Тери Пратчет

Петият слон

Бележка на автора

Много съм признателен на Питър Блийкли, който ми помогна с джуджешката опера „Кървав топор и Железен млат“. Звучеше значително по-хубаво в неговата версия (и несъмнено имаше доста повече песни за злато).

Казват, че светът е плосък и се подпира върху гърбовете на четири слона, които пък са стъпили върху гигантска костенурка.

Казват, че понеже тези слонове са великански твари, имат кости от камък и желязо, както и нерви от злато за по-добра проводимост на големи разстояния.[1]

Казват, че петият слон прелетял с писъци и тръбене в атмосферата на младия свят преди не знам си колко години и се приземил с достатъчна сила, за да сцепи континенти и да издигне нови планини.

Не е имало очевидци на падането му, а това поражда интересен философски въпрос: ако вбесен слон, тежащ милиони тонове, се стовари от небето и няма кой да го чуе, дали той — поне от философска гледна точка — издава някакъв звук?

И щом е нямало кой да го види, падал ли е изобщо?

С други думи — да не е само приказчица, предназначена за детски уши, с която се обясняват някои по-особени природни явления?

Джуджетата, които поначало са измислили легендата, ровят по-надълбоко от останалите народи. Те твърдят, че в преданието имало зрънце истина.

На подходящо място от планината Овнерог в ясен ден човек би могъл да огледа надалеч равнините. В летните жеги щеше да преброи стълбовете прахоляк от волски каруци, тътрещи се с максималната си скорост от три километра в час. Всеки чифт добичета теглеше по две коли с по четири тона товар във всяка. Така разните неща стигаха там, закъдето бяха изпратени, след немалко време, затова пък сигурно и по много наведнъж. Към градовете около Кръглото море пренасяха суровини и понякога хора, тръгнали да си търсят късмета или поне някоя и друга шепа диаманти.

Към планините се връщаха с готови изделия, екзотични рядкости от задокеански земи и хора, сдобили се с благоразумие и някой и друг белег.

Между каруците обикновено имаше по един ден път. Превръщаха пейзажа в разгърната машина на времето. В ясните дни се виждаше чак до миналия вторник.

В далечината мигаха хелиографи, разпращаха напред и назад съобщения за появата на бандити, за наличните товари и за най-добрите местенца, където поднасят двоен омлет, тройна порция пържени картофки и пържола, чиито краища висят от ръбовете на чинията.

Много хора се возеха на каруците. Беше евтино, спестяваше ходенето и накрая все пак достигаха целта си.

Случваше се някои да пътуват безплатно.

Един от коларите си имаше проблеми с воловете. Плашеха се от нещо. Очакваше да са настръхнали в планините, където всевъзможни диви зверове смятаха добичетата за пътуваща вечеря, но тук нямаше нищо по-опасно от зелеви поля.

Зад него в тясната пролука между наредените греди някой спеше.

Поредният ден в Анкх-Морпорк…

Сержант Колън едва се крепеше на неустойчивата стълба в края на Бронзовия мост — една от най-оживените пътни артерии на града. Стискаше с едната си ръка дълъг прът, върху който се мъдреше кутия, а в другата държеше саморъчно направен албум за снимки пред прореза на кутията.

— А това е друг вид талига — натърти той. — Схвана ли?

— Ъхъ — потвърди тихичко гласче от кутията.

— Добре-е — остана доволен сержантът. Прибра албумчето и посочи към средата на моста. — Сега… Виждаш ли ги тия два белега, дето ги направихме с боя по калдъръма?

— Ъхъ.

— И за какво са те?

— Ако колата мине между тях за по-малко от минута, значи върви твърде бързо — повтори наизуст гласчето.

— Справяш се. И тогава?…

— Рисувам картинка.

— Като внимаваш да се виждат?…

— Лицето на коларя или номерът на колата.

— А нощем?

— Използвам саламандъра да си светна.

— Браво на тебе, Родни. Някой от нас ще идва всеки ден да прибира снимките. Имаш ли си всичко, дето ти трябва?

— Ъхъ.

— К’во става, бе, сержант?

Колън сведе поглед към огромното загоряло лице и се усмихна.

— Здрасти, Всичко — изрече, спускайки се полека по стълбата. — Туй, дето го гледаш, господин Джолсън, е съвременната Стража, каквато ще бъде и през следващия мил… милениниум. Ако някой, значи, мине оттука твърде бързо, още на другата заран лорд Ветинари ще му гледа физиономията на снимка. Щото иконографите не лъжат.

— Вярно си е, Фред. Много са тъпички да лъжат.

— А на негово превъзходителство му е писнало колите да профучават по моста и ни рече да сторим нещо по въпроса. Да знаеш, вече съм началник на транспортния контрол.

— Е, има ли полза от туй?

— И още как! — величествено отвърна сержант Колън. — От мен зависи да пазя… такова де, артериите на града от запушване, та да не страда търговията и да не стигнем всички до пълна съсипия. Много важна работа си е, да сме наясно.

— И к’во, сам ли я вършиш?

— Ами… Горе-долу. На мене се пада главното. Да, де, ефрейтор Нобс и другите ми помагат.

Всичкото Джолсън се почеса по носа.

— Фред, исках да си побъбрим с тебе за подобна история.

— Няма проблем.

— Щото има нещо доста чудновато пред моя ресторант.

Сержант Колън тръгна с гиганта и двамата свърнаха зад ъгъла. На Фред му допадаше да е в компанията на Всичкото, защото до него изглеждаше направо кльощав. Всичкото Джолсън вероятно щеше да бъде отбелязан дори на карта в атласа, а по-малките планети биха променяли орбитите си, ако той е наблизо. Калдъръмът се пукаше под краката му. В едно и също тяло побираше (и оставаше още място) най-добрия майстор-готвач и най-запаления лапач в Анкх-Морпорк. Сержант Колън не можеше да си спомни как всъщност се казваше този човек. Хората съвсем естествено му бяха лепнали прякора, защото който и да го видеше на улицата за пръв път, ахваше недоверчиво: „Всичкото туй Джолсън ли е?!“

На Широката улица беше спряла голяма каруца. Други возила се трупаха едно зад друго в тромави маневри да я заобиколят.

— Фред, докараха ми месото по пладне, а когато коларят излязъл…

Джолсън посочи внушителната триъгълна конструкция, заключена около едно от колелата на каруцата. Бе изработена от дъб и стомана с обилно наплескана върху тях жълта боя.

Колън я почукна с пръст.

— Ами да, разбирам какъв ти е проблемът. Та колко време, казваш, каруцарят ти стоя вътре?

— Е, сложих му да обядва…

— Пък ти готвиш страхотно, отдавна си го знам. Какъв е специалитетът днес?

— Пребита пържола с тлъст сметанов сос, а за десерт — целувчици „Черна смърт“.

Двамата помълчаха, за да си представят на спокойствие пиршеството. Фред Колън въздъхна тихичко.

— С повечко масълце в соса, а?

— Не ме обиждай, как тъй без масълце?

— Човек може доста да се позабави с такъв обяд — призна сержантът. — Ама лошото е, че Патрицият взе да се дразни, когато колите паркират за повече от десетина минутки. Смята го за нещо като престъпление.

— Фред, да изгълташ сготвен от мене обяд за десетина минутки не е престъпление, то си е направо трагедия — отбеляза Всичкото. — А тука е написано: „Градска стража — 15 долара за освобождаване“. Значи печалбите ми за два дена.

— Жалко — поклати глава Колън, — ама има канцеларщина, нали се сещаш? Не мога просто тъй да махна с ръка. Ех, да можех… Толкоз талони съм набучил на шиша, дето е на бюрото ми. Разбира се, ако аз се разпореждах в Стражата… Виж сега, като с вързани ръце съм…

Двамата стояха с ръце в джобовете и привидно не си обръщаха особено внимание. Сержант Колън дори си засвирука небрежно.

— А бе, чувал съм туй-онуй — сдържано промълви Джолсън. — Хората приказват, все едно келнерите нямат уши.

— И аз знам разни работи — отвърна Колън, подрънквайки с дребните монети в джоба си.

Позяпаха небето известно време.

— Май ми е останал меден сладолед от вчера…

Сержантът сведе поглед към каруцата.

— А, господин Джолсън — започна той с глас, натежал от изненада, — някакъв абсолютен гадняр е сложил скоба на задното колело! Веднага ще се погрижим за това.

Колън измъкна изпод колана си две бели хилки, вторачи се в семафорната кула над Участъка на Стражата, подаваща се иззад старата фабрика за лимонада, и изчака дежурният водоливник да му даде сигнал. После с подчертан замах и жизненост започна да прави движения като човек със сковано изпънати ръце, опитващ се да играе пинг-понг на две маси едновременно.

— Екипът ей сегинка ще дотърчи… Виж ги само!…

Малко по-нататък по улицата двама тролове старателно заключваха талига със сено. След минута-две единият се озърна към семафорната кула, сръга колегата си, извади своя комплект хилки и изпрати сигнал дори без намека за стил, присъщ на Колън. Когато получиха отговор, троловете се огледаха внимателно, забелязаха сержанта и закрачиха тежко към него.

— Ето ти на! — гордо обяви Колън.

— Ей, тая нова технология е страхотна! — възхити се Всичкото. — Пък те стояха на цели… колко бяха, петдесетина крачки ли?

— Тъй, тъй. Преди трябваше да надувам свирката. А и те вече знаят, че тъкмо аз ги викам.

— Вместо да погледнат през рамо и да те видят — подметна Джолсън.

— Е, да-а… — проточи сержантът. Съзнаваше, че не хвърли най-яркия лъч в зората на новата комуникационна революция. — Вярно, ама щеше да свърши работа и да бяха на няколко улици оттук. Ако щеш — и в другия край на града. Ако пък бях наредил на водоливника, както се изразяваме помежду си, да го „предаде“ в „голямата“ кула на Рида, щеше да се получи и в Сто Лат за броени минути, схващаш ли?

— Пък дотам има трийсетина километра.

— Поне.

— Изумително си е, Фред.

— Времето не спира — изрече Колън тъкмо когато троловете го доближиха. — Стражник Кремъчко, кой ти каза да заключваш каруцата на моя приятел? — попита строго.

— Ами, сержант, тая сутрин заповядахте да заключваме всички…

— Но не и тая каруца — натърти Колън. — Освободете я незабавно и повече да не съм чул за тоя случай, ясно?

Стражник Кремъчко изглежда стигна до извода, че не му плащат, за да мисли, а Колън бездруго не вярваше, че троловете биха постигнали кой знае какво в тази област.

— Ми щом казвате, сержант…

— А ние с Всичкото ще си побъбрим, нали? — подхвърли Колън.

— Тъй си е, Фред.

— Е, аз повечко ще слушам, щото устата ми ще е пълна.

Сняг се сипеше от клоните на елите. Мъжът си проби път през гъстата им плетеница, постоя един миг, за да си поеме дъх, и затича в бърз тръс през полянката.

От отсрещния край на долината до ушите му стигна песента на първия надут рог.

Значи имаше един час преднина, ако можеше да им се вярва. Вероятно не би успял да се добере до кулата, но знаеше и други начини да се измъкне.

Бе измислил различни планове. Беше способен да ги надхитри. Гледай да не стъпваш по преспите, обърквай следите си, възползвай се от всяко поточе… Не беше немислимо. И други са успявали. Не се съмняваше в това.

На няколко километра от него през гората се устремиха загладени тела. Ловът започваше.

В друга част на Анкх-Морпорк гореше Гилдията на шутовете.

Това създаваше сериозен проблем, защото противопожарната команда на гилдията се състоеше предимно от клоуни.

От този факт произтичаха куп затруднения, защото покажеш ли стълба и кофа с вода на някой клоун, той е способен да постъпи по един-единствен начин. Годините на дресура си казват думата. Сякаш започва да му говори червеният нос. Не може да се сдържи.

Сам Ваймс от Градската стража на Анкх-Морпорк гледаше представлението, облегнат на стената.

— Изглежда се налага отново да предложим на Патриция да се създаде градска противопожарна служба — промълви той.

На отсрещната страна на улицата един клоун подхвана стълба, завъртя се, събори стоящия зад него клоун в кофа с вода, обърна се отново да провери за какво е тази врява и пак запрати жертвата си в кофата с учудващо пръхтящ плясък. Тълпата наблюдаваше смълчана. Ако ставащото беше смешно, клоуните нямаше да го правят.

— Гилдиите много упорито възразяват срещу тази идея — напомни заместникът му капитан Керът Айрънфаундърсън. В това време клоунът със стълбата получи цяла кофа вода в крачолите на панталона си. — Засягала правата им. — Пожарът пламтеше в стая на първия етаж. — Ако го оставим да се разгори — разтревожи се Керът, — това ще бъде голям удар за забавленията в града.

Ваймс го изгледа с ъгълчето на окото си. Типична за Керът забележка. Всички негови твърдения звучаха стъписващо невинно и простодушно, но човек винаги би могъл да ги разбере и иначе…

— О, да — потвърди Ваймс. — Въпреки това май сме длъжни да направим нещо. — Той пристъпи напред и събра длани пред устата си като фуния. — Хайде, слушайте Стражата! Наредете се във верига за подаване на кофите!

— Уф!… — опъна се някой в тълпата. — Трябва ли?

— Да, трябва — потвърди капитан Керът. — Размърдайте се всички — ако имаме две вериги, ще го угасим, преди да се усетим! Какво ще кажете, а? Дори може да е забавно!

Ваймс отбеляза, че хората както винаги се съгласиха. Керът се отнасяше с всекиго като с най-симпатичния добряк на света и никому сърце не даваше да го убеди в обратното.

За разочарование на всички зяпачи пожарът бе потушен набързо, щом клоуните бяха обезоръжени и отведени настрана от по-милосърдни хора.

Ваймс си палеше пурата, когато Керът излезе, бършейки запотеното си чело.

— Оказа се, че гълтачът на огън имал слаб стомах — осведоми го капитанът.

— Дано хората някога ни простят стореното днес — промърмори Командирът на Стражата, щом подновиха патрулната си обиколка. — О, не!… Какво става там?

Керът вдигна поглед към най-близката сигнална кула.

— Безредици на Въжената улица. Сър, добавиха и сигнала „До всички стражници“.

Двамата се втурнаха на секундата. Никой стражник не пренебрегваше този сигнал. Следващия път загазилият можеше да е самият той.

Срещаха все повече джуджета по улиците и Ваймс тутакси разпозна признаците. Джуджетата имаха много забързан и делови вид, освен това се разотиваха от едно и също място.

— Веселбата е свършила — установи Командирът на Стражата, щом завиха по пресечката. — Личи си по внезапното нарастване на броя на невинните минувачи.

Каквото и да се бе случило, размахът на безредиците си го биваше. Улицата беше осеяна с отломки и с внушително количество джуджета. Ваймс поспря.

— За трети път им е тая седмица. Какво ги прихваща?

— Трудно е да се каже, сър — сподели Керът.

Ваймс пак го изгледа косо. И капитанът бе отгледан от джуджета. Отгоре на всичко упорито отбягваше лъжите.

— Не е същото като „не знам“, нали? — подхвърли Командирът на Стражата.

Керът се смути.

— Мисля, че е… нещо политическо.

Ваймс се взря в брадвата, стърчаща от близката стена.

— Е, поне това ми е ясно…

Някой вървеше към тях — вероятната причина за края на стълкновенията. Ваймс не бе виждал по-огромен трол от редови стражник Шпат, който просто надвисваше. Въпреки размерите си той не изпъкваше в тълпата, защото сам заемаше мястото на цяла тълпа. Хората често не го виждаха, защото отблизо беше необгледен. Подобно на немалко едри особи беше инстинктивно благ, забележимо свенлив и склонен да се вслушва в околните. Ако съдбата му бе отредила да влезе в някоя банда, щеше да е биячът. В Стражата изпълняваше ролята на противоударен щит. Неколцина по-дребни стражници надничаха иззад него.

— Като гледам, почнало се е в закусвалнята на Гимлет — установи Ваймс. — Запиши показанията му.

— Няма смисъл, сър — твърдо възрази Керът. — Той нищо не е видял.

— Ти откъде знаеш? Още не си го питал.

— Знам, сър. Нищо не е видял. И нищо не е чул.

— Докато побойниците са му трошили заведението и са се пердашили на улицата ли?

— Именно, сър.

— О, светна ми. Няма по-глухи от ония, дето не щат да чуят.

— Да, сър, стигнахте до същината. Вижте, сър… всичко вече е спокойно. И не ми се вярва някой да е пострадал тежко. Така е най-добре, сър. Моля ви…

— Капитане, това ще да е някоя от вътрешните дрязги на джуджетата, познах ли?

— Да, сър…

— Ние обаче се намираме в Анкх-Морпорк, капитане, а не в някоя планинска мина. Работата ми е да пазя реда и спокойствието, а тук и едното, и другото хич ги е нямало. Какво ще кажат хората, ако зачестят сбиванията по улиците?

— Ще кажат, сър, че е отминал поредният типичен ден в живота на големия град — някак вдървено отвърна Керът.

— Ами да, какво друго да очакваме от тях. И все пак… — Ваймс докопа едно стенещо джудже. — Кой започна бъркотията? — попита настойчиво. — Не съм в настроение да ме разиграват. Хайде, искам да чуя името!

— Аги Чукокрадеца — смънка джуджето, което трескаво се мъчеше да избяга.

— Бива — смили се Командирът на Стражата и го пусна. — Керът, запиши показанията.

— Няма, сър.

— Моля?!

— Сър, в града няма никакъв Аги Чукокрадеца.

— Всяко джудже тук ли познаваш?

— Повечето, сър. Но Аги Чукокрадеца ще намерите само в дълбоките минни тунели. Той е един вид палаво духче, сър. „А това го заври, където Аги отмъква въглищата“ означава…

— Досещам се — прекъсна го Ваймс. — Значи току-що чух, че подстрекателят е един познат на приятеля на баджанака?

Джуджето се бе шмугнало предвидливо в най-близката пресечка.

— Всъщност… да, сър. Извинете ме за момент. — Керът мина от другата страна на улицата и извади двете бели хилки изпод колана си. — Искам да пусна съобщение.

— За какво?

— Ами, сър, вече накарахме Патриция да ни чака, затова е по-учтиво да го осведомим, че ще закъснеем.

Ваймс извади часовника си от джоба и го зяпна. И този ден се оказа твърде напечен… което можеше да се каже за всички негови дни.

В самия строеж на Вселената е вградено правилото, че човекът, който винаги ви е карал да го чакате десет минути, точно в деня, когато вие закъснеете с десет минути, ще се е освободил по-рано и многозначително няма да спомене нищо за случката.

— Сър, съжалявам за закъснението — изрече Ваймс, щом влязоха в Правоъгълния кабинет.

— О, нима закъсняхте? — отрони лорд Ветинари и вдигна поглед от книжата. — Наистина не забелязах. Надявам се, че няма сериозни произшествия.

— Гилдията на шутовете се запали, сър — съобщи Керът.

— Много ли са жертвите?

— Не, сър.

— Е, това е щастлив завършек — внимателно подбра думите си Ветинари и остави перодръжката. — Така… какво трябваше да обсъдим?… — Придърпа друг документ и го препрочете набързо. — Аха… Както изглежда, със създаването на новия отдел по контрол на транспорта постигнахме желаните резултати. — Патрицият посочи висока купчина листове. — Получавам в изобилие оплаквания от Гилдията на коларите и говедарите. Чудесно постижение. Моля да предадете моите благодарности на сержант Колън и неговия екип.

— Ще бъде изпълнено, сър.

— Виждам, че само за един ден са успели да сложат скоби на седемнадесет каруци, десет коня, осемнадесет вола и една патица.

— Била е паркирана неправилно, сър.

— Ясно. Доколкото разбирам обаче, появила се е чудновата закономерност…

— Сър?…

— Мнозина от коларите твърдят, че не са спирали по свое желание, а са били забавени от извънредно стара и извънредно грозна дама, която пресичала улицата извънредно мудно.

— Това е тяхната версия, сър.

— За обстоятелството, че им е попречила стара дама, те съдят по неспирните й оплаквания от рода на „Ох, горките ми стари краченца“ и други подобни.

— Да, сър, такива думи бих очаквал от една стара дама — съгласи се Ваймс, изтрил всякакво изражение от лицето си.

— Напълно прав си. Странното е, че според неколцина от тях малко по-късно старата дама препускала с все сила по задните улички. Разбира се, нямаше да обърна внимание на такива фантазии, ако не беше фактът, че не след дълго въпросната дама отново пресичала съвсем бавно поредната улица на известно разстояние от мястото на предишния инцидент. Ваймс, сблъскваме се със загадка.

Командирът на Стражата за миг закри очите си с длан.

— Сър, имам намерение да я разгадая съвсем бързо.

Патрицият кимна и си отбеляза нещо на списъка пред себе си. Отмести го и отдолу се показа далеч по-мърляво и многократно сгънато парче хартия. Ветинари взе два ножа за разрязване на пликове и гнусливо разглади листа, за да го побутне към Ваймс.

— Знаете ли нещо по въпроса?

Командирът на Стражата се вторачи в големите закръглени букви, изрисувани с молив:

СКАпи СеР, ЖиСТОКОстъ към безДУМнити ПСЕтъ в тоз ГРАдъ йе ПУЗОР, ДЕ ЗЯпъ СТРажътъ? ПОТписъ — ЛиГъТъ сриЩУ ЖиСТОКОстъ към ПСетъТЪ.

