— Хайде, момче — каза той. — Хайде да си вървим вкъщи. Хич не съм сигурен, че още се интересувам от музика. Това е свят на херцове.

Една карета трополеше по лъкатушния планински път. Господин Клийт стоеше на капрата и шибаше конете.

Торбоустия се изправи несигурно на крака. Ръбът на скалата беше толкова близо, че се виждаше чак долу в тъмнината.

— Дотук ми дойде от всичко това! — изкрещя той и се опита да хване камшика.

— Млъквай! Никога няма да ги настигнем! — изкрещя Клийт.

— Е и какво от това? Кого го е грижа? На мен тяхната музика ми хареса!

Клийт се обърна. Изражението му беше ужасно.

— Предател!

Дебелият край на камшика уцели Торбоустия в стомаха. Той залитна назад, хвана се за края на каруцата и падна.

Протегнатата му ръка се залови за нещо, което му се стори тънко клонче в тъмнината. Той се залюля диво над пропастта, докато ботушите му не докоснаха скалата, а другата му ръка сграбчи един счупен кол на ограда.

Точно навреме, за да види как каретата продължи право напред. Пътят, от другата му страна, свиваше рязко.

Торбоустия стисна очи и здраво ги държа така, докато и последният писък, грохот и трясък не отмря. Когато отново отвори очи, беше тъкмо навреме, за да види как едно горящо колело подскача надолу по каньона.

— Господ да ме убие — рече той, — ама че късмет, че… имаше… нещо…

Погледът му се премести нагоре. И още по-нагоре.

— ДА. ИМАШЕ, НАЛИ?

Господин Клийт се изправи в останките от каретата. Ясно беше, че тя гори. Какъв късмет имах, помисли си той, че оцелях в това…

Фигура в черен плащ се приближи през пламъците.

Господин Клийт погледна към нея. Никога не беше вярвал в тези неща. Той никога в нищо не беше вярвал. Но ако беше вярвал, би повярвал в някой… по-голям.

Той погледна надолу към това, което беше мислел за свое тяло и си даде сметка, че вижда през него, и че то избледнява. — О, божичко — каза той. — Ха. Ха. Ха.

Фигурата се ухили и замахна с миниатюрната си коса.

— СНХ, СНХ, СНХ.

Много по-късно, хората слязоха долу в каньона и разсортираха останките на Господин Клийт от останките от всичко останало. Не бяха много.

Съществуваха някакви подозрения, че е бил някакъв музикант… някакъв музикант беше избягал от града или нещо… не беше ли така? Или това беше нещо друго? Както и да е, той вече беше мъртъв. Не беше ли?

Никой не забеляза другите неща. И без това в сухото речно корито се струпваше какво ли не. Имаше конски череп, малко пера и мъниста. Както и няколко парчетии от китара, разцепена на две като яйчена черупка. Макар че би било трудно да се каже какво се е пръкнало от нея.

Сюзън отвори очи. Почувства вятър върху лицето си. От двете й страни имаше ръце. Подкрепяха я, като едновременно с това здраво държаха юздите на бял кон.

Тя се наведе напред. Облаци прелитаха далече долу.

— Добре — каза тя. — А сега, какво става?

Един миг Смърт мълча.

— ИСТОРИЯТА КАТО ЧЕ ЛИ ОТНОВО СЕ ВРЪЩА В РЕЛСИТЕ СИ. ТЕ ВИНАГИ Я КЪРПЯТ. ВИНАГИ СЪЩЕСТВУВАТ НЯКОИ ДРЕБНИ СВОБОДНИ КРАИЩА… СМЕЯ ДА ТВЪРДЯ, ЧЕ НЯКОИ ХОРА ЩЕ ИМАТ МАЛКО ОБЪРКАНИ СПОМЕНИ ЗА НЯКАКЪВ КОНЦЕРТ В ПАРК. НО КАКВО ОТ ТОВА? ТЕ ЩЕ СИ СПОМНЯТ НЕЩА, КОИТО НЕ СА СЕ СЛУЧИЛИ.

— Но те се случиха!

— ВСЕ ЕДНО.