— Нищичко не знам.

— Моите писари ми казаха, че някой пъха подобни послания под вратата почти всяка нощ. Не са забелязали автора им.

— Желаете ли да започнем разследване? — попита Ваймс. — Едва ли е трудно да открием кой в града точи лиги, докато драска по хартията, и е по-зле с правописа дори от Керът.

— Благодаря, сър — промърмори капитанът.

— Никой от стражниците също не е видял приносителя на писмата — добави лорд Ветинари. — Има ли в Анкх-Морпорк група, която да е особено загрижена за благоденствието на кучетата?

— Съмнявам се, сър.

— Значи засега няма да се занимавам с това. — Патрицият остави листчето да пльокне влажно в кошчето за отпадъци. — Да минем към по-неотложните дела — каза той рязко. — Така… Какво знаете за Начук?

Ваймс се облещи, а Керът се прокашля учтиво.

— Града или реката, сър?

Патрицият се усмихна.

— Капитане, отдавна вече не ви се чудя. Имах предвид града.

— Един от най-важните градове в Юбервалд, сър — подхвана Керът. — Основни експортни стоки: ценни метали, кожа, дървесина и — естествено — мас от дълбоките мазни мини в Шмалцберг…

— Ама наистина ли някое място в света се нарича Начук? — изсумтя Ваймс, докато още се чудеше как от влажно писмо за правата на кучетата стигнаха дотук.

— Всъщност, сър — уточни Керът, — правилното име е Наш Чук.

— Е, въпреки това…

— А в Наш Чук, сър, „Морпорк“ звучи точно както една много интимна принадлежност от дамския тоалет — непреклонно продължи капитанът. — Ако се замислите, ще установите, че не съществува безкрайно разнообразие от срички.

— Керът, как научаваш тия дреболии?

— Ами дочувам ги оттук-оттам.

— Виж ти… И за коя принадлежност става дума?…

— В онзи град — прекъсна ги лорд Ветинари — след няколко седмици ще се състои извънредно важно събитие. Длъжен съм да добавя, че то е от съществено значение и за бъдещото благоденствие на Анкх-Морпорк.

— Коронацията на Низшия крал — подсказа Керът.

Погледът на Ваймс шареше между Патриция и капитана.

— Из града да не се разнася някакво циркулярно писмо, дето все не стига до мен? — промърмори накрая.

— Сър, месеци наред в джуджешката общност почти не се говори за друго.

— Я гледай… И размириците ли са заради това? Ами сбиванията всяка вечер из джуджешките барове?

— Ваймс, капитан Керът е абсолютно прав. Ще има големи тържества, на които ще присъстват представители на много правителства. Както и на различните средища на властта в Юбервалд, разбира се, защото Низшият крал управлява само под земята. А неговата благосклонност е ценна. Няма съмнение, че Борогравия и Генуа ще бъдат представени там, вероятно дори и Клач.

— Клач ли? Че те са още по-далеч от Юбервалд в сравнение с нас! Защо да си губят времето?… — Командирът на Стражата се запъна. — Ей, какви глупости ръся. Та къде са мангизите, значи?

— Моля?

— Сър, тая приказка казваше някогашният ми сержант, щом започнеше да се пита какво става. Познай къде са мангизите и си свършил половината работа.

Ветинари излезе иззад бюрото и застана до големия прозорец с гръб към тях.

— Голяма страна е Юбервалд — промълви сякаш на стъклото. — Мрачна. Тайнствена. Древна…

— С огромни недокоснати залежи от въглища и желязна руда — добави Керът. — И лой, разбира се. Най-качествените свещи, мас за лампи и сапуни се произвеждат от находищата в Шмалцберг.

— Защо? Имаме си собствени кланици, нали?

— Сър, Анкх-Морпорк изразходва огромни количества свещи.

— Ама не си пада много по сапуна — уточни Ваймс.

— Сър, лойта и мазнините се използват за най-разнообразни цели. Не е възможно сами да задоволим нуждите си.

— _Аха-а…_ — натърти Командирът на Стражата.

Патрицият въздъхна.

— Сигурно разбирате, че се надявам да укрепим търговските си връзки с различните народности в Юбервалд. Но всичко там е крайно нестабилно. А вие, Командир Ваймс, знаете ли достатъчно за тази страна?

Ваймс, чиято представа за географията беше микроскопично точна в радиус десетина километра около Анкх-Морпорк и просто микроскопична отвъд тези предели, кимна неуверено.

— Само че това всъщност не е страна — напомни Ветинари. — По-скоро е…

— Нещото преди появата на страните — продължи вместо него Керът. — Преди всичко укрепени градчета и частни владения, които не са разделени с истински граници, а с изобилие от гъсти гори. Постоянно тлеят някакви вражди. И няма закони освен онези, които местните господари налагат, затова пък процъфтяват всевъзможни видове бандитизъм.

— Ах, колко е различно от традициите и обичаите на нашия мил роден град! — процеди Ваймс през зъби, но не особено тихо.

Патрицият го изгледа невъзмутимо, а Керът витийстваше неуморно:

— В Юбервалд джуджетата и троловете не са изгладили отдавнашните си разногласия, а обширни територии са под властта на феодални вампирски или върколашки кланове. Трябва да споменем и местностите с необичайно висок магически фон. С други думи — хаос, насред който е трудно да се повярва, че вече сме във Века на Плодния прилеп. Но винаги остава надеждата, че положението ще се подобри и Юбервалд ще има щастието да се присъедини към общността на останалите народи.

Ваймс и Ветинари се спогледаха. Понякога словата на Керът звучаха като есе за обществените ценности, написано от църковно хористче, което е било зашеметено с тояга.

— Добре казано — съгласи се Патрицият след кратко умуване. — Но до този радостен ден в бъдещето Юбервалд си остава мистерия насред главоблъсканица, обвита в загадъчност.

— Я да видим схванал ли съм нещичко — обади се Ваймс. — Юбервалд е досущ варен лоен пудинг, който всички са зърнали изведнъж. А коронацията е удобен повод за всички ни да се втурнем натам с ножове, вилици и лъжици в ръце, за да си напълним чинийките догоре, тъй ли?

— Ваймс, вникваш майсторски в политическите реалности. Липсва ти само подходящият речник. Очевидно е, че и Анкх-Морпорк ще изпрати свой представител. По-точно — посланик.

— Не намеквате, че аз трябва да участвам в техните бъркотии, нали? — осведоми се Ваймс.

— О, немислимо е да изпратя там Командира на Градската стража. В повечето области на Юбервалд изобщо не са дорасли до идеята за съвременна институция, налагаща спазването на реда и законността.

Ваймс си отдъхна.

— Затова ще възложа тази мисия на дука вя Анкх.

Ваймс се изправи като дъска.

— В онези краища преобладават феодалните нрави — обясни лорд Ветинари. — Придават прекалена тежест на титлите…

— Не приемам заповед да замина за Юбервалд!

— Заповед ли, ваша светлост? — горестно се учуди Патрицият. — Ох, колко жалко, сигурно не съм разбрал правилно лейди Сибил… Тя сподели с мен вчера, че ваканция далеч от Анкх-Морпорк ще ти се отрази неимоверно добре…

— Говорил сте със Сибил?!

— Да, на приема в чест на новия президент на Гилдията на кроячите. Доколкото си спомням, Ваймс, ти си тръгна рано. Повикаха те заради някакво произшествие. Лейди Сибил спомена, че ти май си на работа денонощно и от дума на дума… Ох, надявам се да не дам повод за някакъв съпружески спор…

— Ама не мога да напусна града точно сега! — отчаяно се отбраняваше Ваймс. — Толкова неща имам да свърша!

— Именно затова Сибил иска да се махнеш от града — поклати глава Ветинари.

— Но новата полицейска школа…

— Сър, там всичко вече е наред — увери го Керът.

— Ами цялата система за свръзка с пощенски гълъби е оплескана…

— Сър, налучкахме решението — просто им сменихме зоба. Пък и сигналните кули ни служат добре.

— Трябва да организираме най-сетне Речната стража…

— С вързани ръце сме още седмица-две, сър, докато не прокопаем в реката канал поне колкото да мине лодката.

— Ами канализацията в участъка на Улицата на чревцата…

— Извикахме водопроводчиците, сър.

Ваймс съзнаваше, че претърпя поражение. Всъщност загубата му беше в кърпа вързана след намесата на Сибил, защото тя беше като несъкрушима обсадна кула пред защитната стена на възраженията му. Той обаче държеше да падне с бой.

— _Знаете_, че не ме бива за дипломатически раздумки.

— Напротив, Ваймс. Както разбирам, ти си слисал до онемяване целия дипломатически корпус в Анкх-Морпорк. Не са свикнали с недвусмислено откровени изказвания. Какво беше изтърсил на истанцианския посланик миналия месец? — Патрицият порови в книжата на бюрото си. — Оплакването му беше тук някъде… А, да. По темата за нахлуване на въоръжени отряди през река Слипнир си отбелязал, че още при следващия случай той, тоест посланикът, цитирам: „ще си ходи у дома с линейка“.

— Съжалявам, сър, но денят пак беше от ония, безкрайните, а той направо ми лазеше по…

— Скоро след това — прекъсна го лорд Ветинари — техните въоръжени сили се оттеглиха толкова назад, че почти нахлуха в отсрещната съседна държава. Налага се да отбележа, че твоята реплика е съвпаднала само по същество с мнението ми по въпроса, но поне е била кратка и изчерпателна. Освен това си изгледал посланика много заплашително.

— Че аз така си гледам през цялото време.

— Няма спор. За наш късмет в Юбервалд е достатъчно да гледаш приветливо.

— Не искате да ръся приказки от рода на „Я ни продайте цялата си лой, ама почти без пари!“, нали? — посърна Ваймс.

— От теб не се иска да водиш никакви преговори С това ще се занимава един от моите чиновници който ще поддържа временното ни посолство и ще обсъжда подобни теми с равните нему подчинени на различните властници в Юбервалд. Всички чиновници говорят един език. Ти само си придавай възможно по-дукски вид. Разбира се, ще имаш и свита. Тоест придружители — обясни Патрицият разпознал изражението в очите на Ваймс. — Които ще тръгнат с теб. Предлагам сержант Ангуа, сержант Детритус и ефрейтор Дребнодупе.

— О, да — закима сговорчиво Керът.

— Извинявайте, дали не пропуснах нещо от разговора? — намръщи се Командирът на Стражата.

— Върколак, трол и джудже — подсказа Керът. — От етническите малцинства, сър.

— Които в Юбервалд са етнически мнозинства — напомни Ветинари. — Доколкото знам, и тримата служители произхождат оттам. Присъствието им ще говори много за нашия град.

— Засега нищо не ми е прошушнало — заинати се Ваймс. — Предпочитам да взема…

— Сър, това ще покаже на жителите на Юбервалд, че Анкх-Морпорк е общество на много култури, нали? — подхвърли Керът.

— О, чатнах най-после. И те са като нас, значи можем да завъртим някоя сделчица с тях — кисело отсъди Командирът на Стражата.

— Понякога — започна недоволно Ветинари — ми се струва, че насаденият в Стражата цинизъм е… е…

— Недостатъчен ли? — любезно се досети Ваймс. В отговор чу само мълчание. — Добре — въздъхна той — не е зле да отида и да си излъскам топките на дукската коронка, а?

— Дукската коронка, ако не съм забравил хералдическите традиции, е лишена от топки. Затова пък е доста… зъбата. — Патрицият побутна през бюрото малка купчинка книжа, увенчана с покана, обрамчена със златни ленти. — Чудесно. Ще наредя да изпратят съобщение по кулите незабавно. По-късно ще бъдеш инструктиран подробно. Непременно предай моите благопожелания на дукесата. А сега, моля, не ми позволявайте повече да ви отнемам времето…

— Всеки път го казва — сумтеше Ваймс, докато двамата с Керът слизаха по стълбите. — Знае, че не ми харесва да съм женен за дукеса.

— Бях останал с впечатлението, че вие и лейди Сибил сте…

— О, голяма радост ми е да съм женен за Сибил — убедено отсече Ваймс. — Само с дукесата трудничко свиквам. Тъй, къде са нашите хора тая вечер?

— Ефрейтор Дребнодупе е дежурна по гълъби, Детритус е нощен патрул със Суайърз, а Ангуа има специална задача в Сенките. Нали помните? Онази, която изпълнява заедно с Ноби?

— О, богове. Да. Е, като се приберат да докладват утре, прати ги при мен. Между другото, смъкни оная гадна перука от главата на Ноби и я скрий някъде, бива ли? — Ваймс прелистваше пачката книжа. — За пръв път чувам за Низшия крал на джуджетата. Защо ли си мислех, че на джуджешки „крал“ е горе-долу същото като главен инженер?

— Да, обаче… Низшият крал е нещо по-особено.

— Защо?

— Ами, сър, всичко е започнало с Гранитната пита.

— С какво?!

— Сър, имате ли нещо против малко да се поразходим, преди да отидем в Участъка? Така ще е по-лесно да ви обясня.

Младата жена стоеше на един ъгъл в Сенките. Позата й подсказваше, че (както се изразяваха на местния жаргон) цялата е в очакване. По-точно — на платежоспособния клиент.

Тя лениво поклащаше чантичката си.

Всеки с мозък малко по-съвършен от пилешкия би разпознал веднага сигнала. Член на Гилдията на крадците щеше да се промъкне предпазливо покрай отсрещната стена, без да си позволи нищо повече от любезно и преди всичко лишено от агресивност кимане. Дори не толкова учтивите крадци на свободна практика, дебнещи в този квартал, биха се замислили сериозно, преди да вперят погледи в чантичката. Гилдията на шивачките раздаваше бързо и необратимо правосъдие.

В хилавото тяло на Дънкан по прякор Аз Бях обаче липсваше дори пилешки мозък. Нисичкият човечец дебнеше чантичката цели пет минути с гладните очи на котарак. Вече изглеждаше, че мисълта за съдържанието й го е хипнотизирала. На практика усещаше вкуса на парите вътре. Надигна се на пръсти, наведе глава, налетя откъм тъмното си кътче, сграбчи чантичката и успя да измине няколко сантиметра, преди светът да избухне зад гърба му и да го повали по лице.

Тъничка струйка слюнка се стече край ухото му. Протяжното, наистина твърде дълго ръмжене изобщо не се променяше, само натякваше обещанието си какво ще го сполети, ако шавне.

Чу нечии стъпки и мярна крайчеца на някакви дантели.

— О, Аз Бях, значи? Отмъкваш дамски чантички, тъй ли? Не е ли малко долно занимание, а? Дори и за тебе. Можеше да пострадаш. Госпожице, ама туй бил Дънкан. Няма да ни се репчи. Що не го пуснеш?

Тежестта се махна от гърба на Дънкан. Нещо се отдалечи меко в мрака на пресечката.

— Аз бях, аз бях! — трескаво избълва дребничкият крадец, когато ефрейтор Нобс му помогна да стане.

— Знам, че беше ти, нали те видях. А ти знаеш ли какво те чака, ако те спипат ония от Гилдията на крадците? Преди да мигнеш, ще бъдеш труп в реката.

— Мразят ме, щото съм адски печен — изгъгна Дънкан през сплъстената си брадица. — Ей, ти нали чу за обира при Всичкото Джолсън миналия месец? Аз бях.

— Да, бе, Дънкан. Ти си бил.

— Ами нападението над златния трезор миналата седмица? Аз бях, а не Въглена и момчетата му.

— Ясно, Дънкан, ти си бил.

— А оная работа при златаря, дето уж я свършил Хрускавия Рон…

— Ти си бил, а?

— Позна — възгордя се Дънкан.

— Май ти си отмъкнал и огъня от боговете, нали? — ухили се зловещо Ноби под перуката си.

— Ъхъ, пак аз бях — кимна Дънкан и подсмръкна. — Да, де, на млади години. — Примижа късогледо към Ноби. — Ей, ти що си с рокля?

— Маскирал съм се.

— Е, ти си знаеш. — Дънкан пристъпи от крак на крак. — Ноби, можеш ли да ми кихнеш едно-две петачета? От два дена нищо не съм слагал в уста.

В сумрака блеснаха монети.

— Сега се омитай — нареди ефрейтор Нобс.

— Благодарско, Ноби. Като имаш неразкрито престъпление, знаеш де да ме намериш.

Дънкан се повлече нанякъде в нощта. Сержант Ангуа застана до Ноби. Още си закопчаваше бронирания нагръдник.

— Горкият дъртак — промълви тя.

— Навремето е бил страхотен крадец — оправда го Ноби.

Извади бележник от чантичката си и надраска няколко реда.

— Много мило постъпи, като му помогна.

— Винаги мога да си върна петачетата от безотчетните пари в кутийката — вдигна рамене ефрейторът. — Пък и вече знаем кой е отнесъл златото, нали? Ще мога да си накривя шапката пред господин Ваймс.

— Бонето.

— А?

— Носиш боне, Ноби. И то с гарнитура от много симпатични цветенца.

— О… Да, бе…

— Не се оплаквам — подхвана Ангуа, — но когато ни възложиха задачата, мислех си, че аз ще бъда примамката, а ти — подкреплението.

— Ясно, ама ти нали си… — челото на Ноби се събра на бучки от усилията да проникне в непозната езикова територия — … мор… фор… лор… гич… ески надарена…

— Иначе казано — върколак.

— Да, де… Е, значи повече те бива в спотайването и… и не е редно жени да са примамки в полицейската работа…

Ангуа се затрудни, както при всеки разговор с Ноби по сложни въпроси. Китките й описваха плавни движения, сякаш месеха тестото на мислите й.

— Само че… Тоест, хората може да си помислят… — започна тя. — Исках да кажа… Ти нали знаеш как наричат мъжете, които носят рокли и перуки?

— Знам, госпожице.

— Наистина ли?

— Да, госпожице. Съдии.

— Да, правилно. Да — бавно се съгласи Ангуа. — Опитай пак…

— Ъ-ъ… артисти ли, госпожице?

Тя се примири.

— Роклята от тафта ти стои добре.

— Не ме ли прави прекалено пълен?

Ангуа рязко вдиша.

— О, не… — промълви съвсем тихо.

— Реших да си сложа нещо ароматно — припряно обясни Ноби, — та да подхожда на ролята, нали така?

— Какво? А… — Ангуа тръсна глава и пак помириса въздуха. — Надушвам… нещо… друго…

— Чудно как успяваш, щото малко са прекалили с уханието, пък и не ми се вярва туй да е миризма на момина сълза…

— Не е парфюм, друго е.

— … ама с лавандулата направо са се олели…

— Ноби, можеш ли да се върнеш сам в участъка на Улицата на чревцата?

Въпреки надигащата се паника Ангуа добави мислено: „В края на краищата какво може да ти се случи? Ама наистина? Кой би ти налетял?“

— Да, госпожице.

— Трябва да… проверя нещо.

Тя се отдалечи забързано, а новата миризма изпълваше ноздрите й. Трябваше да е доста силна, за да се пребори с мазилата на Ноби. Беше силна. И още как!

Не тук, примоли се Ангуа. Не сега.

Не и той.

Беглецът висеше от облепен с мокър сняг клон. Накрая успя да се спусне на един клон на съседното дърво. Така се отдалечаваше от потока. Колко ли остро беше обонянието им? Ужасяващо остро, както се бе убедил. Но чак толкова ли?

Бе се издърпал от потока направо на наклонено дърво. Тръгнеха ли покрай водата — бяха достатъчно схватливи да сторят това, — нямаше как да познаят къде е излязъл от потока.

Далеч вляво някой започна да вие.

Човекът тръгна надясно в тъмната гора.

Ваймс чуваше как Керът шумоли в мрака, после изчегърта завъртян ключ.

— Мислех си, че Кампанията за равен ръст вече наглежда мястото — обади се Командирът на Стражата.

— Толкова трудно се намират доброволци — оплака се Керът и го покани с жест да влезе през ниската врата, като запали свещ. — Идвам всеки ден да видя кое как е, но май никой друг не се интересува много.

— Не проумявам защо е тъй — подхвърли Ваймс и огледа нехайно Музея на джуджешкия хляб.

Единствената похвала за изложените наоколо продукти, която му хрумна, беше, че и днес са толкова годни за ядене, както в деня на изпичането им.

Или… по-скоро на изковаването им. Джуджешкият хляб представляваше и авариен запас, и оръжие, и разменна монета. Ваймс не бе чувал джуджетата да са особено религиозни, но отношението им към хляба май беше близо до вярата.

Чу се слабичко дрънчене, последвано от топуркане.

— Плъхове — предположи Керът. — Все се мъчат да отхапят някоя трошица, горкичките. Ето, стигнахме до Гранитната пита. Това е копие, разбира се.

Ваймс се вторачи в безформеното нещо на прашната поставка. Да, имаше смътна прилика с пита, но само ако някой ти я подскаже предварително. Иначе описанието „парче скала“ подхождаше идеално. По форма и размери приличаше на възглавница, върху която отдавна и често са сядали. Личаха няколко вкаменени стафиди.

— Съпругата ми — вдигна рамене Командирът на Стражата — си изпъва краката върху подобно нещо, когато е преуморена.

— Това изделие пред очите ви е на хиляда и петстотин години — осведоми го Керът с явен оттенък на страхопочитание в гласа си.