Сюзън се вгледа в тъмния пейзаж долу. Тук-там светеха чифлици и малки села, където хората си гледаха живота, без дори и да помислят за това какво минава там, високо над главите им. Тя им завидя.

— Е — рече тя, — само за пример, нали разбираш… какво ще стане с Групата?

— О, ТЕ МОЖЕ ДА СА НАВСЯКЪДЕ. — Смърт погледна към темето на Сюзън. — ВЗЕМИ МОМЧЕТО, НАПРИМЕР. МОЖЕ БИ Е НАПУСНАЛ ГОЛЕМИЯ ГРАД. МОЖЕ БИ Е ОТИШЪЛ НЯКЪДЕ ДРУГАДЕ. ХВАНАЛ СЕ Е НА РАБОТА, САМО КОЛКОТО ДА СВЪРЗВА ДВАТА КРАЯ. ЧАКА СГОДНИЯ СЛУЧАЙ. ПОСТЪПИЛ Е ПО СВОЕ МУ.

— Но онази нощ той трябваше да е в „Барабана“!

— НЕ И АКО НЕ ОТИДЕ ТАМ.

— Можеш ли да направиш това? Животът му трябваше да свърши! Ти каза, че не можеш да даваш живот!

— НЕ И АЗ. ТИ БИ МОГЛА.

— Какво искаш да кажеш?

— ЖИВОТЪТ МОЖЕ ДА БЪДЕ СПОДЕЛЕН.

— Но той… изчезна. Не бих казала, че е даже вероятно някога отново да го срещна.

— ЗНАЕШ, ЧЕ ЩЕ ГО СРЕЩНЕШ.

— Откъде знаеш това?

— ВИНАГИ СИ ГО ЗНАЕЛА. ТИ СИ СПОМНЯШ ВСИЧКО. КАКТО И АЗ. НО ТИ СИ ЧОВЕШКО СЪЩЕСТВО И ТВОЕТО СЪЗНАНИЕ ВЪСТАВА ЗАРАДИ ТЕБ САМАТА. НЕЩО МИНАВА, ОБАЧЕ. СЪНИЩА, МОЖЕ БИ. ПРЕДЧУВСТВИЯ. ЧУВСТВА. НЯКОИ СЕНКИ СА ТОЛКОВА ДЪЛГИ, ЧЕ ПРИСТИГАТ ПРЕДИ СВЕТЛИНАТА.

— Мисля, че нищо не разбрах.

— Е, БЕШЕ ДОСТА ДЪЛЪГ ДЕН.

Още облаци минаха отдолу.

— Дядо?

— ДА.

— Ти си се върнал?

— ТАКА ИЗГЛЕЖДА. РАБОТА, РАБОТА, РАБОТА.

— Значи, аз мога да спра? Не мисля, че се справях много добре.

— ДА.

— Но… ти току-що наруши много закони…

— МОЖЕ БИ ПОНЯКОГА ТЕ СА САМО НАПЪТСТВИЯ.

— И все пак моите родители умряха.

— НЕ МОЖЕХ ДА ИМ ДАМ ПОВЕЧЕ ЖИВОТ. БИХ МОГЪЛ ДА ИМ ДАМ САМО БЕЗСМЪРТИЕ. ТЕ НЕ СМЕТНАХА, ЧЕ СИ СТРУВА ЦЕНАТА.

— Аз… струва ми се, че знам какво имат предвид.

— ДОБРЕ ДОШЛА СИ ДА МИ ИДВАШ НА ГОСТИ, РАЗБИРА СЕ.

— Благодаря ти.

— ВИНАГИ ЩЕ ИМАШ ДОМ ТАМ. АКО ГО ИСКАШ.

— Наистина?

— ЩЕ ЗАПАЗЯ СТАЯТА ТИ ТОЧНО ТАКАВА, КАКВАТО СИ Я ОСТАВИЛА.

— Благодаря ти.

— РАЗХВЪРЛЯНА.

— Съжалявам.

— ЕДВА СЕ ВИЖДА ПОДЪТ. БИ МОГЛА МЪНИЧКО ДА Я ПОРАЗТРЕБИШ.

— Съжалявам.

Светлините на Куирм проблеснаха долу. Бинки плавно се приземи.

Сюзън се огледа към тъмните училищни постройки.