— Нали уж било копие?

— Да, но… копие на нещо твърде значително.

Ваймс вдиша бавно. Усещаше някакъв остър дъх.

— Тук мирише на котки, а?

— Уви, сър, може би влизат заради плъховете. Животинче, което е правило опити да гризка от джуджешкия хляб, няма сили да бяга бързо.

Ваймс запали пура. Керът я погледна с колеблив укор.

— Сър, тук благодарим на посетителите, че не пушат.

— Защо? Откъде знаете, че няма да го направят? — Ваймс се облегна на една витрина. — Добре, капитане. Кажи ми сега истината — защо отивам в… Начук? Не съм научил кой знае колко за дипломацията, но поне съм наясно, че в нея нищо не се прави само с една цел. Какво представлява Низшият крал? И защо нашите джуджета се пердашат?

— Ами, сър… Чувал ли сте за крук?

— Миньорските закони на джуджетата ли?

— Бива си ви, сър. Но смисълът им не се изчерпва с това. Те определят… какъв да е животът. Закони за собствеността, за брака, за наследяването, за решаването на всякакви спорове. Всъщност обхващат всичко. А Низшият крал е… висшият апелативен съд. Естествено има съветници, но той решава. Дотук ясно ли ви е?

— Звучи смислено.

— Сяда на Гранитната пита, за да го коронясат. На нея седи и когато отсъжда, защото всички Низши крале са постъпвали така още от времето на Б’хриан Кървавия топор преди хиляда и петстотин години. Гранитната пита дава… авторитет.

Ваймс закима начумерен. И в това имаше свой смисъл. Постъпваш по някакъв начин, защото същото се прави открай време, а обяснението гласи: „Но нали винаги е било така?“ Цял милион мъртъвци не може да са бъркали, нали?

— Избират ли го или по рождение си е крал?

— Донякъде е правилно да се каже, че го избират — съгласи се Керът. — В действителност обаче цяла тълпа старейшини сред джуджетата уреждат избора помежду си. След като изслушат и други джуджета, разбира се. Сондират мнения, така да се каже. По традиция е от някой голям род. Но… Ъ-ъ…

— Да?

— Този път не е същото. Нервите напоследък са малко… поизопнати.

„Ето, ето…“ — подсмихна се Ваймс.

— Значи е избран не който трябва?

— Някои джуджета биха отговорили „да“. По-скоро целият процес бе подложен на съмнение. От джуджетата в най-големия джуджешки град извън Юбервалд.

— Чакай да позная. Сигурно е оня в посока към Главината на Диска…

— Анкх-Морпорк, сър.

— Как тъй? Не сме джуджешки град.

— Сър, тук джуджетата вече са петдесетина хиляди.

— Сериозно?

— Да, сър.

— Ама сигурен ли си?

— Да, сър.

„Сигурен е, защо ли питам. Нищо чудно и да им знае имената до последното.“

— Опитайте се да разберете, сър — продължи Керът. — Разгоря се принципен спор. За определението що е джудже.

— Е, някои биха изтъкнали, че поначало думата „джудже“ означава…

— Не, сър. Проблемът не е в ръста. Ноби Нобс е по-дребен от немалко джуджета, но него поне не смятаме за джудже.

— Трудничко е да го смятаме и за човек.

— Ето ви и друг пример — аз също съм джудже.

— Виж какво, Керът, отдавна се каня да си поприказвам с тебе за тия…

— Осиновен и възпитан от джуджета. Сър, за джуджетата аз съм джудже. Познавам ритуала на к’закра, известни са ми тайните на х’рагна, умея правилно да ха’лквам моята г’ракха… Значи съм джудже.

— А какво означават тия думи?

— Не мога да споделя това с никого, който не е джудже. — Керът тактично се дръпна от пътя на димната струя. — За съжаление някои от планинските джуджета смятат, че напусналите планините не са същински джуджета. Този път изборът на крал бе определен от възгледите на джуджетата в Анкх-Морпорк и на мнозина в родните мини това изобщо не им е по сърце. Подклаждат се раздори. Спречквания между родовете. Много бради бяха оскубани.

— Я гледай ти…

Ваймс не позволи на усмивката си да проличи.

— Не е забавно, ако сте джудже.

— Извинявай.

— Опасявам се, че новият Низш крал само ще влоши положението, макар и да му желая успехи и благополучие, разбира се.

— Корав тип ли е?

— Ъ-ъ… Сър, след като някое джудже се е издигнало дотам в обществото, че изобщо го смятат за достоен кандидат да носи кралския товар, едва ли е пяло цял живот „Ойларипи“ и е превързвало ранените животинки в гората. Но според джуджешките възгледи крал Рис Риссон има съвременно мислене, макар и да чувам, че никак не харесва Анкх-Морпорк.

— Явно е с остър ум.

— Както и да е… Изборът ядоса мнозина от… по-традиционно настроените, които се надяваха новият крал да е Албрехт Албрехтсон.

— Който не е със съвременно мислене, тъй ли?

— Според него дори излизането на повърхността опасно се отдалечава от поведението, присъщо за едно джудже.

Ваймс въздъхна.

— Керът, вече не се съмнявам, че проблемът е сериозен, но не е мой. Нито пък твой, ако ще и да си джудже. — Почука с нокът по витрината на Питата. — Копие, а? Убеден ли си, че не е истинската?

— Сър! Има само една истинска Пита. Ние я наричаме „видимото и съкровеното“.

— Че кой ще познае, ако копието е майсторски направено?

— Всяко джудже, сър.

— Само се шегувах.

Долу, при сливането на двете реки, имаше селце. Значи и лодки.

Е, засега успяваше. По белите склонове зад гърба му не се мяркаха тъмни силуети. Колкото и да бяха надарени, нека опитат да се надплуват с лодка…

Плътен сняг хрущеше под краката му. Той подмина, олюлявайки се, грубо скалъпените колиби, видя пристана и лодките, пребори се със замръзналото въже на най-близката, сграбчи едно весло и се избута в течението.

Все още нищо не помръдваше по хълмовете.

Вече имаше време да помисли. Лодката беше прекалено голяма за самотен гребец, обаче стигаше и само да я държи настрана от бреговете. През нощта нямаше да се тревожи за нищо. Сутринта щеше да я зареже някъде, може би щеше да помоли някого да отнесе съобщение до сигналната кула, после щеше да си купи кон и…

Под брезента зад него се разнесе ръмжене.

Наистина бяха много хитроумни.

Недалеч оттам в един замък лейди Марголота си седеше кротко и прелистваше „Справочникът на Туърп“.

Не че в него можеше да намери много полезни сведения за земите от тази страна на Овнерог. Тук обикновено се допитваха до „Алманах дьо Готик“, където самата тя заемаше четири страници[2], но ако искаше да знае за какви се мислеха онези в Анкх-Морпорк, „Справочникът“ беше безценен.

От нейния екземпляр вече стърчаха множество хартийки за отбелязване на страници. Лейди Марголота въздъхна и затвори книгата.

До нея бе поставена висока чаша, пълна с червена течност. Отпи глътка и лицето й се сви по навик. После се загледа в пламъчето на свещта и се помъчи да мисли като лорд Ветинари.

Докъде бе проникнал в подозренията си? Какви ли вести стигаха до него? Сигналната кула до града бе издигната само преди месец и в целия Начук хулеха натрапената им новост, но май мнозина я използваха, макар и тихомълком.

Кого би изпратил?

Тя не се съмняваше, че от избора му ще научи всичко, което й е необходимо. Някой като лорд Ръждьо или лорд Селачии?… Е, не би го подценила чак толкова. Съдейки по сведенията, с които разполагаше — а лейди Марголота бе осведомена за какво ли не, — дипломатическите светила на Анкх-Морпорк не можеха да си намерят самостоятелно и задните части, ако ще и с карта в ръцете. Разбира се, не е излишно дипломатът да се прави на тъп чак до мига, когато ти отмъкне дори чорапите от краката. Тя обаче бе срещала най-способните представители на Анкх-Морпорк — не биха могли да се преструват толкова умело на глупаци.

Все по-силният вой навън започваше да я дразни. Дръпна шнурчето на звънчето, за да повика иконома си.

— Да, гошпожо? — изрече Игор, който сякаш се материализира от сенките.

— Моля те, предай на децата на нозта да творят чудезната зи музика другаде. Боли ме главата.

— Жалко, гошпожо.

Лейди Марголота се прозя. Нощта й се бе сторила твърде дълга. Щеше да мисли по-ясно след един хубав дневен сън.

Канеше се да духне свещта, но погледът й се спря на книгата. И буквата „В“ беше отбелязана.

Но… Нали Патрицият не би могъл да знае толкова много…

Поколеба се и пак дръпна шнурчето над ковчега си. Игор се появи мигновено, както си му беше присъщо.

— Как мизлиш, дали онези узърдни младези в кулата за будни?

— Да, гошпожо.

— Изпрати зъобщение до нашия агент да научи взичко за Командир Ваймз от Градзката зтража, моля те.

— Той дипломат ли е, гошпожо?

Лейди Марголота се отпусна на ложето си.

— Не, Игор. Той е причината да има дипломати. Би ли затворил капака?

Сам Ваймс беше способен да извършва паралелна обработка на данните. Повечето женени мъже притежават това умение. Научават се да ровят в собствените си мисли, но в същото време да слушат какво говорят съпругите им. А слушането е твърде важен процес, защото във всеки миг могат да бъдат изпитани. Затова се поддържат в готовност да повторят дума по дума последното изречение. Жизнено необходим белег на майсторството е и бдителната проверка на диалога за ключови фрази от рода на „и обещаха да го доставят още утре“, „а аз ги поканих на вечеря утре“ или „могат да ги тапицират в небесносиньо, и то съвсем евтино“.

Лейди Сибил беше запозната с фактите. Сам успяваше да поддържа съдържателен разговор, мислейки си за нещо коренно различно от темите му.

— Ще наредя на Уиликинс да сложи в багажа зимни дрехи — сподели тя, без да изпуска от поглед съпруга си. — През този сезон там е доста студено.

— Да. Добре си се сетила.

Сам Ваймс се беше втренчил в една точка в пространството някъде над камината.

— Предполагам, че и ние ще трябва да дадем някакво угощение, затова е редно да занесем повечко от типичните анкх-морпоркски храни. Да не се изложим, нали разбираш. Как мислиш, по-добре ли е да вземем и готвач с нас?

— Да, мила. Няма да е излишно. Никой извън нашия град не знае как да направи свестен сандвич с пача.

Сибил се възхити. Ушите, превключени на автоматичен режим, задействаха навреме устата, за да даде своя малък, но остроумен принос в разговора.

— А дали би било уместно да вземем и алигатора? — попита тя.

— Защо пък не?

Погледът й се прикова в лицето му. По челото на Сам Ваймс плъзнаха тънки бръчици, щом ушите му сритаха мозъка. Той примига.

— Какъв алигатор?!

— Сам, ти се беше отнесъл надалеч. Може би в Юбервалд.

— Извинявай.

— Нещо мъчи ли те?

— Сибил, защо изпраща точно мен?

— Според мен Хавлок споделя убеждението ми, че ти имаш скрити заложби.

Ваймс се прегърби потиснат в креслото си. Смяташе за един от упоритите недостатъци на иначе практичната и разумната си съпруга желанието й да вярва — противно на доказателствата, поднасяни от всекидневието, — че той е разностранно надарен човек. О, да, Ваймс си знаеше, че има разни скрити заложби. И изобщо не би искал да ги показва на света. За всички щеше да е по-добре, ако остави на мира невидимите страни от характера си.

Освен това го тормозеше смътна тревога, която не смогваше да подреди в думи. Успееше ли, опасенията му биха прозвучали така: „Ченгетата не излизат във ваканция. Лорд Ветинари все повтаря, че където има полицаи, има и престъпления. Щом ме праща в Начук… или както там се казва проклетата дупка, значи ще има престъпление. Светът все това поднася на ченгетата.“

— Ще ми бъде приятно пак да се видя със Серафина — изрече Сибил.

— Сигурно — смънка Ваймс.

В Начук нямаше да бъде полицай, поне официално. Ето какво никак не му харесваше, дори повече от всичко останало.

В редките случаи, когато напускаше Анкх-Морпорк и околните му земи, или отиваше в някой съседен град, където значката му от Градската стража все пак внушаваше уважение, или продължаваше преследването на престъпник и извън територията на пълномощията си — най-древното и осветено от времето занимание на ченгетата. А ако приказките на Керът за Юбервалд бяха верни, в Начук значката му нямаше да е нищо повече от екзотична подправка в нечия салата.

Челото му пак се набръчка.

— Серафина ли?

— Лейди Серафина фон Юбервалд — обясни Сибил. — Майката на сержант Ангуа. Не помниш ли, че ти разказвах миналата година за нея? Двете бяхме по едно време в пансиона за благородни девици. Естествено всички знаехме, че тя е върколак, но тогава никому дори не би хрумнало да го спомене. Ами просто не се постъпваше така. Е, да, случи се и онова нещастие с учителя ни по ски, но аз и до днес вярвам, че той е паднал в някоя пропаст или нещо подобно. Тя се омъжи за барона и живеят съвсем близо до Начук. Пиша й по малко клюки всяка Прасоколеда. Тя е от древен върколашки род.

— Значи е много породиста — промърмори разсеяно Ваймс.

— Сам, нали не би искал Ангуа да чуе това от устата ти? Недей да се тревожиш толкова. Ще имаш възможност да си починеш. Сигурна съм, че пътуването ще ти се отрази добре.

— Да, мила.

— Ще бъде като втори меден месец.

— О, да — потвърди Ваймс, който си спомни навреме, че покрай едно или друго произшествие май не можеше да се каже, че имаха и първи меден месец.

— И като споменах за това… — подхвана Сибил малко по-смутено. — Помниш ли, че щях да ходя при старата госпожа Доволсън?

— Ами да. Как е тя?

Ваймс пак зяпаше над камината. Сибил поддържаше връзки не само с някогашните си съученички, но вероятно и с всеки човек, когото бе срещала през живота си. Списъкът за изпращане на картички преди Прасоколеда се бе превърнал в двутомник.

— Всичко й е наред, струва ми се. Впрочем тя ме увери, че…

Някой потропа на входната врата. Сибил въздъхна.

— Днес Уиликинс има почивен ден. Сам, иди да видиш кой е дошъл. Знам, че ти се иска.

— Казах им да не ме безпокоят, освен ако случаят е много спешен — увери я Ваймс, надигайки се от креслото.

— Да, но според теб всяко престъпление е спешен случай.

Пред прага стоеше Керът.

— Сър, произшествието е малко… политическо.

— Капитане, каква ти политика в десет без четвърт вечерта?

— Сър, някой е влязъл с взлом в Музея на джуджешкия хляб.

Ваймс се взря в честните сини очи на заместника си.

— Току-що ме осени догадка, капитане — провлачено изрече той. — Един предмет го е хванала липсата.

— Познахте, сър.

— Копието на Питата.

— Именно, сър. Или са нахлули, след като ние си отидохме, или… — Керът нервно си облиза устните — … са се крили, когато влязохме.

— Значи оня шум не е бил от плъховете.

— Така е, сър. Съжалявам.

Ваймс сложи наметалото на раменете си и си взе шлема от закачалката.

— Някой е откраднал копието на Гранитната пита само няколко седмици преди оригиналът да бъде използван в особено важна церемония. Брей, че интересно…

— И аз същото си помислих, сър.

Ваймс въздъхна.

— _Мразя_ политическите истории.

Когато вратата се затвори, Сибил поседя още малко, загледана в ръцете си. После отнесе лампата в библиотеката и взе тъничък том, подвързан с бяла кожа, на която се кипреха златни букви: „Нашата сватба“.

Беше чудновато събитие. Висшето общество — „толкова е нависоко, че чак му лъсва задникът“, твърдеше Сам — на Анкх-Морпорк се струпа преди всичко от любопитство. Сибил беше най-видната стара мома на града и изобщо не си бе помисляла за брак, а Сам беше обикновен капитан от Стражата, който имаше навика да вбесява кого ли не.

Разглеждаше снимките от иконографа. Ето я и нея — изглежда по-скоро внушителна, отколкото лъчезарна. Сам се зъби срещу рисуващото духче, а косата му е набързо пригладена да не стърчи. Сержант Колън се е изпъчил така, че краката му почти се отлепят от земята, а Ноби се е ухилил до уши или се опитва да направи смешна гримаса — с неговото лице е трудно да се познае.

Сибил внимателно прелистваше албумчето. Бе сложила хартии между всеки два листа, за да запази снимките.

Мислеше си, че в много отношения е голяма късметлийка. Гордееше се със Сам. Той се бъхтеше упорито, за да помогне на много хора. Беше загрижен за онези, които не са важни особи. И винаги беше претрупан с далеч повече задължения, отколкото е полезно за здравето му. Сам беше най-възпитаният мъж, когото тя познаваше. Не джентълмен, слава на небесата, а просто добър човек.

А Сибил някак все не можеше да си изясни точно какво върши той. Е, имаше представа в какво се състои работата му и се досещаше, че почти не се заседява зад бюрото си. Когато най-сетне стигаше до леглото, Сам обикновено пускаше дрехите си направо в коша за пране, затова тя чуваше по-късно от момичето в пералнята за петната от кръв и кал. И до нейните уши стигаше мълвата за гонитби по покривите и ръкопашни схватки с типове, чиито имена звучаха като Хари Уимс с прозвище Резачката…

Имаше един много познат Сам Ваймс, който излизаше от дома им и се прибираше, и съвсем друг Сам Ваймс из града, който изобщо не й принадлежеше и живееше в света на онези мъже с противните имена.

На Сибил Рамкин от малка й бе внушавано да е пестелива, разсъдлива, благовъзпитана — макар и със склонност към занимания на чист въздух — и мила в мнението си за другите хора.

Пак се загледа в снимките насред притихналата голяма къща. Накрая звучно си издуха носа и отиде да опакова багажа и да прави разни други разумни неща.

Ефрейтор Веселка Дребнодупе беше „тя“, тоест твърде рядко явление в Анкх-Морпорк.

Не че джуджетата изобщо не се интересуват от въпросите на пола и секса. Съзнават колко жизнено необходими са новите поколения джуджета, на които да оставят собствеността си, за да продължат те работата в мините. Просто не виждат смисъл да различават половете в други обстоятелства освен съвсем интимните. В джуджешкия език не съществува женско местоимение, нито пък „женска работа“, щом децата започнат да се хранят от общия котел.

Но един ден Веселка Дребнодупе пристигна в Анкх-Морпорк и установи, че тук има мъже, които не носят плетени ризници, нито кожено бельо[3], и тези същества се наричат жени[4]. В малката главица се зароди мисълта: „Защо не и аз?“

Сега я заклеймяваха в мазета и джуджешки барове из целия град като първото джудже в Анкх-Морпорк, което носи пола. Премяната бе изработена от дебела и здрава кафява кожа. Обективно погледнато, отличаваше се с еротичния заряд на букова греда, но по-старите джуджета изтъкваха, че някъде под тази дреха е ясно наличието на неговите[5] колене.

Ставаше все по-зле — те откриваха, че сред техните синове се срещат и… (думата просто ги задавяше) „дъщери“. Веселка се оказа само пенливият гребен на мощно надигаща се вълна. Някои по-млади джуджета скромно използваха сенки за очи и заявяваха, че — право да си кажем — изобщо не обичат бира. В джуджешкото общество нахлуваше потокът на обновлението.

Въпросното общество не би имало нищо против да помята камъни срещу онези, които се носеха с потока. Капитан Керът обаче разпространи навреме предупреждение, че това ще бъде сметнато за нападение срещу полицейски служител. А при подобни инциденти Стражата веднага проявяваше твърдите си убеждения, които злосторниците щяха да усетят направо с кожата на гърбовете си.

Разбира се, Веселка не се отказа от брадата си и кръглия железен шлем. Едно е да заявиш, че си от женски пол, съвсем друго — и немислимо — е да обявиш, че не си джудже.

— Всичко е ясно, сър — започна тя, когато видя Ваймс. — Разбили са прозореца в задната стаичка, за да влязат, а на излизане дори не са затворили вратата. Счупили са витрината на Питата. Навсякъде има стъкълца. Не личи да са взели още нещо. Има много отпечатъци от подметки в прахоляка по пода. Снимах ги, но са размазани и няма полза от тях. Горе-долу това е.

— Няма ли изтървани портфейли или поне късчета хартия с надраскан на тях адрес? — промърмори Ваймс.

— Не, сър. Крадците са били твърде коравосърдечни.

— Няма съмнение — гневно изръмжа Керът.

— Ха, хрумна ми поредният въпрос — оживи се Командирът на Стражата. — И той е: „Защо тук вони още по-зле на котешка пикня?“

— Неприятно остра миризма, нали? — съгласи се Веселка. — И то с дъх на сяра. Стражник Пинг каза, че смърдяло така и когато влязъл, но никъде нямало нито една следа от котешка лапа.

Ваймс приклекна и се взря в стъклените парчета.

— Как научихме за кражбата?

— Сър, стражник Пинг чул някакво дрънчене. Минал отзад и видял отворения прозорец. Тогава злосторниците избягали през предната врата.

— Съжалявам, че стана така, сър — обади се стражник Пинг и отдаде чест.

Беше младеж с изявено предпазлив вид, който сякаш пребиваваше във вечна ГОТОВНОСТ за отговори на поредния въпрос.

— Всички правим грешки — смили се Ваймс. — Значи чу шум от чупене на стъкло?

— Да, сър. И някой изпсува.

— Тъй ли? Как по-точно?

— Ъ-ъ… нещо като „да му го… отзад“.

— И тогава ти заобиколи и видя разбития прозорец ли?

— Да, сър. Извиках: „Има ли някой вътре?“

— А стига, бе. Какво щеше да направиш, ако ти бяха отвърнали „Не, няма никой“? Не, не, недей да ми отговаряш. После какво стана?

— Ъ-ъ… Чух да се троши още стъкло и когато се върнах пред входа, вратата зееше отворена, а онези бяха избягали. Хукнах към Участъка и казах на капитан Керът, защото знаех, че много държи на този музей.

— Благодаря ти… Пинг ли беше?

— Да, сър. — Без да дочака вероятния следващ въпрос, Пинг обясни: — На нашия диалект означава „наводнена ливада“, сър.

— Добре, свободен си.

Редовият стражник видимо се отпусна с въздишка на облекчение и излезе.

Ваймс остави ума си да се рее несъсредоточен за момент. Тези мигове му харесваха — мъничка паничка, налята догоре с време, през което престъплението беше проснато пред погледа му и той се уповаваше на надеждата, че светът може да бъде разкрит и разнищен. Тъкмо през това време човек се вглеждаше истински, за да види какво има наоколо… и понякога най-интересни бяха липсващите неща.

Питата се бе намирала върху плоча, издигната около метър над пода, в кутия от пет стъклени парчета, завинтена към основата.

— Счупили са витрината, без да искат — съобщи Ваймс след малко.

— Нима, сър?

— Я погледни. — Командирът на Стражата посочи трите отвинтени болтчета. — Опитвали са се да я отворят кротко и внимателно. Но са се оплескали.

— Но какъв смисъл има? — недоумяваше Керът. — Това е само копие, сър! Дори да се намери купувач, едва ли ще даде повече от няколко долара.

— Ако копието е майсторско, може да се размени с истинската вещ — предположи Ваймс.

— Е, да, поне биха могли да опитат — съгласи се Керът. — Само че ще си имат някой и друг проблем.

— Например?

— Сър, джуджетата не са глупаци. От долната страна на копието е издълбан голям кръст. Пък и то е гипсово.

— Охо…

— Все пак беше много прозорлива догадка, сър — поощри го Керът. — Не бихте могъл да знаете тези подробности.

— Чудя се дали са ги знаели и крадците…

— И да не са, нямат никакъв шанс да успеят с измамата.

— Истинската Пита е под бдителна охрана — намеси се Веселка. — Повечето джуджета получават възможност да я зърнат съвсем рядко.

— Пък и хората биха забелязали, ако се размотаваш с голяма каменна буца под пуловера — промърмори Ваймс по-скоро на себе си. — Тъпо престъпление. Само дето не ми изглежда тъпо. Я помислете — защо са се престарали толкова? Ключалката на вратата е истинска смехория. Избиваш я с първия ритник. Ако аз се канех да отмъкна туй нещо, можех да се изпаря, преди стъклариите да са престанали да дрънчат. Защо са пипали тихо, и то нощем?

Джуджето тършуваше под съседната витрина. Когато се изправи, държеше отвертка със съсирваща се по нея кръв.

— Е, убедихте ли се? — кимна Ваймс. — Изтървали са стъклото и някой се е порязал. Керът, каква е тая история? Котешка пикня, сяра, отвертка… Вбесявам се, като имаме прекалено много веществени доказателства и улики. Винаги пречат да разкрием престъплението.

Той хвърли отвертката, която по чиста случайност се заби в дъските на пода и затрептя.

— Отивам си вкъщи — обяви Командирът на Стражата. — Ще научим защо са отмъкнали нещото, когато случаят съвсем се разсмърди.

Утрото на следващия ден Ваймс прекара, опитвайки се да научи нещо за две чужди страни. Както се оказа, едната от тях се наричаше Анкх-Морпорк.

С Юбервалд му беше лесно. Тези земи заемаха пет-шест пъти по-голяма територия от равнините Сто и стигаха чак до Главината на Диска. Страната беше толкова гъсто залесена, нагъната и набръчкана от малки планински вериги и нашарена с реки, че почти липсваха точни карти. А и си оставаше непроучена[6]. Обитателите й си имаха други грижи на главите, а пришълците, които навлизаха в горите да ги изследват, тъй и не излизаха. От векове никой не поглеждаше натам. Как да продаваш стоките си на хора, залутали се някъде между дърветата?

Може би коларският път промени всичко преди не много години, когато го продължиха чак до Генуа. Пътят се прави, за да минават по него возила и хора. Планинските жители пък винаги ги теглеше към градовете и напоследък обитателите на Юбервалд последваха примера им. Новините стигаха до родните им краища: в Анкх-Морпорк се печелят пари, я докарайте и децата тук. Няма нужда обаче да си носите и чесъна, защото всички местни вампири са наети в кланиците, работещи според по-чудати религиозни правила. Ако някой те блъсне с лакът в Анкх-Морпорк, можеш да му отвърнеш със същото. И на никого не му пука за теб чак толкова, че да те убие.

Ваймс едва различаваше юбервалдските джуджета от онези, които произхождаха от Меден рудник и бяха по-нисички, по-шумни и доста по-лесно свикваха с хората. Юбервалдските джуджета си кротуваха, имаха навика да се шмугват зад ъгъла и най-често дори не говореха морпоркското наречие. По някои от пресечките на Шосето на петмезената мина човек лесно би повярвал, че е попаднал в друга страна. Затова пък тези джуджета имаха всички достойнства, които са мили за сърцето на едно ченге. Не създаваха неприятности. Повечето работеха един за друг, плащаха си данъците несравнимо по-охотно от човеците — всъщност е по-лесно да измъкнеш пари от купчина кози барабонки, отколкото от повечето анкх-морпоркски граждани — и обикновено сами уреждаха разногласията помежду си. А когато все пак привличаха вниманието на полицаите, вече се налагаше положението на тялото да се очертава с тебешир.

Сега обаче той научаваше, че в общността им, зад мърлявите фасади на къщурките и работилничките по Въжената улица и Алеята на китовата кост, си има вражди и жажда за мъст, зародили се в две съседни мини на около хиляда километра оттук и преди около хиляда години. В някои кръчми пиеха само онези, които произхождаха от определена планина. Ако пък един или друг клан разработваше конкретно находище, значи членовете му просто не биваше да минават по една или друга улица. Ъгълът на накривяването на шлема, прическата на брадата бяха неизчерпаем източник на информация за всички останали джуджета. За Ваймс пък бяха като сляпоглухоням свидетел.

— Освен това е важен и начинът, по който кразаквате вашия Г’ардргх — добави ефрейтор Дребнодупе.

— Няма и да те питам какво означава тоя ритуал — поклати глава той.

— Боя се, че бездруго нямам право да ви обясня — опечали се Веселка.

— А аз имам ли изобщо Гаадрергхух? — сепна се Ваймс.

Тя на свой ред трепна от произношението му.

— Да, сър. Всеки има. Но само джудже може да кразаква своя както подобава.

Командирът на Стражата въздъхна и се загледа в страниците на бележника си, запълнени с драскулки под заглавието „Юбервалд“. Трудно му беше да проумее, че и към географията подхожда като към престъпление. („Видяхте ли кой издълба тая долина? Ще познаете ли оня ледник, ако го видите пак?“)

— Веселке — промърмори той, — доста грешки ще правя.

— Сър, на ваше място не бих се безпокоила. Хората винаги бъркат. Но повечето джуджета веднага познават дали някой се опитва да избегне грешките или му е все едно.

— Ти сигурна ли си, че нямаш нищо против да дойдеш?

— Сър, все някога ще бъда принудена да го сторя.

Ваймс тъжно завъртя глава.

— Слушай, нещо не схващам. Толкова шум се вдига, че едно джудже от женски пол иска да се държи като… като…

— Като дама ли, сър?

— Ами да. Никой обаче не обелва и думичка, че Керът също се нарича джудже, а той си е човек…

— Не сте прав, сър. Както и самият той твърди, капитан Керът е джудже. Бил е осиновен от джуджета, изпълнил е ритуала на И’град, спазва дж’карграта, доколкото това е възможно в града. Значи е джудже.

— Ей, та той стърчи почти два метра над земята!

— Просто е високо джудже, сър. Нямаме нищо против, че в същото време му се иска да бъде и човек. Дори друдак’аките не биха възразили.

— Веселке, май ми свършиха ментовите бонбонки за гърло. Тая дума каква е?

— Вижте сега, сър, голяма част от джуджетата тук са… е, бихте могъл да ги наречете свободомислещи. Нали знаете, че повечето са от планините отвъд Меден рудник? Погаждат се лесно с хората. Някои дори признават, че… имат дъщери. Но други… По-старомодните юбервалдски джуджета нито са обикаляли света, нито много са си показвали носовете от мините. Държат се, сякаш Б’хриан Кървавия топор още е жив. Затова ги наричаме друдак’аки.

Ваймс беше понапреднал в езика, но за да говориш джуджешки, трябва да се упражняваш цял живот, а и не ти е излишна тежка инфекция в гърлото.

— „Над земята“… „те никога“… — запъна се безпомощно.

— „Те не излизат достатъчно често на чист въздух“ — подсказа Веселка.

— Аха, схванах. И всички са очаквали новият крал да е от тях, тъй ли?

— За Албрехт се говори, че изобщо не го е огрявал слънчев лъч. Всъщност целият му род отказва да излиза на повърхността денем. Нямаше съмнение, че той ще е избраникът.

Да, ама се е обърнало иначе, помисли Ваймс. Някои от джуджетата в Юбервалд не са го подкрепили. И светът не е стоял на едно място през това време. Немалко джуджета се бяха родили в Анкх-Морпорк. Техните хлапета си носеха шлемовете с тилната част напред и говореха своя език само у дома. Мнозина не биха познали, че някой държи кирка в ръцете си, освен ако не ги халоса с нея. И нямаха намерение да слушат наставления за живота си от престаряло джудже, седнало на вехто хлебче под някаква си далечна планина.

Почука замислено с молива по бележника си. Заради тази бъркотия джуджетата се налагаха усърдно помежду си по улиците на неговия град.

— Ей — сети се Командирът на Стражата, — напоследък виждам все повече от ония закрити носилки. Нали знаеш, дето ги носят по двамина тролове. С плътни кожени завески…

— _Друдак’аки_ — потвърди Веселка. — Много… традиционно настроени. И когато са принудени да излязат денем, не гледат слънцето.

— Не помня да са били толкова много само допреди година.

Тя вдигна рамене.

— Сър, джуджетата тук са все повече. Дори друдак’аките се чувстват добре сред своите. Не им се налага да общуват с хората по никакъв повод.

— Не ни обичат, а?

— Не желаят и думичка да разменят с човек. Откровено казано, подбират придирчиво и събеседниците си измежду джуджетата.

— Ама че тъпотия! — разсърди се Ваймс. — Как си набавят храна? Не могат да живеят само с гъби, отгледани в мазета! Как продават рудата, как заприщват ручеите и купуват греди за укрепване на тунелите си?

— Или плащат на други джуджета, или наемат хора. Могат да си го позволят, защото са много добри миньори. Или поне притежават чудесни мини.

— Като те слушам, сигурно са сбирщина от…

Ваймс си наложи да млъкне. Съзнаваше, че мъдрият човек винаги трябва да зачита нравите на другите народи, както се изразяваше Керът. Трудничко му беше да преглътне това правило. По света имаше и типове, чиито нрави предвиждаха да изкормват други хора като прасета, а Ваймс не беше готов да признае, че правото на подобно поведение трябва да бъде уважавано.

— Изобщо не мисля като дипломат, нали? — смънка той.

Веселка го наблюдаваше сдържано.

— Не бих казала, сър. Все пак не довършихте изречението. Е, повечето джуджета се отнасят почтително към тях. Нали разбирате… чувстват се по-добре, че ги виждат наоколо.

Ваймс се озадачи, но изведнъж проумя.

— О, ясно! Сигурно си казват: „Слава на всичко свято, че има кой да съхрани древните обичаи.“

— Прав сте, сър. Според мен у всяко джудже в Анкх-Морпорк е останала частичка, която му подсказва, че истинските джуджета живеят под земята.

Той нарисува разсеяно завъртулка в бележника си. „Родният край…“ Дори Керът невинно споменаваше за джуджетата в „родния край“. Всички джуджета, където и да се бяха пръснали по света, смятаха планините си за „родния край“. Странно, но в която и част на света да попаднеш, хората навсякъде са си хора, ако ще и да не са точно онзи тип хора, за които са си мислили създателите на изтърканата фраза „хората навсякъде са си хора“. И дори да не си особено миличък и благичък, харесва ти да виждаш добродетели у околните, стига това да не ти струва нищо.

— Защо тези д’р… да де, тези традиционно настроени джуджета са дошли тук? Анкх-Морпорк все пак гъмжи и от хора. Нали уж всичко си уреждат тъй, че да отбягват хората?

— Те са… необходими, сър. Джуджешките закони са сложни и оплетени, често възникват спорове заради тълкуването им. Освен това извършват бракосъчетания и подобни ритуали.

— От твоите думи излиза, че са по-скоро жреци.

— Сър, джуджетата не са религиозни.

— Разбира се. Ох, както и да е. Благодаря ти, ефрейтор. Свободна си. Някакви новини след снощи? Нямаме ли самопризнания от овъргаляна в сяра пиклива котка?

— Не, сър. Кампанията за равен ръст пусна листовки, в които се твърди, че случаят потвърждава за пореден път отношението към джуджетата като към граждани второ качество. Но те пускат същите листовки и по други поводи. Има само празни места за попълване на конкретните подробности.

— Веселке, някои неща просто не подлежат на промяна. Значи ще се видим утре сутринта. Прати ми Детритус.

Но защо той трябваше да отиде? В Анкх-Морпорк човек не можеше да се размине от дипломати. Нали на практика тъкмо за такива занимания бяха предназначени висшите съсловия? За тях беше по-лесно, защото половината от чуждестранните величия и светила, с които се срещаха, им бяха стари приятелчета от училище. Говореха си на малки имена дори с онези, които се казваха Ахмед или Фонг. Знаеха коя вилица за кое ястие се използва. Ходеха на изискан лов и риболов. Движеха се в среди, които горе-долу се покриваха с привичните кръгове на чуждестранните им домакини, затова пък бяха твърде далеч от нечистите дебри, където обикновено се провираше Ваймс в работно време. Умееха да пипат тънко и ловко. Какви шансове имаше той срещу твари с родословия и гербове?

Ветинари го хвърляше на вълците. Да, де, и на джуджетата. И на вампирите. Ваймс потръпна. Патрицият никога нищо не вършеше без основателна причина.

— Влез, Детритус.

Тролът винаги се сащисваше, че Ваймс познава кога е застанал пред вратата. Командирът на Стражата все пропускаше да сподели, че стената на кабинета му хлътва навътре с жално скърцане, когато сержантът крачи по коридора.

— Искал сте да дойда, сър.

— Да. Сядай, момко. За онуй пътуване до Юбервалд ще си приказваме.

— Добре, сър.

— Ти как си настроен за отбиване до добрата стара родина?

Лицето на Детритус остана лишено от изражение — както винаги чакаше търпеливо, докато си изясни смисъла на чутите думи.

— За Юбервалд те питам — подсети го Ваймс.

— Де да знам, сър. Бях още камъче, като тръгнахме оттам. Татко искаше да намерим хубавия живот в големия град.

— Детритус, там има много джуджета.

Командирът на Стражата не си направи труда да спомене вампирите и върколаците. Който и от тях да нападнеше трол, правеше последната огромна грешка в кариерата си. Впрочем Детритус ползваше като лично оръжие обсаден арбалет, чиято тетива се опъваше със сила един тон.

— Нема лошо, сър. Много модерно съм настроен към джуджетата.

— Те обаче може и да са доста старомодно настроени към тебе.

— А, ония от дълбокото ли?

— Ъхъ.

— Чувал съм к’ви ги вършат.

— Аз пък съм чувал, че близо до Главината на Диска още воюват с троловете. Ще се наложи да проявим такт и дипломатичен подход.

— Таман за тая работа съм, сър — увери го сержантът.

— Детритус, миналата седмица ти хвърли оня тип през стената, не помниш ли?

— Ама доста тактично, сър. Щото стената си беше тъничка.

Ваймс реши да не се заяжда. „Оня тип“ повали други трима стражници с боздугана си, който Детритус счупи с два пръста, преди тактично да избере подходящата стена.

— Добре, ще се видим утре. Не забравяй — искам те в излъскана парадна броня. Сега ми прати Ангуа, моля те.

— Не е тука, сър.

— Ех, да му се не знае… Пусни съобщение, че искам да дойде, разбрахме ли се?

Игор се тътреше по коридорите на замъка, провлачвайки единия си крак съгласно осветената от времето традиция.

Той беше Игор, син на Игор, племенник на неколцина Игоровци, брат също на Игоровци и братовчед на повече Игоровци, отколкото паметта му можеше да побере, без да провери подробните сведения в дневника. Никой Игор не би се отказал от проверено и утвърдено нещо, което му върши работа[7].

На Игоровците от целия им клан допадаше да работят за вампирите — тези господари спазваха строго нощния си режим и обикновено се държаха любезно със служителите си. Важно допълнително преимущество беше, че не изискваха кой знае какво в оправянето на леглата и готвенето, пък и притежаваха просторни хладни подземия, където Игоровците да се отдават на истинското си призвание. Това компенсираше напълно редките произшествия, след които слугите трябваше да метат пепелта на господарите си.

Той влезе в криптата на лейди Марголота и почука учтиво по ковчега. Капакът се открехна.

— Да?

— Шъжалявам, че ви будя нашред шледобеда, ваша шветлошт, но нали кажахте…

— Добре, добре. Е?…

— Ще бъде Ваймш, ваша шветлошт.

Изящна ръка се подаде свита в юмрук от ковчега и нанесе удар във въздуха.

— Да, да, да!

— Да, ваша шветлошт.

— Виз ти, виз ти. Замюъл Ваймз. Горкичкият. А кученцата научиха ли вече?

Игор кимна.

— Игор, който шлужи при барона, шъщо вже шъобщение от кулата, ваша шветлошт.

— А джуджетата?

— Нажначението е офичиално, ваша шветлошт. Вшички жнаят. Негова шветлошт дукът на Анкх-Морпорк, шър Шамюъл Ваймш, Командир на Градшката штража на Анкх-Морпорк.

— Игор, ще бъде като изригване на вулкан.

— Много точно ше ижражихте, ваша шветлошт.

— Зтрува ми зе, Игор, че той ще накара дори тях да му дишат праха.

Да видим този замък първо от гледна точка на обзавеждането. Да, има столове, но не изглежда много да е сядано по тях. Все пак се забелязва и огромен диван до камината, оръфан и опърпан от употреба, но другите мебели като че са поставени само защото така е редно.

Дългата дъбова маса също е някак прекалено лъскава и нова за очевидно древния си стил. Вероятно причината е в наличието на множество гледжосани паници по пода около нея.

На една от тях е изписано „Татко“.

Баронеса Серафина фон Юбервалд ядосано затвори „Справочникът на Туърп“.

— Но този човек е едно… едно нищо! Куха фигура. Кукла на конци. Истинско оскърбление!

— Фамилията Ваймс е известна отдавна — подхвърли Волфганг фон Юбервалд, който правеше лицеви опори на една ръка пред камината.

— Същото може да се каже за фамилията Смит. И какво от това?

Волф размени положението на ръцете си, докато висеше във въздуха. Беше гол. Обичаше мускулите му да се проветряват. Може би затова лъщяха. Страничен наблюдател лесно би разпознал всеки от тях като в анатомичен атлас. И вероятно би се вторачил в русата коса, която растеше не само по главата, но и по раменете му.

— Мамо, той все пак е дук.

— Ха! В Анкх-Морпорк дори си нямат крал!

— … деветнадесет, двадесет… Кой знае, мамо. И до нас стигнаха някои мъгляви слухове…

— О, слухове… Сибил ми праща глуповатите си писъмца всяка година! Сам това, Сам онова… Разбирам я — и на толкова трябва да е благодарна, но… нейният мъж е само ловец на крадци. Ще откажа да го приема.

— В никакъв случай, мамо — изпъшка Волф. — Това би било… двадесет и девет, тридесет… опасно. Какво си разказвала на лейди Сибил за нас?

— Нищо! Не отговарям на писмата й, естествено. Глупава и жалка женица.

— И въпреки това тя ти пише всяка година?… тридесет и шест, тридесет и седем…

— Да. По четири страници. С това се изчерпва всичко, което ти е необходимо да знаеш за нея. Но къде се бави баща ти?!

Отмести се капак на пружина в долната част на една от вратите. Влезе голям и наглед тромав вълк. Огледа стаята и се отръска енергично. Баронесата настръхна.

— Гай! Знаеш, че не търпя това! Шест вечерта мина! Преобразявай се, когато минаваш през градината на връщане!

Вълкът я изгледа недоволно и се вмъкна зад масивен дъбов параван в единия ъгъл. Последва… шум, тих и далечен от нормалното — не толкова звук, колкото внезапна промяна в самата тъкан на въздуха.