— И значи аз… едновременно… съм била и тук през цялото това време? — попита тя.

— ДА. ИСТОРИЯТА НА ПОСЛЕДНИТЕ НЯКОЛКО ДНИ БЕШЕ… РАЗЛИЧНА. ДОСТА ДОБРЕ СЕ ПРЕДСТАВИ НА ИЗПИТИТЕ СИ.

— Наистина ли? Кой се е явил на тях?

— ТИ САМАТА.

— О! — Сюзън сви рамене. — Каква оценка получих по Логика?

— ОТЛИЧНА.

— Е, хайде. Аз винаги съм получавала Превъзходна!

— ТРЯБВАШЕ ТОГАВА ПОВЕЧЕ ДА ПРЕГОВАРЯШ.

Смърт се вдигна на седлото.

— Един момент — рече Сюзън бързо. Знаеше, че трябва да го каже.

— ДА?

— А какво стана с… така де, знаеш… да промениш съдбата на един човек само, означава да промениш света?

— ПОНЯКОГА СВЕТЪТ ИМА НУЖДА ДА БЪДЕ ПРОМЕНЕН.

— О! Ъ. Дядо?

— ДА?

— Ъ… люлката… — започна Сюзън. — Онази долу, в овощната градина. Искам да кажа… много беше хубава. Хубава люлка.

— НАИСТИНА ЛИ?

— Просто бях твърде малка, за да го оценя.

— ТЯ НАИСТИНА ТИ Е ХАРЕСАЛА?

— Имаше… стил. Мисля, че никой никога не е имал подобна.

— БЛАГОДАРЯ ТИ.

— Но… всичко това нищо не променя, нали така. Светът все още е пълен с глупави хора. Те не си използват мозъците. Те като че ли не искат да мислят както трябва?

— ЗА РАЗЛИКА ОТ ТЕБ?

— Аз поне правя усилия. Например… ако през последните няколко дни съм била тук, тогава кой ми е в леглото сега?

— АЗ МИСЛЯ, ЧЕ ТИ ПРОСТО ИЗЛЕЗЕ НАВЪН ЗА СРЕДНОЩНА ЛУННА РАЗХОДКА.

— О! Всичко е наред, тогава.

Смърт се прокашля.

— ПРЕДПОЛАГАМ…?

— Моля?

— ЗНАМ, ЧЕ ТОВА Е СМЕШНО, НАИСТИНА…

— Какво има?

— ПРЕДПОЛАГАМ… ДАЛИ НЕ БИ ЦЕЛУНАЛА СТАРИЯ СИ ДЯДО?

Сюзън се облещи срещу него.

Синият пламък в погледа на Смърт постепенно угасна и щом светлината умря, той така се впи в нейните очи, че ги изсмука в очните ябълки и тъмнината отвъд тях…

… която продължаваше и продължаваше, завинаги. Не съществуваше дума за нея. Дори и „вечността“ беше човешка идея. Даването на име й даваше дължина; честно казано, и то много дълга. Но тази тъмнина беше това, което оставаше, когато вечността свършеше. Там, където живееше Смърт. Сам.

Тя се пресегна, наведе главата му и целуна върха на черепа му. Беше гладък и бял като слонова кост, също като билярдна топка.

Тя се обърна и се вгледа в сенчестите сгради в опит да скрие смущението си.

— Само се надявам, че не съм забравила да оставя отворен прозорец. — Е, голяма работа? Трябваше да разбере, дори и въпреки, че се ядосваше сама на себе си, че пита. — Виж, там… ъъ, хората, които срещнах… знаеш ли дали някога отново ще ги ви…

Когато се обърна, там нямаше нищо. Бяха останали само няколко следи от копита, които избледняваха върху паветата.

Нямаше отворен прозорец. Тя се приближи към вратата и изкачи стълбите в тъмнината.

— Сюзън!

Сюзън усети как избледнява, за да се защити, по навик. Престана. Нямаше нужда от това. Никога не беше съществувала такава нужда.

Една фигура стоеше в края на коридора, в кръга от светлината на лампата.

— Да, госпожице Батс?

Директорката се вгледа в нея, като че ли я чакаше да направи нещо.