Баронът излезе иззад паравана, стягайки пояса на износен халат. Баронесата поклати глава.

— Волф, баща ти поне носи дрехи.

— Те са нездравословни, мамо — гласеше невъзмутимият отговор. — А голотата е чистота.

Баронът седна. Беше едър червендалест мъж, доколкото можеше да се зърне нещо от лицето му, където брадата, косата, мустаците и веждите водеха яростна битка за малкото оцелели територии с необрасла кожа.

— Е? — изръмжа той.

— Ловецът на крадци Ваймс ще бъде така нареченият посланик на Анкх-Морпорк! — сопна се баронесата.

— Джуджетата?

— Разбира се, че и те ще бъдат уведомени.

Баронът зяпаше в нищото досущ като Детритус, докато скалъпваше новата мисъл в главата си.

— Лошо? — предположи след малко.

— Гай, хиляда пъти съм ти казвала! Твърде дълго оставаш преобразен! Ето какъв си после. Ами ако имахме официални посетители?

— Хапя!

— Видя ли? Я си легни и не се мяркай долу, докато не започнеш да се държиш като човек!

— Татко, Ваймс може да провали всичко — отбеляза Волфганг, който сега правеше стойка на една ръка.

— Гай! Усмири се!

Баронът прекрати опитите си да се почеше с крак зад ухото. Тялото на Волфганг проблесна, докато сменяше опорната ръка.

— Градският живот прави хората слаби — подхвана той. — Ще се позабавляваме с Ваймс. Казват все пак, че постоянно търчал насам-натам. — Засмя се. — Ще го видим колко е бърз.

— Жена му твърди, че бил много добър по душа… Гай! Да не си посмял! Ако ще го правиш, качи се в стаята си!

Баронът си придаде умерено засрамен вид, но си оправи халата и изрече:

— Бандити!

— Да, те понякога се превръщат в проблем през този сезон — промълви замислено Волфганг.

— Поне дузина — прецени баронесата. — Да, това би трябвало да…

Волф изсумтя, както се беше опънал надолу с главата.

— Не, мамо! Допускаш глупава грешка. Каретата му трябва да пристигне без произшествия. Не разбираш ли? А когато е тук… това вече е друго.

Бухналите вежди на барона се събраха от мисловното усилие.

— План! Крал!

— Именно.

— Не му вярвам на онова дребно джудже — въздъхна баронесата.

Волф отскочи нагоре, направи салто и стъпи на краката си.

— И аз не му вярвам. Но с него разполагаме в момента. Нека Ваймс дойде при нас с доброто си сърце. Току-виж, дори се окаже полезен. Вероятно ще трябва да… помогнем малко.

— Защо? — заяде се баронесата. — Нека онези от Анкх-Морпорк сами се справят с проблемите си!

Докато Ваймс закусваше се почука на вратата. Уиликинс въведе нисък слабоват човечец в спретнати, но протъркани черни дрехи. Едрата глава на посетителя му придаваше прилика с лакомо изсмукана близалка. Носеше в ръка бомбе, както войник шлема си. Походката му будеше подозрения, че нещо не е наместено правилно в коленете му.

— Толкова съжалявам, че обезпокоявам ваша светлост…

Ваймс остави ножа на масата. Досега белеше портокал. Сибил настояваше той да яде и плодове.

— Без „ваша светлост“. Просто Ваймс. Ако искате компромис — нека да съм сър Самюъл. Вие ли сте човекът на Ветинари?

— Името ми е Иниго Скимър, сър. Мхъ-мхъ. Ще пътувам с вас до Юбервалд.

— А, значи вие сте чиновникът, който ще шепне и намига, докато аз раздавам сандвичите с кисели краставички.

— Ще се постарая да бъда полезен, сър, макар да не намигам умело. Мхъ-мхъ.

— Ще закусите ли с нас?

— Вече хапнах, сър. Мхъ-мхъ.

Ваймс огледа чиновника от горе до долу и обратно. Правеше впечатление не толкова размерът на главата му, колкото обстоятелството, че някой сякаш бе стискал долната й половина, за да донадуе горната. Освен това човекът оплешивяваше и бе вчесал старателно оскъдните кичури върху розовия купол на темето си. Трудно беше да се познае възрастта му. Или е на двадесет и пет, но прекалено угрижен, или е на четиридесет, затова пък младолик. Ваймс клонеше към първата догадка — мъжът май бе наблюдавал света предимно над страниците на поредната книга. А и този… нервен кикот? Или неловко прочистване на гърлото?

Да не говорим за необичайната походка…

— Поне препечена филийка с масло? — предложи Командирът на Стражата. — Някой плод? Тези портокали са току-що доставени от Клач. Препоръчвам ви ги.

Ваймс подхвърли портокала към мъжа. Оранжевото кълбо отскочи от ръката му, а Скимър отстъпи една крачка, леко потресен от навиците на висшето съсловие.

— Добре ли сте, сър? Мхъ-мхъ?

— Извинявайте. Увлякох се в пропагандата на здравословното хранене.

Ваймс сгъна салфетката си, стана и обгърна с ръка раменете на Скимър.

— Ще ви заведа в Леко жълтеещата гостна, където да ме изчакате на спокойствие — обясни, потупвайки го дружелюбно по ръката. — Каретите са натоварени. Сибил ръководи почистването на банята, учи древния класически клачиански и върши всички неотложни неща, които вършат жените в последната минута. Вие ще пътувате с нас в голямата карета.

Скимър дори се присви.

— О, не бих могъл, сър! Ще пътувам с вашата свита. Мхъ-мхъ.

— Ако говорите за Веселка и Детритус, те също ще бъдат с нас. — Ваймс забеляза, че ужасът у другия се позасили. — За всяка свястна игра на карти са нужни поне четирима, а пътуването е адски скучно.

— Ами, ъ-ъ… слугите ви?

— Уиликинс, готвачът и прислужничката на Сибил са в другата карета.

— О, така ли…

Ваймс се подсмихна мислено. Спомни си поговорката от своето детство: „Твърде бедни да боядисват, твърде горди да варосват…“

— Труден избор, а? Вижте какво, я седнете при нас в голямата карета, но ще ви отредим най-твърдата седалка и от време на време ще ви говорим снизходително. Бива ли?

— Сър Самюъл, боя се, че ме взимате на подбив. Мхъ-мхъ.

— Не, но може би ви подсещам, че го правите сам. А сега моля да ме извините, но ще отскоча до Участъка и аз да свърша малко работа преди тръгване…

След четвърт час Командирът на Стражата влезе в дежурната стая. Сержант Силен в ръката вдигна очи, отдаде чест и приклекна, за да се спаси от метнатия по главата му портокал.

— Сър? — измънка озадачен.

— Просто те проверявах, сержант.

— Издържах ли изпита, сър?

— О, да. Задръж портокала. Пълен е с витамини.

— Сър, мама ми казваше, че от тях можеш да се споминеш като едното нищо.

Керът чакаше търпеливо в кабинета. Ваймс тръсна глава. Знаеше всички места, които трябваше да заобикаля в коридора, и беше убеден, че не издава никакъв звук, но досега не завари Керът да чете книжата му. Ех, поне веднъж да го хване, че върши нещо нередно! Би било приятно… Човекът беше толкова праволинеен, че с него като мярка биха могли да прокарват пътища.

Капитанът отдаде чест.

— Стига, стига — спря го Командирът на Стражата и се настани зад бюрото си. — Сега нямаме време за това. Нещо ново през нощта?

— Убийство, което още не сме приписали никому, сър. Жертвата е занаятчия на име Уолъс Сонки. Намерен е в един от казаните си с прерязано гърло. Няма нито печат, нито бележка от която и да било гилдия. Смятаме тази липса за подозрителна.

— Да, доста съмнително — съгласи се Ваймс. — Освен ако не е внимавал при бръснене. Та за какъв казан си говорим?

— С каучук, сър.

— Каучук в казани ли? Не е ли отскочил при падането вътре?

— Не, сър. В казаните каучукът е течен. Той е произвеждал едни гумени… предмети.

— Чакай… Веднъж видях как става… Не ги ли правят, като потапят форми в каучука? Ако формата е издялана правилно, получават се ръкавици, ботуши… Нещо подобно ли е?

— Ъ-ъ… да, сър, подобно.

Ваймс най-сетне забеляза смущението на Керът. И малката картотека на паметта му размаха подходящото картонче.

— Сонки, Сонки… Керът, да не е същият от „Пакетчетата на Сонки“?

Капитанът вече пламтеше от притеснение.

— Да, сър!

— О, богове, какво ли се е канел да натопи в казана?

— Бил е хвърлен вътре, сър. Поне така изглежда.

— Но той на практика е национален герой!

— Сър?

— Капитане, недостигът на жилища в Анкх-Морпорк щеше да бъде далеч по-страшен, ако не бяха добричкият Сонки и неговите… „предохранители“ по едно пени за пакетче. Кому би се приискало да го очисти?

— Хората си имат Убеждения, сър — студено натърти Керът.

„Ясно ми е какво мислиш — каза си Ваймс. — Джуджетата не търпят такива измишльотини.“

— Добре, възложи случая на някого. Друго?

— Един колар нападнал стражник Суайърз, защото му сложил скоба на каруцата.

— Нападнал ли го?

— Опитал се да го стъпче, сър.

Ваймс веднага си представи стражник Суайърз — гном с ръст една педя, но с безмерна агресивност.

— И как е той?

— Ами човекът може да говори, но няма скоро да седне в каруцата си. Иначе всичко е както винаги.

— Нищо ли не се чу за кражбата на Питата?

— Всъщност не. В джуджешката общност се подхвърлят какви ли не обвинения, но никой не знае достоверни факти. Както казахте, вероятно ще научим повече, когато положението се влоши изведнъж.

— Поне някоя и друга думичка по улиците няма ли?

— Има, сър. „Намали скоростта.“ Сержант Колън я написа в началото на Широката улица. Коларите вече внимават. Разбира се, налага се конският тор да бъде изгребван на всеки час.

— Капитане, тези разправии с контрола на транспорта не ни правят особено симпатични на хората.

— Вярно, сър. Но ние и без това не сме им симпатични. А така поне влизат някакви пари в градската хазна. Ъ-ъ… Има още нещо, сър.

— Казвай.

— Виждал ли сте скоро сержант Ангуа?

— Аз ли? Не. Очаквах да е тук. — Ваймс долови леката сянка на тревога по лицето на Керът. — Нещо лошо ли е станало?

— Не е дошла за дежурството снощи. Сега няма пълнолуние и затова малко се… зачудих. Ноби казва, че тя била доста разтревожена от нещо онзи ден, когато патрулирали заедно.

Ваймс кимна. Да, де, повечето служители на Стражата започваха да се притесняват за нещо, когато обикаляха заедно с Ноби. И честичко си поглеждаха часовниците.

— Ти отби ли се в нейната квартира?

— Не е спала в леглото си — сподели Керът. — Нито в кошницата — добави след миг.

— Ами не виждам с какво да ти помогна. Твое гадже е.

— Мисля си, че може би се е безпокояла малко за бъдещето.

— Хъм, ти… тя… такова де, заради върколашкото у нея ли?

Ваймс млъкна, защото се почувства твърде неловко.

— Да, това я тормози.

— Сигурно е отишла някъде да поумува на спокойствие.

„Например как, по дяволите, да поддържа връзката си с млад мъж, който — ако ще и да е великолепен във всичко друго — се изчервява като домат, щом трябва да спомене «пакетчетата на Сонки».“

— И аз се надявам това да е причината, сър — призна си Керът. — Случва се понякога. За един върколак животът в големия град е твърде напрегнат. Сигурен съм, че бих чул, ако е имала някакви неприятности…

Навън задрънчаха хамути, трополяха колелата на карета. Ваймс си отдъхна. Да види Керът загубил хладнокръвието си означаваше да изпита потреса на почти немислимото.

— Е, ще трябва да потеглим без нея — реши Командирът на Стражата. — Капитане, искам да ме осведомяваш за всичко. Фалшива Пита, изчезнала седмица-две преди тържествената коронация на джуджешкия крал… Като гледам, голям товар може да ми се стовари на раменете. А, да, оповести, че искам да научавам всичко около убийството на Сонки. Такива загадки хич не ги обичам. Сигналните кули вече стигат чак до Юбервалд, нали?

Керът грейна.

— Чудесно е, сър, не сте ли съгласен? Уверяват ни, че след няколко месеца ще можем да изпращаме съобщения от Анкх-Морпорк до Генуа само за един ден!

— Да, голяма работа. Питам се обаче дали дотогава ще имаме да си кажем нещо смислено.

Лорд Ветинари стоеше пред прозореца и се взираше в семафорната кула отвъд реката. Осемте грамадни щори примигваха в бясно темпо — черно, бяло, бяло, черно, черно, бяло…

Информацията се носеше във въздуха. На трийсетина километра зад гърба му някой гледаше през телескопа в кулата на Сто Лат и бълваше поток от числа.

Патрицият си мислеше колко бързо ни връхлита бъдещето.

Открай време се отнасяше недоверчиво към описанието на Времето като вечно течащ ручей. Опитът му подсказваше, че то се движи по-скоро като камъните… Приплъзва се, притиска, трупа напор под земята, а после с един тласък, от който подскачат чашите на рафтовете, цяла нива с репи загадъчно се е озовала два метра встрани от предишното си място.

Семафорите за предаване на съобщения съществуваха от векове, пък и всички знаеха, че знанието е ценно, както и че износът на стоки е начин да печелиш пари. После някой изведнъж се сети колко пари може да спечели, ако днешните новини от Анкх-Морпорк стигнат до утре в Генуа. А един изобретателен младеж от Улицата на хитроумните занаятчии прояви прекомерна находчивост.

Знание, информация, власт, думи… летящи във въздуха, невидими…

Внезапно светът започна да танцува върху подвижни пясъци.

Печелеше най-пъргавият.

Лорд Ветинари се извърна, взе някакви книжа от едно чекмедже на бюрото си, застана пред стената, натисна определено място и се шмугна бързо през ниския отвор зад безшумно отворилата се врата.

Озова се в коридор, осветен сякаш назаем от прозорци високо под покрива и настлан с малки каменни квадратчета. Патрицият пристъпи напред, поколеба се, смънка: „Не, днес е вторник“, и насочи крака си към плочка, която по нищо не се отличаваше от съседните[8].

Ако някой го слушаше как върви по коридори и стълби, щеше да дочуе промърморени откъслечни фрази, например „… луната е във втора четвърт…“ и „… още не е минало пладне…“. Особено внимателният слушател би могъл да долови също слабичко жужене и потракване зад стените.

А пък слушателят, който страда от параноя, сигурно щеше да се замисли, че не на всичко изречено от лорд Ветинари — дори да е насаме — трябва да се разчита, особено ако животът ти зависи от това.

Накрая Патрицият стигна до някаква врата и я отключи.

Влезе в просторна таванска стая, изненадващо проветрива, ярко осветена и жизнерадостна от слънчевите лъчи, проникващи през прозорците в наклонения покрив. Наглед беше кръстоска между работилница и склад. Под тавана висяха няколко птичи скелета, имаше и други кости по работни маси наред с повече телени намотки, метални пружини, кутии боя и разни инструменти — вероятно до един уникални, — отколкото човек можеше да види събрани накуп на друго място. Само тясното легло, натикано между нещо като тъкачен стан с криле и внушителна бронзова статуя, подсказваше наличието на обитател. Човекът явно се интересуваше ненаситно от всичко на този свят.

Вниманието на лорд Ветинари обаче беше привлечено от устройство, което се мъдреше самотно върху масата насред стаята. Приличаше на купчина от медни топки. Изпод няколко нитове кротко съскаше пара, понякога се чуваше „блуп“…

— Ваша светлост!

Ветинари се озърна. Иззад преобърната тежка скамейка му махаше трескаво нечия ръка.

Нещо му подсказа да погледне нагоре. По тавана над масата бе полепнало кафяво вещество, висящо на странни сталактити.

Блуп…

С учудваща бързина Патрицият се потули зад скамейката. Леонард Куирмски му се усмихна изпод самоделната предпазна каска.

— Моля за извинение — промълви той. — Опасявам се, че не очаквах посетители. Убеден съм все пак, че този път няма да има проблеми.

Блуп…

— Какво е това? — попита Ветинари.

Блуп…

— Не съм съвсем сигурен, обаче се надявам да е…

В следващия миг стана прекалено шумно за разговори.

На Леонард Куирмски изобщо не му хрумваше, че е затворник. Дори беше признателен на Патриция, че му е предоставил това прекрасно място, където да си работи. Поднасяха му вкусни ястия, редовно му перяха дрехите. И преди всичко го пазеха от онези хора, които незнайно защо искаха да вземат неговите невинни изобретения, създадени да подобрят живота на човечеството, и да ги използват за презрените си жалки цели. Често се изумяваше колко много са и тези хора, и опасните изобретения.

Сякаш целият гений на цивилизацията се стичаше през фуния в една глава, която поради тази причина неуморно кипеше и бълваше. Ветинари често се питаше какво ли би сполетяло човечеството, ако Леонард успее да се съсредоточи само върху едно нещо за повече от час.

Мощният звук стихна.

Блуп…

Леонард предпазливо надникна иззад скамейката и се ухили до ушите.

— Ето! За щастие този път изглежда, че разполагаме с кафе.

— Кафе ли?!

Леонард доближи масата и натисна едно лостче на устройството. Светлокафява пяна се стече в поднесената чаша с шум като от запушена канализационна тръба.

— _Друго_ кафе — обясни Леонард. — Много бързо кафе. Очаквам да ви хареса. Наричам това изобретение „Машината за много бързо кафе“.

— Днешното изобретение, нали? — пожела да се увери Ветинари.

— Да, както се оказа. Щеше да представлява умален модел на устройство, с което да достигнем Луната и други небесни тела, обаче по едно време ожаднях.

— Какво щастливо съвпадение… — Патрицият внимателно отмести експерименталния механизъм за лъскане на обувки, задвижван с педали, и седна на освободилия се стол. — Донесох ви още няколко малки… съобщения.

Леонард едва не запляска с ръце.

— О, прекрасно! Аз привърших работата по онези, които ми оставихте снощи.

Ветинари грижливо избърса пенливото кафе от горната си устна.

— Моля?… Всички ли? Разгадахте шифъра на всички съобщения от Юбервалд?

— О, беше твърде лесно, след като приключих с новото устройство. — Леонард порови в купчината на работната маса и подаде на Патриция няколко гъсто изписани листа. — Но ако не забравяме, че вероятните рождени дати не са безкрайно множество, пък и повечето хора мислят еднакво, шифрите не са прекалено затрудняващо занимание.

— Споменахте някакво ново устройство… — подсказа Ветинари.

— Ами да. То е… Трудно е да се обясни. Засега е доста грубовато, затова пък се справя задоволително с тези простички кодове.

Леонард дръпна покривалото от нещо с приблизително правоъгълна форма. На Патриция му се стори, че то се състои предимно от дървени колелца и дълги тънки пръти, които при поглед отблизо бяха целите покрити с букви и цифри. Немалко от колелцата не бяха идеално кръгли, а овални или сърцевидни, или пък с други любопитни очертания. Щом Леонард завъртя ръчката, всичко се задвижи със сложна мазност, която доста смущаваше в едно напълно механично творение.

— А това как го наричате?

— Ваша светлост, знаете, че не умея да измислям имена. Определям го като „Апарат за неутрализиране на информация чрез пораждане на ефимерни азбуки“, но съзнавам, че не се произнася лесно. Ъ-ъ…

— Да, Леонард?

— Ами… не е ли… неправилно да се четат съобщенията на други хора?

Ветинари въздъхна. Страдащият от угризения мъж пред очите му, който толкова ценеше живота, че при бърсане на прах старателно заобикаляше паяжините, веднъж изобрети механизъм за изстрелване на оловни сачми с ужасяваща скорост. Смятал, че щяло да бъде полезно за защита от опасни зверове. После измисли нещо, с което да бъдат взривявани цели планини. Искал да подпомогне рудодобива. Този човек — както си пиеше чая — с лекота можеше да начертае инструмент за немислимо масово унищожение в празните места около изящната рисунка, въплътила цялата крехка хубост на човешката усмивка. И добавяше подробен списък на номерираните части. А на заядлив въпрос би отговорил: „Но нали тези неща ще направят войната невъзможна? Никой не би се осмелил да ги използва.“

Леонард изведнъж се развесели.

— От друга страна, колкото повече знаем един за друг, толкова по-лесно ще постигнем разбирателство помежду си. Вие ме помолихте и да съставя още няколко шифъра за вас. Съжалявам, ваша светлост, но явно не съм проумял напълно изискванията ви. Какво е сбъркано в първите?

Ветинари въздъхна отново.

— Леонард, трябва да споделя с прискърбие, че те са абсолютно неуязвими.

— Но нали…

— Не е лесно да се обясни. — Патрицият съзнаваше, че прозрачните за него води на политиката са същинско мочурище за Леонард. — А новите, надявам се, са само… адски трудни.

— Уточнихте „дяволски трудни“ миналия път — посмути се Леонард.

— Да, така беше.

— Както се убедих, няма общоприети представи за параметрите на дяволите, ваша светлост, но проучих достъпните ми окултни текстове и съм уверен, че тези шифри ще бъдат преценени като трудни от поне 96 на сто от дяволите.

— Добре.