— Добре ли сте, госпожице Батс?

Учителката се окопити.

— Знаеш ли, че минава полунощ? Засрами се! А ти не си в леглото! И това определено не е ученическата ти униформа!

Сюзън наведе поглед. Винаги беше трудно да разбере всяка една дребна подробност. Тя още беше облечена в черната рокля с дантелата.

— Да, точно така. — Тя дари госпожица Батс с топла, приятелска усмивка.

— Е, съществуват училищни правила, знаеш това — каза госпожица Батс, но тонът й беше неуверен.

Сюзън я погали по ръката.

— Аз мисля, че те май са по-скоро само напътствия, а вие? Юлали?

Госпожица Батс отвори и затвори уста. А Сюзън си даде сметка, че жената всъщност е доста ниска. Тя имаше високо поведение и висок глас и висок стил, и беше висока във всяко едно отношение, с изключение на истинския си ръст. Удивително, тя очевидно успяваше да го скрие от хората.

— Но аз най-добре да си лягам в леглото — рече Сюзън, с мозък, който танцуваше по адреналина. — А и вие също. Твърде е късно да обикаляте на течението по коридорите на вашата възраст, не смятате ли? Пък и утре е последният ден. Не искате да изглеждате уморена, когато родителите пристигнат.

— Ъъ… да. Да. Благодаря ти, Сюзън.

Сюзън удостои клетата учителка с още една топла усмивка и се отправи към спалното помещение, където се съблече в тъмното и се пъхна между чаршафите.

Стаята беше тиха, с изключение на шума от девет кротко дишащи момичета плюс ритмичната приглушена лавина, която представляваше заспалата Принцеса Джейд.

И, след малко, шумът от някой, който хълцаше и се стараеше да не бъде чут. Продължи дълго. Имаше много да си наваксва.

Високо над света, Смърт кимна. Човек може да избере безсмъртието, или може да избере човещината.

Всеки трябва сам да го направи.

Беше последният ден от срока и следователно хаотичен. Някои момичета си тръгваха рано, течеше поток от родители от най-различни раси и дума не можеше и да става за каквото и да било учене. Беше общоприето навсякъде наоколо, че правилата са отменени.

Сюзън, Глория и Принцеса Джейд слязоха при цветния часовник. Показваше четвърт час до Маргаритката.

Сюзън се чувстваше изпразнена, но също така натегната като струна. Беше изненадана, че от пръстите й не изхвърчат искри.

Глория беше купила плик с пържена риба от магазина на Трите Рози. Миризма на силен оцет и стабилен холестерол се вдигаше от хартията, без вонята на пържено развалено, която обикновено допълваше познатата картина на продуктите на магазина.

— Баща ми казва, че трябва да се върна вкъщи и да се омъжа за някакъв трол — каза Джейд. — Ей, ако там вътре има някоя хубава рибена кост, тя е за мене.

— Виждала ли си го? — попита Сюзън.

— Не. Но баща ми казва, че имал страхотна голяма планина.

— На твое място, аз не бих се примирила с това — рече Глория през пълна с риба уста. — Това е Векът на Плодния Плъх, в края на краищата. Аз бих тропнала начаса с крак и бих казала „Не“. А, Сюзън?

— Какво? — рече Сюзън, която си мислеше за нещо друго. После, когато й повториха всичко, тя каза: — Не. Аз първо бих погледнала как изглежда. Може пък да е и хубав. И тогава планината е бонус.

— Да. Има логика. Баща ти не ти ли изпрати снимка? — попита Глория.

— О, да — отвърна Джейд.

— Е…?

— Хм… има някои хубави цепнатини — замислено рече Джейд. — И ледник, който баща ми казва, бил вечен даже и посред лято.

Глория кимна одобрително.

— Изглежда ми добро момче.

— Но аз винаги съм си харесвала Крег от съседната долина. Татко го мрази. Но той работи много и спестява и почти е събрал вече достатъчно за собствен мост.

Глория въздъхна.

— Понякога е трудно да си жена. — Тя сръга Сюзън. — Искаш ли малко риба?

— Не съм гладна, благодаря.

— Наистина е добра. Не е като онази развалената, дето беше.

— Не, благодаря.

Глория я сръга отново.

— Искаш ли тогава да идеш и да си вземеш само за теб? — каза тя, като се хилеше цинично в брадата си.

— Защо да го правя?

— О, само няколко момичета ходиха там днес — каза джуджето. Тя се приближи още повече. — Новото момче, дето работи там — каза тя. — Мога да се закълна, че е елф.

Дръпнаха нещо вътре в Сюзън и то издрънча като струна.

Тя се изправи.

— Значи, това е имал предвид! Неща, които още не са се случили.

— Какво? Кой? — попита Глория.

— Магазинът на Уличката на Трите Рози?

— Точно така.

Вратата към къщата на магьосника беше отворена. Магьосникът беше изнесъл един стол-люлка на входа и спеше на слънце.

На шапката му беше кацнал гарван. Сюзън се спря и го изгледа ядосано.

— А да имаш случайно някаква забележка, която да направиш?

— Гра гра — каза гарванът и напери пера.

— Добре — рече Сюзън.

Тя се приближи, давайки си сметка, че се изчервява. Зад гърба й един глас каза: „Ха!“ — Тя не му обърна внимание.

Сред боклуците в улея нещо неясно се раздвижи. Нещо, скрито от хартия за увиване на риба, продължи:

— СНХ, СНХ, СНХ.

— О, да, много смешно — каза Сюзън.

Тя продължи.

И после се втурна да тича.

Смърт се усмихна, отмести настрани лупата и се отвърна от Света на Диска, за да се озове под наблюдаващия поглед на Албърт.

— САМО ПРОВЕРЯВАМ — каза той.

— Точно така, Господарю — отвърна Албърт. — Оседлал съм Бинки.

— НЕ РАЗБРА ЛИ, ЧЕ ПРОСТО ПРОВЕРЯВАХ?

— Съвсем прав сте, Господарю.

— СЕГА КАК СЕ ЧУВСТВАШ?

— Чудесно, Господарю.

— ОЩЕ ЛИ СИ ПАЗИШ БУТИЛКАТА?

— Да, Господарю. — Тя стоеше на полицата в спалнята на Албърт.

Той последва Смърт навън в обора, помогна му да се качи на седлото и му подаде косата.

— А СЕГА ТРЯБВА ДА ИЗЛИЗАМ — каза Смърт.

— Такива са нещата, Господарю.

— ТАКА ЧЕ, СПРИ ДА СЕ ХИЛИШ ТАКА.

— Да, Господарю.

Смърт излезе навън, но се изненада, че насочва белия кон по пътеката към овощната градина.

Той спря пред едно конкретно дърво и известно време седя, втренчен в него. Най-накрая каза:

— НА МЕН МИ ИЗГЛЕЖДА НАПЪЛНО ЛОГИЧНО.

Бинки се обърна покорно назад и препусна в света.

Земите и градовете му лежаха пред него. Синя светлина гореше по острието на косата.

Смърт усети, че е обект на внимание. Вдигна очи към вселената, която го наблюдаваше с озадачен интерес.

Един глас, който само той чу, каза: „Та значи, бил си бунтовник, малък Смърт? Срещу какво?“

Смърт помисли върху това. Ако съществуваше ядлив и бърз отговор, то той не можа да се сети за него.

Така че не обърна внимание и продължи към животите на човеците.

Те имаха нужда от него.

Някъде, в някой друг свят, далече, далече от Света на Диска, някой нерешително вдигна един музикален инструмент, който отекна към ритъма на душата му.

Тя никога няма да умре.

Няма къде другаде да ходи.

Информация за текста

© 1994 Тери Пратчет

© 1997 Мирела Христова, превод от английски

Terry Pratchett

Soul Music, 1994

Сканиране: Galimundi, 2009 г.

Разпознаване и редакция: Dave, 2009 г.

Издание:

Тери Пратчет. Музика на душата

ИК „Вузев“, 1997

Редактор: Владимир Зарков

Компютърно оформление: Таня Иванова

ISBN 954–422–049–6

Свалено от „Моята библиотека“ [http://www.chitanka.info/lib/text/14598]

Последна редакция: 2009-11-11 15:00:00

1

Поради квантовете.