— Може би тук-там се доближават до демоничното…

— Няма страшно. Отсега нататък ще използвам само тях.

Леонард още се двоумеше за нещо.

— С лекота бих ги направил сатанински трудни…

— Ще ми бъдат от полза и каквито са в момента.

— Сър — почти изплака Леонард, — не смея да гарантирам, че достатъчно интелигентните хора няма да са в състояние да прочетат съобщенията ви!

— Чудесно.

— Но, ваша светлост, те ще научат какво мислите!

Ветинари го потупа по рамото.

— Не, Леонард, само ще бъдат осведомени за съдържанието на съобщенията.

— Наистина не разбирам.

— Аз пък не умея да правя взривно кафе. В какъв ли свят щяхме да живеем, ако всички бяхме еднакви?

За миг странна сянка пробяга по лицето на Леонард.

— Нямам представа, но ако желаете да се заема с този проблем, бих могъл да измисля…

— Леонард, това беше само един изтъркан израз.

Патрицият печално завъртя глава. Понякога му се струваше, че разширявайки умствения хоризонт до непристъпни планински висоти, Леонард се бе натъкнал и на особени залежи от тъпота. Какъв е смисълът да шифроваш съобщенията си така, че и най-умните ти врагове да са безсилни да ги прочетат? Накрая няма да знаеш какво мислят, че ти си мислиш за техните мисли…

— Милорд — обади се Леонард, — имаше и едно необичайно съобщение от Юбервалд. Вчера сутринта.

— Необичайно ли?

— Не беше шифровано.

— Изобщо ли? Защо ли съм се заблуждавал, че вече всички използват шифри.

— Е, изпращачът и получателят са обозначени само с кодови имена, но иначе съобщението е ясно. Съдържа искане да бъдат изпратени сведения за Командир Ваймс, когото вие сте споменавал неведнъж.

Лорд Ветинари се смръзна.

— И отговорът беше ясен. Преди всичко… клюки.

— Само за Ваймс? И то вчера сутринта? Преди да?…

— Милорд, какво има?

— Я ми кажете — промълви Патрицият, — съобщението от Юбервалд не подсказва ли по някакъв начин кой е авторът му?

Понякога — както слънчев лъч пробива плътни облаци — Леонард проявяваше неочаквана прозорливост.

— Милорд, нима мислите, че познавате изпращача?

— О, на младини прекарах известно време в Юбервалд. Тогава мнозина богати младежи от Анкх-Морпорк потегляха на така нареченото „Голямо хилене“ — посещаваха далечни страни и градове, за да се убедят колко са изпаднали и изостанали в сравнение с родината им. Е, поне в началото на пътешесгвието си позволяваха тази заблуда. Да-а… Поживях и в Юбервалд…

Леонард Куирмски рядко обръщаше внимание на хората около себе си, но нямаше как да не забележи отнесения вид на Патриция.

— Приятни спомени ли, милорд? — престраши се да попита.

— Хъм? Е, тя беше изключително… необикновена жена. Уви, значително по-възрастна от мен. По-точно — направо древна. Беше отдавна. Животът ни внушава малките си уроци и ние продължаваме напред. — Пак се зазяпа в стената. — Виж ти, виж ти…

— Несъмнено дамата не е между живите — отбеляза Леонард.

Не го биваше за такива разговори.

— О, да, но и несъмнено е все така дейна и неуморна. — Ветинари се усмихна. Светът ставаше… по-интересен. — Леонард, искам да ви попитам нещо. Не ви ли е спохождала идеята, че някой ден ще има войни на мозъци, а не на армии?

Леонард взе чашата си с кафе.

— Да, обаче… Няма ли да е голяма цапаница?

— Не и колкото традиционната — подхвърли Патрицият.

Той също отпи от кафето си. Беше превъзходно.

Дукската карета мина покрай последните постройки и излезе на обширните равнини Сто. Веселка и Детритус бяха решили тактично сутринта да се возят отгоре, за да оставят дука и дукесата на спокойствие. Скимър си позволи неловка класова солидарност и в момента се возеше при прислугата.

— Ангуа май се е потулила някъде — промърмори Ваймс, загледан в зелевите поля.

— Горкото момиче — отрони Сибил. — Градът не е най-доброто място за нея.

— Да, де, ама Керът не можеш да го изчовъркаш от улиците и с голяма губерка. Като гледам, в туй им е проблемът.

— Част от проблема — уточни тя.

Ваймс кимна. Никой не говореше за другата част — децата.

Понякога се чудеше защо едва ли не всеки е убеден, че Керът е истинският и несъмнен наследник на отдавна никому ненужния кралски трон в града. Така се получи обаче, че наследникът изобщо не си искаше престола. Искаше да е ченге и всички му угаждаха. Само че кралското потекло малко приличаше на концертен роял — ако щеш, покрий го с брезент, но пак ще личи какво е скрито отдолу.

Ваймс не беше осведомен какви потомци могат да си родят човек и върколак. Може би единствените им отлики от другите ще са необходимостта от бръснене два пъти на ден около пълнолуние и рядкото непреодолимо желание да подгонят някоя бързаща каляска. Като си припомнеше какви управници бе имал градът от време на време, всеизвестен върколак едва ли щеше да е най-ужасната алтернатива. Той смяташе, че истинският проблем е тъкмо в скапаняците, които винаги имат напълно човешки вид. Е, мнението си беше само негово. Други може би гледаха на света по съвсем различен начин. Нищо чудно нямаше, ако Ангуа се бе усамотила някъде да си поблъска главата над тези несгоди.

Усети се, че зяпа през прозорчето, без да вижда нищо.

За да се поразсее, отвори пакета с книжа, който Скимър му връчи на тръгване. Съдържали „полезна информация“. Човекът като че беше експерт по Юбервалд. Ваймс се питаше колко ли чиновници в двореца на Патриция трудолюбиво поглъщат сведения и се превръщат в експерти по нещо. Намести се примирено на седалката и се зачете.

На първата страница изпъкваше гербът на Несвещената империя, властвала някога над почти цялата огромна страна. Ваймс не знаеше почти нищо за нея, само бе чувал, че един от императорите веднъж заповядал да заковат с пирон шапката на някакъв мъж на главата му. Шегичка. Юбервалд изглеждаше грамадно, студено и унило място, вероятно затова жителите му бяха готови на всичко, за да се посмеят.

Гербът му се стори прекалено изпъстрен със завъртулки и беше увенчан с двуглав прилеп.

А заглавието на първия документ гласеше: „Мастните пластове в района Шмалцберг («Земята на Петия слон»)“.

Разбира се, знаеше тази легенда. Някога имало не четири, а пет слона, стъпили върху Великата А’Туин, но единият или се подхлъзнал, или паднал от неочаквано друсване. Отнесъл се в елиптична орбита, преди да се върне гръмовно. Един милиард тона вбесено дебелокожо с тръбящ хобот се стоварили с такава сила, че разтресли целия свят и го нацепили на познатите на всички континенти. Разпръснатите от катастрофата скали нападали обратно, покрили и притиснали трупа. След незнайно колко хилядолетия подземно топене и прегряване се образували богатите мастни залежи. Според легендата златото, желязото и останалите метали също били част от колосалното тяло. В края на краищата не би трябвало един слон, който е успявал да крепи света на гърба си, да има обикновени кости, нали?

Бележките пред очите му бяха малко по-правдоподобни — споменаваше се незнайна катастрофа, която изтребила милиони мамути, бизони и гигантски къртици, после ги покрила с камънак точно както в измишльотината за Петия слон. Имаше сбити изложения на древни тролски саги и джуджешки предания. Вероятно причината била в заледяване. Или в наводнение. Троловете се смятаха за първата разумна раса в света и може би те бяха присъствали при шумното падане на слона.

Все едно. Резултатът поне беше налице. Всеки — е, с изключение на Ваймс — знаеше, че най-добрата лой се добива в мините на Шмалцберг. От нея се произвеждаха най-белите и ярко горящи свещи, най-пенливите сапуни, най-чистото масло за лампи. Жълтата мас от кланиците на Анкх-Морпорк беше с несравнимо по-ниско качество.

Ваймс обаче още не схващаше същината. Златото… ами да, то беше важно. Немалко хора умираха, опитвайки се да се сдобият с него. И желязото… Анкх-Морпорк несъмнено имаше нужда от желязо. Както и от дървесина. Дори от камъни. Среброто също беше…

Върна се на страницата, озаглавена „Природни богатства“. Ето какво прочете за среброто: „Не се добива в Юбервалд след Диета на Буболечките през 1880 г. А. М. Притежаването на метала е официално забранено.“

Липсваше обяснение. Напомни си да попита за това Иниго. Нали имаш нужда от сребро, ако наоколо се навъртат върколаци? Положението сигурно е било съвсем вкиснато, щом са похапвали буболечки по онова време…

Както и да е, от среброто имаше полза, но лойта си беше просто… лой. Досущ като бисквитите, чая и захарта. Намираш я в някой шкаф. Не й бяха присъщи нито стил, нито романтика. Най-обикновено вещество в казани и кутии.

Към следващия лист беше защипана допълнителна бележка: „Петият слон като метафора се среща и досега в езиците, които се говорят в Юбервалд. В зависимост от контекста може да означава «нещо, което не съществува» (ние бихме казали «клачианска мъгла»), «нещо, чиято същност е различна от видимото» или «нещо невидимо, което контролира събитията»“.

Ваймс поклати глава. Не обичаше такива засукани приказки.

— Стражник Шу — представи се полицаят, когато му отвориха вратата на каучуковата фабрика. — Убийство.

— Да, бе, ясно, заради господин Сонки идвате — отвърна стоящият зад прага трол.

Отвътре лъхаше топла влага, воняща на пикливи котки и сяра.

— Не, споменах причината да съм зомби — обясни Рег Шу. — Установих, че това спестява неловки моменти в общуването. Но наистина ние идваме заради предполагаемия покойник.

— Вие ли? Другият де е? — зачуди се тролът, без да коментира сивата кожа на стражника и шевовете по нея.

— Поглеж насам, бе, грамадо!

Тролът сговорчиво сведе глава — необичайна постъпка в Анкх-Морпорк, чиито жители предпочитаха да не виждат в какво са стъпили.

— Олеле… — избоботи той и отстъпи от вратата.

Имаше и такива, които разправяха, че гномовете не са по-войнствена раса от останалите. И бяха прави. Само че у гномовете нормалната свадливост беше натъпкана в тела, високи една педя. Подобно на другите случаи на високо налягане тя избухваше твърде често. Бъги Суайърз се бе присъединил към Стражата само преди няколко месеца, но в града мълвата се разнасяше бързо и присъствието му вече будеше уважение… или поне ужас, от който ти се свива мехурът.

— Ей, стига си зяпал — подхвана Суайърз. — Къде е оня, вкочанясаният?

— Ами пъхнахме го в мазето — оправда се тролът. — Сега требе да се оправяме с половин тон каучук, дето ще иде нахалост. Той щеше да побеснее… да беше жив, де.

— Че защо ще хабите каучука? — не разбра Рег.

— Хем се сгъсти, хем се омърля. Требе да го хвърля, пък не е лесно. Днеска уж щяхме да топим цяла партида „Вълшебен ръбест кеф“, ама на дамите им призля, като го измъкнах от казана, та се разотидоха.

Рег Шу се стъписа. Имаше не една причина да не си купува от стоката на господин Сонки, преди всичко защото романтичните истории не са типични за съществуването след смъртта. Но нима живите нямаха вече никакъв морал?

— Тук и дами ли работят?!

Тролът го зяпна недоумяващо.

— Ъхъ. Що пък не. Бачкането е леко. И те добре се оправят. Все се кискат и пускат майтапи, като топят формите и опаковат стоката, особено пък като правим от „Големият мъж“. — Тролът изсумтя. — Е, аз не им чаткам много шегичките…

— Едно пени е добра цена за пакетче „Големият мъж“ — отбеляза Бъги Суайърз.

Рег Шу се вторачи в мъничкия си партньор по патрулна двойка. Не, за нищо на света нямаше да зададе напиращия въпрос… Суайърз обаче разгада правилно изражението му.

— Малко като ги нацепиш с ножицата и стават най-свестните дъждобрани! — прихна гнусничко гномът.

Стражник Шу въздъхна. Известно му беше, че господин Ваймс неофициално се стремеше да привлича етнически малцинства в Стражата[9], но не би могъл да прецени дали това е благоразумно в случая с гномите, макар и да нямаше по-малко — поне на ръст — малцинство от тяхното. Гномите страдаха от вродена съпротива срещу всякакви правила. Не само срещу законите, но и срещу неписаните норми, на които другите се подчиняваха по инстинкт, например „Не се опитвай да изядеш този жираф“ или „Не удряй с чело някого по глезена, ако не те пусне да минеш пръв“. Предпочиташе да си представя стражник Суайърз като самоходно и самонасочващо се оръжие.

— Най-добре ни покажете — предложи Шу — този мърт… тоест лицето, което в момента е екзистенциално ощетено.

Слязоха долу. Там от една греда висеше такова нещо, че би го уплашило до смърт, ако вече не беше зомби.

— ’Звинявайте, значи — сепна се тролът и захвърли нещото в ъгъла, където то се събра на гумени гънки.

— А бе, туй пък що за чудо е? — облещи се стражник Суайърз.

— Ами нали требеше да смъкнем каучука от него — подсети го тролът. — Бързичко засъхва, значи, като го изкараш на въздух.

— Ей, толкова голям „Сонки“ не бях виждал! — ухили се Бъги. — Човекът сигурно тъкмо тъй е искал да си иде от света!

Рег оглеждаше трупа. Нямаше нищо против да разследва убийства, дори съпроводените с голяма мацаница. От неговата гледна точка смъртта беше просто промяна в начина на живот. Така де, бил съм и аз в това положение, знам какво е да носиш саван… После ставаш и продължаваш напред. Разбира се, знаеше и че мнозина не успяват да преминат критичния момент. Смяташе, че са били прекалено мързеливи, за да вложат необходимите усилия.

В шията зееше разкъсана рана.

— Има ли някакви близки? — попита Рег.

— Май му се намира един брат нейде из Юбервалд. Пратихме му вест. По кулите, де. Взеха ни двайсет долара! Направо ни разбиха!

— Сещате ли се защо някой е решил да го убие?

Тролът се почеса по главата.

— Ми щото е искал да пукяса. Сериозна причина.

— Но защо са поискали да го лишат от живот? — Рег Шу се отличаваше с безкрайно търпение при нужда. — Да не е имал неприятности?

— Бизнесът не вървеше много напоследък, туй поне го знам.

— Нима? Мислех си, че печелите луди пари.

— Да, де, к’во друго ще си помислиш, ама не всичко, дето му викат „Сонки“, се прави тука. Щото сме станали… — тролът се напъна да възпроизведе трудната дума — … нацир… не, бе, нарицателно понятие. Разни мръсници ни подбиват пазара, имат си вече по-свестни фабрики и измислят нови хитринки. Правят ги с вкус на картофки и сиренце или пък им слагат звънчета, ей таквиз ми ти работи. Господин Сонки пък не щеше и да чуе за тия щуротии, та затуй бизнесът пострада.

— Представям си колко се е тревожил — вметна Рег разговорчиво.

— Честичко се затваряше в канцеларията.

— А, това пък защо? — учуди се подчертано стражник Шу.

— Ми той беше шефът. Нема да го разпитвам, я. Само разправяше, че сме щели да свършим една много извъртяна работа и пак да си стъпим на краката.

— Така ли? — Рег мислено подчерта последното изречение. — Що за работа?

— Де да знам. Шеф ми беше, нема…

— … да го разпитваш, ясно. Предполагам, че никой не е видял убийството, нали?

Огромното лице на трола отново се разкриви от интелектуалния напън.

— Убиецът требе да е видял всичко, пък и господин Сонки…

— А освен тях? — с търпението на мъртвец попита Рег.

— Де да знам.

— Благодаря ви за съдействието — учтиво изрече зомбито. — Ще огледаме тук, ако не възразявате.

— Както щете.

Тролът се върна при казана с похабения каучук.

Рег Шу не се надяваше да намери нещо интересно и не се излъга в очакванията си. Въпреки това прояви присъщото си старание. Такива са си зомбитата. Господин Ваймс му бе внушил да не се захласва прекалено по уликите, защото могат да подведат много коварно. Превръщат се в навик. И накрая щом откриеш дървен крак, копринена пантофка и перо на местопрестъплението, веднага съчиняваш елегантна хипотеза, включваща еднокрака балерина, подготвяща се за участие в „Пилешкото езеро“.

Вратата на канцеларията беше отворена. Трудно беше да се познае дали нещо липсва. Шу прецени, че бъркотията тук е нормалното състояние. Бюро, отрупано с хартии. Господин Сонки се бе придържал към метода „Остави го за после“. На работната маса имаше образци от каучук, разни опаковки, големи шишета с химикали и няколко дървени форми, в които Рег предпочете да не се заглежда особено зорко.

— Ти чу ли — обърна се към Бъги — какво разказа днес за музея ефрейтор Дребнодупе?

Отвори стъкленица с жълтеникав прах и го помириса.

— Не.

— Аз я чух.

Затвори капака на съда със сярата и помириса въздуха на фабриката. Вонеше на течен каучук, тоест на пикливи котки.

— Да, някои неща се забиват в паметта като трънчета. „Извъртяна работа“, а?

Тази седмица отговорник по комуникациите беше стражник Визит, известен и като „Дай на езичника просветляваща брошурка“. Задълженията му се състояха в наглеждане на гълъбите и взиране в сигналните кули — естествено с помощта на стражник Чучур Долен, който беше водоливник. Никой не може да се мери с водоливниците в немигащия поглед. Наемаха ги охотно на работа и в кулите.

Стражник Визит се радваше на заниманията с гълъбите. Пееше им псалми. Слушаха кратките му проповеди, накланяйки главички ту наляво, ту надясно. В края на краищата, казваше си той, нима епископ Рог не е проповядвал на стридите и раците? А в теологическата литература липсваха доказателства, че те са слушали, докато за гълъбите беше сигурен, че попиват всяка негова дума. Вече проявяваха и интерес към брошурките за достойнствата на омнианската вяра — е, засега като материал за изработване на гнезда, но това несъмнено беше добро начало.

Чистеше с четка и парцал прътите, на които кацаха, когато влетя поредната птица.

— А, Зебедина. — Сложи я на ръката си и с другата откачи от крачето й капсулката със съобщението. — Похвално е усърдието ти. Да, това е от стражник Шу. Сега ще получиш зърно, което ни доставят „Джозая Фрумънт и синове“, но всъщност го имаш по милостивата воля на бог Ом.

Изпляскаха криле. Втори гълъб се настани на своя прът. Визит позна Вилхелмина, една от гълъбиците на сержант Ангуа.

Взе капсулката. Тъничкото листче вътре бе навито стегнато и надписано „За кап. Керът — лично“.

Подвоуми се и пъхна съобщението от Рег Шу в пневматичната тръба. Чу мляскащия звук, с който то потегли към дежурната стая. Реши, че другото заслужава по-грижливо отношение.

Керът работеше в кабинета на Ваймс, но не и зад бюрото му. Бе си сложил сгъваема масичка в ъгъла. Клатушкащите се купчини книжа по бюрото не изглеждаха чак толкова островърхи като вчера. Тук-там дори се виждаше плотът.

— Капитане, лично съобщение за вас.

— Благодаря.

— А стражник Шу моли някой от сержантите да отиде в каучуковата фабрика на Сонки.

— Прати ли това съобщение в дежурната стая?

— Да, сър. Пневматичната тръба е полезно нововъведение — добави Визит лоялно.

— Командир Ваймс не е възхитен, но съм сигурен, че все някога пневматичната тръба ще започне да пести времето ни.

Керът разгъна листчето. Визит го наблюдаваше как чете, мърдайки устни беззвучно.

— Откъде долетя гълъбът? — попита след малко.

— Стори ми се изтощен, сър. Сигурен съм, че е излетял някъде извън града.

— Аха. И аз това си помислих. Благодаря ти.

— Лоши новини ли, сър? — Визит надуши повод да утешава и напътства.

— Просто новини, стражник. Не си губи времето тук.

— Слушам, сър.

Когато разочарованият Визит излезе, Керът стана и надникна през прозореца. Видя типична улична сценка от Анкх-Морпорк.

След няколко минути се върна зад масичката, написа няколко реда, пъхна листа в капсулка и я прати по тръбата със съскане на изтормозен въздух.

Скоро сержант Колън се дотътри задъхан по коридора. Керът гореше от желание да осъвременява всекидневието на Стражата. Странно, но посредничеството на пневматичната тръба изглеждаше тъкмо такава необходима новост, много по-модерна от навика на Командир Ваймс да отваря вратата и да крещи кой да се качи при него.

Керът се усмихна лъчезарно.

— Здравей, Фред. Всичко наред ли е?

— Да, сър… — неуверено смънка Фред Колън.

— Добре. Отивам да говоря с Патриция. А ти, Фред, като най-старши от сержантите поемаш командването на Стражата до завръщането на господин Ваймс.

— Да, сър. Ъ-ъ… тоест докато вие се върнете…

— Няма да се върна, Фред. Напускам.

Патрицият гледаше значката на бюрото си.

— … и добре подготвени служители — казваше Керът някъде пред него. — Да не забравяме, че допреди броени години бяхме само четирима. А сега Стражата функционира като машина.