2

Един рядко задаван въпрос е къде точно е имала змии Медуза? Окосмяването под мишниците се превръща в още по-смущаващ проблем, когато непрестанно отхапва капачката на дезодоранта.

3

Цвета на водите на Нил (фр.) — Бел.пр.

4

Начин на действие — Бел.пр.

5

Quoth — казвам, продумвам. (ост., англ.) — Бел.пр.

6

Зеле.

7

Зеле.

8

Всяко нещо, което можеше да яде зеле и нямаше нищо против да няма никакви приятели.

9

Jade — нефрит. (англ.) — Бел.пр.

10

До един злополучен инцидент с брадва, Глория беше капитан на училищния отбор по баскетбол. Джуджетата нямат необходимата височина, но за сметка на това имат ускорение, така че не бяха един и двама играчите от разни гостуващи отбори, които изживяваха неприятния шок, когато Глория изникваше и се вдигаше вертикално някъде от ниското.

11

Или метанови кристали. Или морски анемони. Принципът е същият. Във всички случаи, той много скоро се напълва с какъвто е там местният еквивалент на пластмасови чинийки и бирени кутии.

12

Според една селска легенда поне в онези райони, където прасетата са жизненоважна част от икономиката на домакинството — Дядо Прасоколеда е зимна митологична фигура, която в Новогодишната Нощ на Прасетата галопира от къща на къща на една груба шейна, теглена от четири диви свине с големи бивни, за да разнася подаръци, като наденички, черен пудинг, свински дреболийки и шунка на всички деца, които са били послушни. Той непрекъснато вика: „Хо хо хо“. Децата, които са били непослушни, получават пълна торба с кървави кости (точно тези малки детайли подчертават, че това е приказка за малките човечета). Има и една песничка, дето се пее за него. Започва така: „Най-Добре Внимавай…“

Твърди се, че Дядо Прасоколеда води началото си от легендата за местен владетел, който в една зимна нощ случайно минавал, или поне той така твърдял, покрай къщата на три млади жени и ги чул да плачат, тъй като нямали никаква храна за зимния празник. Домъчняло му за тях и им хвърлил една торба с наденички през прозореца, наранявайки зле едната от тях, но няма смисъл да разваляме хубавата легенда.

13

Магьосниците нямаха балове. За това съществуваше една много известна песничка. Но те си провеждаха техния годишен „Извинете Ме“ бал, или танц „вход — свободен“, което представляваше една от пътеводните светлини в обществения календар на Анкх-Морпорк. Библиотекарят в частност, винаги го чакаше с нетърпение и използваше удивително огромно количество гел за коса.

14

Глас Човешки, Глас Божи и Глас Дяволски (лат.) — Бел.пр.

15

Cliff — скала, камък (англ.) — Бел.пр.

16

Bud — пъпка (англ.) — Бел.пр.

17

Е, с изключение на Невидимия Университет веднъж, но това беше само студентска шега.

18

Най-малката стая в Невидимия Университет всъщност е един шкаф за метли на четвъртия етаж. Той в действителност имаше предвид тоалетната. Лекторът имаше една теория, че всички истински хубави книги в някоя сграда — поне, всички наистина смешни книги (онези, с карикатури на крави и кучета и надписи, като: „В момента, в който той видя патицата, Елмър разбра, че ще е лош ден“.) — се свеждат до една купчина в тоалетната, но никой никога няма време да ги прочете всичките, нито пък знае дори как те са се озовали там. Изследването му причиняваше абсолютен запек и опашка пред вратата всяка сутрин.

19

И по нищо не личеше да прави каквото и да било на противника.

20

Той беше магьосник. Да улучи целта в тази игра за един магьосник не се свеждаше до номера с топката, дето три пъти трябва да обиколи масата. Най-добрият му удар беше веднъж по Възглавницата, веднъж по чайка, веднъж по тила на Касиера, който по това време минаваше по коридора отвън миналия вторник (малко времево завъртане тук) и едно майсторско рикоширане от тавана. Беше пропуснал да вкара същинския удар на косъм, но въпреки всичко си беше дяволски хитро.

21

И това беше вярно. Природата може да се адаптира практически към всичко. Наистина имаше риби, възникнали, за да оживеят в реката. Те приличаха на кръстоска между мекотел рак и индустриална прахосмукачка, имаха навика да експлодират в пресни води, а това, което трябваше да използва човек за стръв не влизаше никому в работата, но те бяха риби и един спортист като Ридкъли въобще не се интересуваше от това какъв вкус има уловът.

22

Старши Кавгаджията имаше една теория, според която дългата храна — боб, кервиз и ревен, те прави по-висок, поради знаменитата Доктрина на Лекарските Предписания. Тя със сигурност го правеше по-лек.

23

Beau (фр.) — хубав — Бел.пр.

24

И, разбира се, без успех. Глухотата не пречи на композиторите да чуват музиката. Пречи им да се разсейват.

25

Не беше само вкусът. Цял куп топли закуски имат отвратителен вкус. Но сега Диблър действително беше успял да произведе кренвирши, които нямаха вкус на нищо. Беше странно. Без значение колко горчица, кетчуп и кисели краставички хората поставяха върху тях, те продължаваха да нямат вкус на нищо. Даже и нощните сандвичи, дето ги продават на пияниците в Хелзинки, не могат да го постигнат.

26

Тролската бира с амониев сулфид, разтворен в алкохол и има вкус все едно пиеш ферментирали батерии.

27

Не с много добър резултат, обаче. Стибънс прекара седмици наред да мели лещи и да духа стъкло, и накрая изобрети устройство, което показа цялото огромно разнообразие от миниатюрни животинки, които се съдържаха в една капка вода от река Анкх. Главният Ректор беше хвърлил един поглед, след което отбеляза, че нещо, в което може да съществува толкова много живот, трябва да е здравословно.

28

Turnipseed (англ.) — репено семе — Бел.пр.

29

Смес от бира и лимонада — Бел.пр.

30

Crash (англ.) — трясък, грохот, катастрофа — Бел.пр.

31

Scum (англ.) — измет, отрепка — Бел.пр.

32

Добре де, всички песни за джуджета. С изключение на онази за Хихо.

33

Хазартът при троловете е по-прост даже и от австралийския хазарт. Една от най-разпространените игри с „Едно Нагоре“, която се състои в хвърлянето на монета във въздуха и обзалагане дали ще падне отново или не.

34

Плъховете бяха играли значителна роля в историята на Анкх-Морпорк. Малко преди Патрицият да дойде на власт, имаше ужасно нашествие на плъхове. Градският съвет се справи с него, предлагайки по двайсет пенса за всяка плъхска опашка. Това само за една-две седмици наистина снижи броя на плъховете, и тогава изведнъж се оказа, че хората се трупат на опашка, стиснали плъхове в ръце, градската хазна е пресушена, и като че ли никой нищо не работи. А наоколо все още имаше доста плъхове. Лорд Ветинари беше изслушал спокойно обяснението на проблема, след което го разреши с една паметна фраза, която говореше красноречиво за него самия, за глупостта на държавните помощи, както и за природния инстинкт на всички Анкх-Морпоркианци във всяка ситуация, която предполага пари: „Да се обложат с данъци стопанствата, развъждащи плъхове“.

35

Според една Еврейска легенда — изкуствено създадено същество чрез кабалистични ритуали — Бел.пр.

36

Старинен духов инструмент — Бел.пр.

37

От остарялото маг-ци, букв.: някой, който, по същина, е много умен.

38

Или, поне, върху реката.

39

Четка — Бел.пр.

40

Водата на Нил (фр.) — Бел.пр.

41

Старите обувки винаги се оказват на дъното на всеки един гардероб. Ако морските сирени имаха гардероби, старите обувки щяха и при тях да се окажат на дъното.

42

Общ дух, но и букв.: оживяване на телата (фр.) — Бел.пр.

43

Макар че, строго погледнато, хората го усещат непрекъснато.

44

Hide — крия се (англ.) — Бел.пр.

45

„ПАВЕТАДЖИИ; Те имат Подметки; Усети Пиронете!“

46

И ти (англ.) — Бел.пр.

47

Още пазеше някъде къса злато.

Content

Тери Пратчет
Музика на душата

Историята

Информация за текста

1