— Така е — съгласи се Ветинари, без да отмества погледа си от значката, — макар някои нейни части да гърмят от време на време. Капитане, не бих ли могъл да ви приканя към повторно обмисляне на решението ви?

— Премислях го няколко пъти. И вече не съм капитан, сър.

— Вие сте необходим на Стражата, господин Айрънфаундърсън.

— Стражата не се крепи само на един човек, сър — възрази Керът, вторачен право напред.

— Не бих искал да си представя какво ще се случи, когато започне да се крепи на сержант Колън.

— Сър, хората понякога не преценяват вярно стария Фред. Той има солидна основа.

— За коя точно част от тялото му говорим, кап… господин Айрънфаундърсън?

— Сър, исках да кажа, че той не се обърква в критични ситуации.

— Той не прави каквото и да било в критични ситуации — подчерта Патрицият. — Освен може би да се скрие. Дори бих си позволил да кажа, че самият той е цяла критична ситуация.

— Решението ми е окончателно, сър.

Лорд Ветинари въздъхна, отметна глава и погледа тавана.

— В такъв случай, капитане, ми остава да ви благодаря за службата и да ви пожелая сполука във всички бъдещи начинания. Разполагате ли с достатъчно пари?

— Спестих немалко, сър.

— Все пак пътят до Юбервалд е дълъг.

Мълчание, после:

— Сър?…

— Да?

— Откъде знаете?

— О, отдавна е измерен. От изследователите, после и от земемерите.

— Сър!

Ветинари поклати глава.

— Да речем, че си послужих с… дедукция. Както и да е, капитане, аз предпочитам да приема, че вие излизате в отпуск с неопределена продължителност. Известно ми е, че никога не сте си го позволявал, откакто сте на служба в града. Убеден съм, че ви се полагат немалко седмици.

Керът си замълча.

— А на ваше място — добави Патрицият — бих започнал издирването на сержант Ангуа от Разклатената порта.

Далеч не веднага Керът промълви тихо:

— Милорд, предложението ви да не е следствие от някакви сведения, които сте получил?

Тънките устни на Ветинари се разтеглиха в усмивчица.

— Не. Но Юбервалд преживява смутни времена, а тя, разбира се, е от аристократичен род. Допускам, че са я повикали. Нямам с какво друго да ви помогна. Както казват, ще трябва да се осланяте на своя нюх.

— Мисля, че знам къде да намеря някого с много по-остър нюх от моя — промърмори Керът.

— Добре. — Патрицият опря лакти на бюрото си. — Желая ви успех в търсенето. И въпреки всичко съм уверен, че ще ви видим отново. Мнозина тук разчитат на вас.

— Да, сър.

— Желая ви приятен ден.

Щом Керът излезе, Ветинари отиде в другия край на кабинета си, където върху една маса бе разстлана карта на Юбервалд. Беше доста овехтяла, но пък повечето картографи, които напускаха отъпканата пътека в онези краища, прекарваха остатъка от живота си в опити да я намерят отново. На картата бяха отбелязани колебливо коритата на няколко реки, тук-там имаше градове или поне техните имена, вероятно сложени от съставителя, за да не пълни картата само с — казано на професионален жаргон — БКСЮ[10].

Вратата се отвори и секретарят Дръмнот влезе безшумно като падащо перце.

— Милорд, това е донякъде неочакван обрат — изрече кротко.

— Поне не е типичен — призна Патрицият.

— Желаете ли да изпратя съобщение до Ваймс по семафорните кули? Вероятно ще успее да се върне още утре.

Ветинари се бе вторачил напрегнато в почти празната, еднообразна карта. Долавяше натрапчивата й прилика с бъдещето — няколко груби очертания, още няколко догадки, останалото трябва да се сътвори тепърва…

— Хъм? — смънка разсеяно.

— Сър, желаете ли да върна Ваймс?

— О, небеса, не. Ваймс в Юбервалд… това ще бъде по-забавно от нахлуването на разгонен пор в зала за боулинг. А и как да пратя другиго? Само Ваймс можеше да тръгне към Юбервалд.

— Сър, нима не сме изправени пред истински инцидент?

— Хъм?

— Но как иначе да го наречем, сър, когато младеж с такива блестящи заложби зарязва кариерата си, за да хукне след едно момиче?

Патрицият поглади брадичката си и се усмихна на някаква споходила го мисъл.

На картата имаше една рязко изпъкваща линия — показваше нашествието на семафорните кули. Беше идеална геометрична права, дръзко предизвикателство на абстрактното мислене срещу гъстата тъма на безкрайните километри скапан Юбервалд.

— _Вероятно_ — натърти Патрицият — ще го наречем допълнително предимство. Донеси ми каквото имаме за върколашките кланове, моля те. Ох, да… и макар че се бях заклел никога да не допусна това, подготви съобщение до сержант Колън. Уви, предстои му повишение.

Мръсна платнена шапка лежеше на калдъръма. По камъните до нея някой бе изписал с тебешир:

Молйъ помугнеТИ на ТуЙ КучиНци

А зад шапката седеше дребно куче.

Природата не го бе надарила с белезите на дружелюбно мъничко създание, въртящо сърдечно опашчицата си, но то поне се стараеше. Изправяше се на задните си крака при доближаването на всеки минувач и скимтеше жалостиво.

Нещо тупна в шапката. Беше гъба за баня.

Милосърдният дарител отмина няколко крачки и чу:

— Дано ти окапят краката, господинчо.

Мъжът се обърна. Кученцето го изпепеляваше с поглед.

— Бау? — произнесе то.

Човекът се озадачи, вдигна рамене и си продължи по пътя.

— Бау-бау, да ти го!… — сопна се ненормалният глас тъкмо когато щеше да свърне зад ъгъла.

Една ръка се стрелна надолу и сграбчи кучето зад врата.

— Здрасти, Гаспод. Май току-що разгадах една малка тайна.

— О, не-е… — изстена кучето.

— Не се държиш като почтен пес — заяви Керът и го вдигна пред очите си.

— Добре де, добре, но що не ме пуснеш? Боли, да знаеш.

— Имам нужда от помощта ти.

— Не става. Не се сдушвам със Стражата. Не го приемай лично, просто си пазя доброто име по улиците.

— Гаспод, не те карам да помагаш на Стражата. Защото наистина е лично. Имам нужда от твоето обоняние. — Керът остави кучето на земята и си изтри ръката в ризата. — За съжаление това означава, че имам нужда и от всичко останало в теб. Е, да, не се и съмнявам, че под тази силно сърбяща външност се крие златно сърце…

— Брей — изръмжа Гаспод. — Нищо добро не ме чака, щом започваш с „Имам нужда от помощта ти“.

— Нещо става с Ангуа.

— Ох…

— Искам да я проследиш.

— Господинчо, дълго ще търсиш куче, което да ти проследи върколак. Ония са хитри.

— Винаги съм предпочитал да работя с най-добрите — увери го Керът.

— Най-чувствителният нос на света — похвали се Гаспод и сбръчка своята скъпоценност. — А тя накъде е отпрашила?

— Според мен към Юбервалд.

Керът очевидно беше бързак. Бягството на Гаспод бе спряно в зародиш от пръстите, вкопчили се в опашката му.

— Ама дотам са хиляда километра! А за кучешките крака — поне пет пъти повече! Невъзможно!

— Така ли било? Ами добре. Глупаво беше изобщо да говоря с теб. — Керът го пусна. — Прав си. Нелепо е.

Гаспод се обърна към него, изпълнен с подозрения.

— Не съм казал, че е нелепо. Само че наистина са хиляда километра…

— Да, де, затова е невъзможно да се справиш.

— Не, казах, че е невъзможно да ме убедиш…

— Ясно, ясно. Наближава зима, а и наистина е много трудно да проследиш върколак. Отгоре на това Ангуа е ченге. Ще се досети, че съм те потърсил, и ще заличи следите си.

Гаспод заскимтя безнадеждно.

— Слушай, бе, господинчо, знаеш ли колко трудно се печели уважение в тоя кучешки град?! Ако не ме надушват две-три седмици около стълбовете на лампите, положението ми отива направо в канавката!

— Да, да, разбирам те напълно. Ще измисля нещо друго. Нервния Найджъл още се навърта наблизо, нали?

— Какво? Оня шпаньол ли? Че той няма да си надуши и задника, ако ще да му го тикнеш в муцуната!

— Носи му се славата, че има остро обоняние.

— И започва да се умилква и да върти опашка, само да го погледне първият срещнат!

— Затова пък съм чувал, че може да надуши умрял плъх от три километра.

— Брей! Аз пък ще надуша и какъв е на цвят!

Керът въздъхна.

— Е, май нямам голям избор. Ти не можеш да дойдеш, затова…

— Не съм казал такова… — Гаспод поумува. — Ще взема да тръгна, а? И още как! Ще ме изхитриш някак или пък ще ме изнудиш, ама накрая ще ме убедиш, нали?

— Правилно. Гаспод, а как успяваш да пишеш?

— Стискам тебешира със зъби. Фасулска работа.

— Умник си ти. Единственото говорещо куче в света.

— По-тихо, бе, по-тихо! — Гаспод се озърташе трескаво. — Ей, в Юбервалд е пълно с вълци, нали?

— О, да!

— Ех, и аз можех да съм вълк сега. С други родители, разбира се. — Гаспод подсмръкна и пак огледа улицата и в двете посоки. — Какво ще се разберем за пържолите?

— Всяка вечер.

— Така бива.

Сержант Колън беше същинска картинка на нещастието, надраскана върху неравна улица с некачествено тебеширче в дъждовен ден. Седеше на стола си и начесто поглеждаше току-що полученото съобщение, сякаш се надяваше да се изпари от само себе си.

— Адска гадост, Ноби! — изпъшка по едно време.

— Хайде сега, Фред, успокой се — увещаваше го Ноби, който този ден бе предпочел премяна от муселин.

— Ама не може да ме повишават! Не съм офицер! Аз съм най-обикновен човек от народа!

— Открай време си го знам, Фред. По-народен от тебе — здраве му кажи.

— Да, де, но виж к’во пише тука! Ето, негова светлост се е подписал саморъчно!

— Е-е, както виждам, можеш да избираш от три неща…

— Давай нататък.

— Първо, да отидеш при него и да му кажеш, че няма да се подчиниш…

Паниката по лицето на Колън избяга, прогонена от сив гледжосан ужас.

— От дън душа ти благодаря, Ноби — промълви той горчиво. — По-навреме предупреждавай, ако ще подхвърляш още от тия идейки, та да си приготвя сухи гащи.

— Можеш и да приемеш, но да забъркаш такава каша, че той да отмени повишението ти…

— Ноби, вече го правиш нарочно!

— Що пък да не опиташ?

— Да, бе. Нали знаеш кое им е най-гнусното на кашите — не се сещаш кога да спреш. Уж си мислиш, че правиш само малка бъркотия, пък изведнъж цял казан помия ти се изплисква на тиквата. Притеснявам се, че стане ли тъй, негова светлост няма да ми вземе работата, а нещо друго… Да не обяснявам повече.

— Виждаш надалеч в бъдещето, Фред. Остава третата възможност. Примиряваш се и бъхтиш здравата.

— Не ми помагаш много.

— Ще се мъчиш само две-три седмици, после господин Ваймс ще се прибере.

— Ъхъ. А ако не се прибере? Юбервалд бил мръсничко местенце. А бе, дори според Патриция оная страна била истерия насред главоцеп, обвит в гадост. Не звучи добре, нали? Може да си потънеш нейде — и ни вест, ни кост. Тогава ще загазя. Не знам как да офицерствам.

— Фред, никой не знае как да офицерства. Затуй са офицерите. Ако знаеха поне нещичко, щяха да са сержанти.

Лицето на Колън пак се набръчка от отчаян размисъл. Откак се помнеше, носеше униформа. Беше същински чеп с три нашивки, запушил дупка точно по мярката си. Затова инстинктивно се придържаше към убеждението, че представителите на офицерското съсловие не могат сами да си обуят панталоните. Угризенията на съвестта го подтикваха да изключи Ваймс и Керът от списъка, като ги издигне до ранга на почетни сержанти.

Ноби го наблюдаваше със смесица от загриженост, дружелюбие и хищнически глад.

— Ох, Ноби, какво ще правя?!

— Ами, капитане — прокашля се Ноби, — офицерите повечето време подписват разни хартийки…

На вратата се почука и нахълта шашнат полицай.

— Сержант, стражник Шу пак настоява някой от по-старшите да се отбие във фабриката на Сонки.

— А, на оня задръстеняк с каучука ли? Добре. От по-старшите, значи. Добре. Ще отидем скоро.

— Казвай „капитан Колън“ — побърза да вметне Ноби.

— Ъ-ъ… а-а, да, капитан, благодаря предварително. — Колън добави по-решително: — И не искам да се самозабравяте!

Стражникът се опули за миг, но се отказа да разнищва тази загадка.

— А долу има един трол, дето иска да приказва с началника…

— Силен в ръката няма ли уста и уши?

— Такова… Силен в ръката още ли е сержант?

— Да!

— Макар че е в несвяст ли?

— Ъ?!

— Ами проснат е на пода, сер… капитане.

— Че к’во иска оня трол?

— Засега иска да пречука някого, ама като гледам, най-много му се ще да махнем скобата от крака му.

Гаспод тичаше насам-натам, почти опрял муцуна в земята. Керът чакаше, хванал юздата на коня си. Жребецът беше породист и скъп. До днес Керът не бе харчил почти нищо от заплатите си.

Накрая кучето седна унило.

— Разправяй ми ти за чудния усет на Патриция… — сопна се сърдито.

— Никаква следа ли няма?

— Ами докарай Ветинари да души, като е толкова печен. Какъв е смисълът да започнем оттука? Най-противното място в целия град! Това е портата към пазара на добитък, нали? Наоколо номерът е тъкмо да не надушиш нищо. Миризмата направо се е просмукала в калдъръма. Ако искаш да откриеш нечия следа, хич не ти трябва да тръгваш оттука.

— Много уместна забележка — сдържано одобри Керът. — Е, коя е най-силната миризма, продължаваща в посока към Главината на Диска?

— На говняните каруци, разбира се. От вчера. В петък сутринта първата им работа е да изринат всичко от оборите.

— Можеш ли да тръгнеш по следата?

Гаспод завъртя очи от досада.

— Ако щеш — и с кофа на главата.

— Добре. Да вървим.

— Значи — подхвана Гаспод, щом врявата и шетнята около портата останаха зад тях — сме подгонили онова момиче, а?

— Да.

— Само ти ли?

— Само аз.

— Без цяла сюрия гончета, поне двайсет-трийсет, а?

— Без.

— Още не ти е дошъл умът в главата, а?

— Още не.

Стражник Шу отдаде чест, макар и начумерен. Доста дълго го накараха да чака.

— Май трябва да кажа „добър вечер“, сержант…

— Капитан — отсече капитан Колън. — Виж ми цвъчката на пагона.

Рег се загледа.

— Рекох си, че наистина е цвъчка. От пиле.

— Засега я драснах с тебешир, щото нямах време да я направя както се полага. Недей да нахалстваш.

— А Ноби как пострада?

Ефрейтор Нобс притискаше мокър парцал към едното си око.

— Малко се поскараха с един неправилно паркирал трол.

— Дори за трол е простак, щом удря дама — промърмори Ноби.

— Ама ти не си дама. Само си носиш маскировката за регулиране на транспортния поток.

— А той откъде знаеше?

— Шлемът ти е на чутурата. И не биваше да му слагаш скоба на крака.

— Фред, той си беше паркиран.

— Щото го е съборила каруца. И ще ми викаш „капитане“.

— Те все си измислят някакви оправдания — заинати се Ноби.

— Рег, я ни покажи тоя мъртвец — прекъсна го Колън.

Огледаха старателно трупа в подземието.

— … и си спомних как Веселка разправяше — обясни стражник Шу, — че в Музея на джуджешкия хляб също смърдяло на котешка пикня и сяра.

— Такава воня не може да се сбърка — поклати глава Колън. — Един ден да поработиш тука — и край на запушения нос.

— Тогава си помислих, сър — продължи зомбито, — дали някой не е искал да направи отливка от копието на Питата.

— Я, сече ти пипето — възхити се Колън. — И ще имат истинската Пита, а?

— Ъ-ъ… Не съвсем, сер… капитане. Но пък ще имат копие на копието.

— Туй законно ли е?

— Не ми е ясно, сър. Но не ми се вярва. Никое джудже обаче не би се заблудило за повече от минутка.

— Че тогава кому е притрябвало да го очисти?

— На баща с тринайсет дечица, а? — подсказа Ноби. — Ха-ха.

— Ноби — сепна се Колън, — стига си опипвал стоката. Хич не отричай! Видях те да си пълниш чантичката с поне две дузини пакетчета.

— Нема лошо — изтътна тролът. — Господин Сонки все разправяше, че за Стражата били безплатни.

— Е, туй е било много… любезно — смънка капитан Колън.

— Ъхъ. Не искал да се развъдят още скапани ченгета по улиците.

Един гълъб избра този изпълнен с дипломатически затруднения момент, за да кацне на рамото на Колън и да потвърди повишението му. Колън взе капсулката и разгъна листчето.

— От Визит. Имало улика.

— За какво? — не разбра Ноби.

— Не знам. Просто улика.

Колън свали шлема и си избърса челото. Ето от какво се боеше. В очуканите дълбини на душата си подозираше, че Ваймс и Керът умееха да подреждат уликите една до друга и да виждат накъде водят. В това им беше дарбата. Е, той си имаше свои таланти… Например умееше да се погажда с хората, винаги носеше бронирания си нагръдник излъскан и дори насън се справяше със сержантските си задължения.

— Ами напиши си доклада. Добре го даваш. Ние се връщаме в Участъка. — Щом двамата с Ноби се отдалечиха, Колън изпъшка: — Виждам аз, че тая работа ще ме довърши. Ами книжата? Знаеш колко се оправям с книжата.

— Фред, ти четеш много усърдно, иначе нищо ти няма. Нали съм те гледал? Цяла вечност мъдруваш над една страница. Викам си — всичко иска да разбере.

— А, тъй си е — оживи се Колън.

— Ако ще и да е менюто в „Клачианска бърза закуска“. Случва се да зяпаш един ред цяла минута.

— Що да се оставям да ме метнат?

Колън изпъчи гърди… тоест ги изду още повече напред.

— Имаш нужда от помощник — завърши Ноби и вдигна полата на роклята си, за да прескочи поредната локва.

— Сериозно?

— Да, няма спор. Щото ти ще си началникът.

— Ъхъ, вярно. — Колън с облекчение се вкопчи в сламката. — Човек не може да върши всичко сам и да има време за четене на дълги думи, нали?

— Улучи десетката. Разбира се, сега имаме и един сержант по-малко в Участъка.

— Добре, че ми напомни. Доста ще сме заети.

Повървяха още малко.

— Ама можеш да повишиш някого — подсказа Ноби.

— Мога ли?

— Иначе к’ва полза да си началник?

— Прав си. Иначе работата ще ме затрупа. Хъм… Ти сещаш ли се за някого?

Ноби въздъхна мислено. По досетливост Фред Колън можеше да се мери със стола, на който обикновено седеше в Участъка.

— Хрумна ми едно име…

— А, да, бе. Рег Шу, нали? Няма проблеми с писането, мисли упорито и е доста хладнокръвен — отсъди Колън. — Направо леден, правичката да си кажем.

— Само че е малко умрял — напомни Ноби.

— Е, да, туй си е явен минус.

— И се разпада на части точно когато не очакваш.

— Истината говориш — призна Колън. — Никому не се харесва да стисне нечия ръка и накрая да излезе, че има повечко пръсти.

— Що не помислиш за някого, дето вечно го подминават незаслужено? — хвърли се в последна решителна атака Ноби. — Може да не е хубавец, ама опитът му в Стражата и особено в контрола на транспорта ще е важен за града, ако хората не вдигат толкоз врява за една-две грешчици, дето бездруго не са се случвали.

Зората на прозрението засия в очите на Колън.

— Охо… Ноби, що не почна с туй отначало?

— Е, ти си решаваш, Фред… да, де, капитане — почтително произнесе Ноби.

— Ами ако господин Ваймс не одобри? Нали ще се върне след две-три седмици.

— Стига ми — вдигна рамене Ноби.

— И нямаш нищо против?

— Кой, аз ли? Фред, нали знаеш, че винаги съм готов да си изпълня дълга.

— Ноби…

— Да?

— Роклята…

— Да, Фред?

— Нали уж вече не… регулираме движението?

— Тъй си е, ама реших да я понося още малко, та веднага да се захвана, ако решиш да се занимаваме пак с транспорта.

Смразяващ ветрец повяваше над зелевите поля.

През натрапчивия дъх на зеле и тежката воня на говняните каруци носеше към Гаспод също и намеци за смола, планини, сняг, пот и застоял дим от пури. Последната миризма се дължеше на навика на коларите да пушат огромни евтини пури, за да отпъждат рояците мухи.

Светът на обонянието се простираше безкраен пред кучето, далеч по-богат от онзи, който му представяше зрението.

— Болят ме лапите — оплака се то.

— Хайде, бъди добро куче — укори го Керът.

Пътят се раздвояваше. Гаспод спря и подуши във всички посоки.

— Ха, интересна случка. Част от говната са скочили от каруцата и са отпрашили през полето ей натам. Ти позна.

— Можеш ли да откриеш вода наоколо?

Пъстрата муцуна на кучето се набръчка от напрежение.

— Езерце. Не е голямо. На два километра оттук.

— Значи натам е тръгнала. Ангуа много държи на чистотата. Не е присъщо за върколаците.

— Аз пък изобщо не съм любител на водата — отбеляза Гаспод.

— Я виж ти… За пръв път чувам.

— Стига си ме поднасял! Веднъж ме изкъпаха, за твое сведение, та знам що за гадост е банята.

Езерцето се бе сгушило сред обрулени от вятъра дървета. Шумолеше суха трева. Самотна водна кокошка се шмугна в тръстиките, когато Керът и Гаспод я доближиха.

— Всичко е ясно — подхвърли кучето. — Купчина тор влиза във водата и… — Помириса пак калта до водата. — И… хъм, тя излиза… Хъм…

— Нещо те затруднява ли? — учуди се Керът.

— Какво? А, не. Миризма като камбанка. И продължава към планините, както ти очакваше. Ха, де…

Гаспод се почеса със задния крак зад ухото.

— Значи има проблем? — увери се Керът.

— Слушай, да речем, че е станала адска гнусотия, дето не ти се ще и да я знаеш, пък аз вече съм я научил… Какво ще правиш с мен, като ти я кажа? Нали се сещаш, доста хора предпочитат да си затварят очите. Новината те засяга лично.

— Гаспод!

— Не е сама. С нея върви друг вълк.

— Аха.

Кротката, лишена от изразителност усмивка на Керът изобщо не се промени.

— И вълкът е… от мъжкото изповедание, тъй да се каже. Самец. Ъ-ъ… Без никакво съмнение.

— Благодаря ти, че ме осведоми.

— Изключително мъжествен. Хъм… В точно определен смисъл. Просто няма как да сбъркам.

— Убеден съм, че те разбирам.

— Ей, с думи няма как да се обясни. А миризмата е… доста подчертана.

— Вече ти благодарих, Гаспод. И те са тръгнали към?…

— Направо към планините, шефе — изрече Гаспод колкото се може по-мило.

Не беше задълбочен познавач на човешките сексуални отношения, а и още не можеше да повярва в някои техни особености, но поне не се съмняваше, че са несравнимо по-оплетени от кучешките.

— А тази миризма…

— Извънредно мъжкарската ли?

— Същата, да — невъзмутимо потвърди Керът. — Ще я следваш и ако си върху коня, нали?

— Дори с кесия чесън под носа.

— Добре. Защото си мисля, че е време да се разбързаме.

— Знаех, че ще си го помислиш.

Стражник Визит отдаде чест, щом Колън и Ноби влязоха в Двора на Псевдополис.

— Сър, според мен трябва да научите веднага — подаде той някакъв лист. — Току-що го взех от Родни.

— От кого?

— Духчето на моста. То рисува снимки на колите и каруците, които преминават с твърде висока скорост. Никой не го е хранил отдавна — добави Визит с мек укор.

— А, някой много е бързал — сети се Колън. — И к’во толкова? Туй е една от ония носилки, в които се возят джуджетата от дълбините, нали? Ха, двамата тролове доста са се озорили от търчане!

— Станало е веднага след кражбата на Питата — уточни Визит. — Родни пише и датата в ъгъла, виждате ли? Казах си, че съвпадението е любопитно. Сър, не ви ли се струва, че някой е бягал от града?

— Че защо едно джудже ще вземе да краде безполезно парче скала? Особено пък ако е от ония, любителите на мрака. Като им гледам тъпите дрешки, тръпки ме побиват.

Гневната тишина звънна като лост, изтърван в храм. В стаята имаше три джуджета.

— Вие двамата! — излая сержант Силен в ръката. — Трябваше вече да патрулирате! А аз имам работа на Улицата на чревцата!

Джуджетата успяха дори с походката си на излизане да подчертаят колко са ядосани.

— Я, к’во им щукна на тия? — изсумтя Фред Колън. — Много докачливи са станали. Господин Ваймс ръси такива лафове, без да спира, ама на никого не му пука.

— Щото той е Сам Ваймс — вметна Ноби.

— Охо, пък аз не съм, тъй ли?

— Ами не си. Ти си Фред Колън — напомни Ноби търпеливо.

— Тъй било, значи?

— Да, капитан Колън.

— Истина е и най-добре да я помнят! — кресна Колън. — Не пипам с кадифени ръкавички. Няма да търпя неподчинение! Отдавна си мисля, че Ваймс е доста мекушав с тия джуджета! Взимат същите пари като нас, ама са наполовина по-ниски!

— Да, да — забърбори Ноби, размахвайки ръце в трескав опит да замаже положението. — Фред, само че троловете са двойно по-големи от нас, пък и те взимат същите пари…

— Но пък мозъците им са една четвърт от нашите, значи важи и за тях…

Звукът беше продължителен и страховит. Редови стражник Шпат избута стола си назад и се изправи. Дъските на пода пукаха и скърцаха, когато подмина Колън, взе шлема си от закачалката с огромните си пръсти и тръгна към вратата.

— Ще ходя да патрулирам — изгъгна той.

— Твоята смяна започва след час — обади се стражник Визит.

— Ще ходя сега — оповести Шпат.

В стаята притъмня за миг, докато той се промуши през изхода.

— Ама к’ви са тия прищевки изведнъж? — сопна се Колън.

Другите се стараеха да не срещат погледа му.

— Ей, да не чух някакво кискане? — попита той заядливо.

— Сержант, никой не се е кискал.

— О, пак ли ще ме наричаш „сержант“, ефрейтор Нобс?

— Не, Фред, аз… Ох, божичко…

— Виждам, че тука доста сте се разпуснали — обобщи капитан Колън, а в очите му заиграха зли искрици. — Айде на бас, че знам к’во си мислите: „Туй си е старият дебелак Фред Колън, значи от днеска нататък ще си караме кефа.“

— Не, Фред, никой не те мисли за стар… Ох, божичко!…

— Само за дебелак, а? — Нажеженият поглед на Фред Колън обиколи стаята. Внезапно всички се изпълниха с необичайна прилежност в писането на докладите си. — Тъй! Друго ще бъде от днеска. Да ви е ясно. Знам ви всичките номерца… Кой го каза?

— Какво да е казал, капитане? — невинно се учуди Ноби, макар и той да чу прошепнатото „Щото от тебе сме ги учили“.

В момента беше готов да гълта жарава, но да не признае, че наистина са си позволили тази дързост.

— Някой нещо смотолеви.

— Капитане, сигурен съм, че всички мълчаха.

— И не ща да ме зяпате тъй!

— Никой не ви гледа! — изхленчи Ноби.

— А, мислите си, че нищичко не знам! — развика се Колън. — Ефрейтор, много начини има да зяпаш някого, без да го гледаш. Оня там ме зяпа с ушите!

— Фре… серж… капитане, стражник Пинг просто си пише усърдно доклада.

Разрошената перушина на Фред Колън се поприглади.

— Както и да е. Сега ще се кача в кабинета си. Ще има промени тука. И някой да ми донесе чаша чай.

Гледаха го как изкачва стъпалата, влиза в кабинета и затръшва вратата.

— Ех, да му се… — подхвана стражник Пинг.

Ноби имаше несравнимо по-богат опит от допира с характера на Колън. Припряно размаха ръка, а другата с драматичен жест опря до ухото си.

В тишината всички чуха тихото щракане на бравата.

— Няма да ни се отрази зле малко разнообразие — заяви стражник Пинг.

— Както е казал пророкът Осори, по-добре вол в двора на грънчар от Хершеба, отколкото сандал в бъчвата на винар от Гаш — отсъди стражник Визит.

— Ъхъ, и аз тъй знам — съгласи се Ноби. — Добре де, ще му направя чай. На всекиго му олеква, като си пийне чайче.

Две-три минути по-късно стражниците слушаха долитащите през вратата крясъци на Колън.

— Що за чаша е тая, ефрейтор?!

— Ами вашата, сер… капитане. Винаги в нея си пиете чая.

— Вярно, ефрейтор. Значи е сержантска чаша. А от к’во пият офицерите?

— Керът и господин Ваймс си имат свои чаши, най-обикновени…

— Тъй са си решили, ефрейтор, ама в устава на Стражата пише, че офицерите трябва да имат чаша с чинийка. Ей го тука — член 301, алинея В. Ясен ли съм?

— Не помня да имаме…

— Знаеш къде е касичката с дребните пари. Май само ти знаеш, а? Свободен си, ефрейтор.

Ноби слезе по стълбата пребледнял, стиснал окаяната чаша, нарушаваща устава. След секунди вратата се отвори отново.

— И не смейте да храчите в чашата ми! — изрева Колън. — Тоя мръсен номер също го знам! А чая ще ми го бъркате с лъжичка! Без хитрини!

Вратата се затръшна. Стражник Визит взе чашата от треперещата ръка на Ноби и го потупа по рамото.

— Чувал съм, че при трола Тебеширчо и второто качество си е съвсем поносимо…

Вратата се отвори.

— Искам проклетата ми чаша да е от фин порцелан!

Вратата се затръшна.

— Някой виждал ли е безотчетните пари напоследък? — простодушно се осведоми стражник Пинг.

Ноби бръкна печално в джоба си и извади няколко долара. Връчи ги на Визит.

— По-добре иди в оня кожодерски магазин на Кралското шосе. Купи чаша с чинийка, дето можеш да си видиш ръката през тях. Нали се сещаш — със златни кантове? — Озърна се към другите стражници. — А бе, сбирщина, к’во се размотавате? Тука няма да спипате много престъпници!

— Ноби, това ли са всичките безотчетни пари? — неумолимо попита Пинг.

— Я да не ми викаш Ноби! Хайде, да те видя на улицата! И другите също!

Дните се търкаляха един след друг. Освен това трополяха и друсаха. Каретата беше удобна, доколкото уютът е присъщ на подобни возила, но понеже минаваше през безкрайна поредица от дупки по пътя, поклащаше се като люлка. Отначало хаотичното движение унасяше. След ден-два досаждаше. Както и пейзажът навън.

Ваймс гледаше вкиснат през прозореца.

Видя поредната сигнална кула на хоризонта. Спомни си, че ги издигаха близо до пътя, макар и това да не беше най-прекият маршрут. Само глупак би решил да ги строи в дивата пустош. На хиляда километра от Анкх-Морпорк още се срещаха тролове, които не успяваха да проумеят факта, че за тях човешкото месо е несмилаемо. Пък и повечето селища се гушеха край пътищата.

Новата гилдия сигурно трескаво трупаше пари. Дори от такова разстояние се различаваше строителното скеле — работниците припряно закачаха още сигнални щори и семафори. Цялата конструкция сигурно щеше да се нацепи на трески при първия ураган, но дотогава собствениците й щяха да са припечелили достатъчно, за да построят още пет кули. Или петдесет.

Всичко стана твърде бързо. Кой би повярвал неотдавна? А съставките на бъркотията си ги имаше от много години. Семафорите съществуваха от древността. Преди век Стражата бе използвала няколко кули, за да разпраща съобщения до патрулите. И водоливниците не се занимаваха с нищо друго, освен да седят и да се вторачват. Липсваше им въображение, за да се поддадат на зрителни илюзии.

Хората обаче започнаха да си представят новините съвсем другояче. Преди биха предавали известия за придвижването на войски или за смъртта на крале. Вярно, и това трябва да се знае, но не се случва често. А те искаха съвсем редовно да научават колко струва добитъкът днес в Анкх-Морпорк. Ако цената е паднала, защо да не откарат стадото в Куирм? Да, задължително беше да са осведомени за дреболиите. И то всевъзможни. Например: „Корабът ми стигна ли благополучно там?“ Затова гилдията с маниакална упоритост прокарваше линията от кули през планините към Генуа, намираща се на цели шест хиляди километра от Анкх-Морпорк. Минаваха месеци, докато корабът заобиколи нос Ужас. Колко беше готов да плати един търговец, за да научи само след ден, че корабът е хвърлил котва до кея? А колко струва товарът му в момента? Продаден ли е изгодно? Има ли търговецът открита сметка на свое име в Анкх-Морпорк?

Че как нямаше гилдията да натрупа пари?

Лудостта се разпространи бързо като всяка друга в големия град. Май всеки, който можеше да скове два-три дъсчени етажа, да наеме двама водоливници и да монтира механизъм от стара вятърна мелница, успяваше да се вмъкне в бизнеса. Отидеш ли да вечеряш в кръчма, няма как да не видиш как някой изскача всеки пет минути да провери дали има съобщение за него от най-близката кула. Имаше и нова мода — приятели си разменяха безсловесни съобщения през претъпкана зала, причинявайки леки контузии на стоящите наблизо…

Ваймс поклати глава. Вести без смисъл — досущ телепатия без мозъци.

Да, ама свърши работа миналата седмица, нали? Когато Джак Незнайкото отмъкна онова сребро в Сто Лат и препусна към сигурното си леговище в Сенките на Анкх-Морпорк. А сержант Ръбчо от Стражата в Сто Лат, който се бе обучавал при Ваймс, изпрати съобщение по кулите. Получиха го около час преди Джак да влезе небрежно през градската порта и да попадне в обятията на очакващия го сержант Детритус. Според закона ситуацията беше малко хлъзгава, защото обирът не бе извършен в земите на Анкх-Морпорк, а известията по семафорните кули някак не попадаха в представата за преследване на злосторник, забелязан на местопрестъплението. Джак любезно премахна всякакви затруднения, като замахна яростно срещу трола. Арестуваха го за нападение срещу полицейски служител и се погрижиха за счупената му китка…

Лейди Сибил похъркваше кротичко. Брачната връзка винаги се състои от двама души, които са готови да се закълнат, че само другият хърка.

Иниго Скимър се свираше в ъгъла и четеше книга. Ваймс го позяпа.

— Ще се кача горе да подишам чист въздух — сподели след малко.

Отвори вратичката и тракането на колелата сякаш изпълни тясната задушна кабина заедно с прахоляка.

— Ваша светлост… — надигна се Скимър.

Ваймс, който вече се катереше, пак надникна в кабината.

— С такова държание няма да си спечелите приятели — увери той чиновника и затвори вратичката с ритник.

Веселка и Детритус се бяха настанили удобно на покрива. Поне не се задушаваха, а и имаха добър изглед във всички посоки, стига зеленчуците до хоризонта да се вместват в разбиранията ти за приятен пейзаж.

Ваймс се пъхна в пролуката между два вързопа и се наведе към Веселка.

— Ясно ти е как се работи с кулите, нали?

— Е, донякъде, сър…

— Добре. — Той й връчи късче хартия. — Където и да спрем за нощувка, наблизо ще има кула. Зашифровай тия думи и ги изпрати до Стражата. Сетят ли се кого да поразпитат, ще знаят всичко до час-два. Да, предай им да се отбият при Мократа Топси, тя върти пералнята в онуй свърталище. Или при Гилбърт Гилбърт. Той винаги знае какво става.

Веселка прочете съобщението и изгледа втренчено Ваймс.

— _Сигурен_ ли сте, сър?

— Може да съм, а може и да не съм. Погрижи се описанието с особените белези да е пълно.

— Позволявате ли да попитам какво ви подтикна да…

— Походката му. А и той не улови портокала — обясни Ваймс. — Мхъ-мхъ…

Стражник Визит чистеше стария гълъбарник, когато се получи съобщението по семафорните кули.

Напоследък прекарваше все повече време с гълъбите. Заниманието не беше особено популярно, затова никой не се опитваше да го измести, а тук поне крясъците и тряскането на врати се чуваха приглушено.

Прътите за кацане блестяха.

Харесваше си работата. Нямаше мнозина приятели в града. Всъщност нямаше мнозина приятели и в Стражата. Но намираше с кого да говори, а и напредваше в религиозната просвета на гълъбите.

А сега и това…

Беше адресирано до капитан Керът. Вероятно трябваше да го връчи на капитан Колън, и то лично, защото Колън подозираше, че другите му четат съобщенията, пуснати по пневматичната тръба.

До днес стражник Визит бе успял да се опази. Омнианците поначало проявяваха дарба да не се усъмняват в получените заповеди, ако ще и да не откриват никакъв смисъл в тях. Визит по инстинкт почиташе висшестоящите, независимо колко са смахнати, просто защото бе възпитан подобаващо. Имаше и достатъчно време да си излъска бронята. Незнайно защо стана много важно стражниците да носят излъскана броня.

Въпреки това, за да отиде при Колън, имаше нужда от цялата храброст на епископ Рог, когато влизал в града на улитите, а било всеизвестно как те постъпвали с чужденците.

Слезе от гълъбарника и тръгна изнервен към главната сграда, като внимаваше да крачи напето.

Вътре не завари почти никого. Стражниците май не се свъртаха тук през последните дни. В такова мразовито време обикновено предпочитаха да безделничат под покрив, но внезапно у тях пламна желанието да са по-далеч от очите на капитан Колън.

Визит се качи до кабинета и почука на вратата.

След малко почука пак.

Не дочака никакъв отговор и бутна вратата, пристъпи към изтърканото до сияние опразнено бюро и посегна да пъхне хартийката под мастилницата, за да не я издуха някой повей откъм прозореца…

— Пипнах ли те!

Ръката на Визит трепна и мастилницата подскочи. За миг видя черно-синя струя да профучава край едното му око и чу как тя плисна върху нещо зад гърба му.

— Ясно — процеди през зъби Колън. — Нападение срещу старши офицер.

— Беше злополука, капитане!

— Хайде, де! Тогава питам — защо се прокрадваш в кабинета?

— Мислех, че не сте тук, капитане! — избълва Визит.

— Аха!

— Моля?

— Вмъкна се да ми четеш книжата, а?

— Не, капитане! — Визит се поопомни. — А вие защо дебнехте зад вратата?

— Охо, вече ще ми забраняваш да си стоя зад вратата, тъй ли?

В този момент Визит допусна следващата си грешка. Позволи си усмивка.

— Е, сър, изглежда малко странно…

— Стражник, да не намекваш, че се държа чудато? — попита капитан Колън. — Случайно да не откриваш у мене нещо смешно?

Визит се вторачи в осеяното с червени и сини петна лице.

— Нищичко, сър.

— Досега работата ти беше задоволителна, стражник — започна Колън, застанал прекалено близо пред Визит. — Затуй няма да съм много строг с тебе. Никой не може да каже, че не съм справедлив. Понижавам те в редови стражник, ясно ли е? И заплатата ти ще бъде съответно намалена със задна дата от първия ден на настоящия месец.

Визит отдаде чест. Не знаеше друг начин да излезе жив от тази стая. Едното око срещу него трепкаше зловещо.

— Ти обаче можеш да загладиш вината си — смили се капитан Колън, — ако признаеш кой краде, подчертавам — краде захарните бучки.

— Сър?

— _Знам_, че снощи бяха четирийсет и три. Преброих ги много внимателно. Тая сутрин са четирийсет и една, стражник. А пък са заключени в шкафчето на бюрото. Ще ми я обясниш ли тая загадка?

Ако у Визит честността се съчетаваше със склонност към самоубийство, щеше да отговори: „Ами, капитане, макар да знам, че имате всякакви достойнства, виждал съм ви да броите на пръсти и всеки път да получавате различен отговор.“

— Ъ-ъ… да няма мишки? — предположи немощно.

— Ха! Свободен си, редови стражник, и си помисли добре!

Когато опечаленият Визит излезе, капитан Колън се загледа в разчистеното бюро.

Малката мъждукаща част от мозъка му, в която все още припламваха искрите на свързани мисли през мъглата от сковаващ ужас, започваше да му подсказва: „Толкова си затънал, че вече срещаш светещи риби.“

Да, имаше празно бюро, но само защото бе махнал от него всички хартии.

Не можеше да се твърди, че Фред Колън беше неграмотен, но имаше нужда от размисъл и напъване, за да преодолее нещо по-дълго от инвентарен списък. Засядаше задълго на всяка дума с повече от три срички. Би било възможно да се каже, че е функционално грамотен. Тоест отнасяше се към четенето и писането както към ботушите — необходими са, но не е задължително да са забавни и е много подозрително, ако на другите им харесват.

Разбира се, господин Ваймс бе търпял бюрото да е отрупано с книжа, но на Колън му хрумна, че Ваймс и Керът вероятно са се научили да надхитрят купчините, защото знаят кое е важно, а кое — не. За него това умение си оставаше стъписваща мистерия. Сред тези документи имаше жалби, паметни бележки и покани, писма с молба „да ми отделите няколко минути“ и формуляри за попълване, доклади за четене и изречения с думи като „злонамерен“ и „незабавни мерки“. Представяше си ги като надвиснала вълна, която ей сега ще го захлупи.

Здравомислещата частичка в главата му се питаше дали пък офицерите не са предназначени за преграда между сержантите и всички тези гов… глупотевини, за да си вършат на спокойствие сержантската работа.

Капитан Колън си пое дъх на чести пресекулки.

А от друга страна, щом хората му започват да отмъкват захарните бучки, как ще има ред! Опази захарта и всичко друго ще се оправи!

Ето го разковничето!

Обърна се и погледът му отново срещна хартиения хълм, който стърчеше обвинително в ъгъла на кабинета.

После се спря на празната камина.

Нали в това му беше цаката на офицерството? Да вземаш решения!

Редови стражник Визит слезе съсипан в дежурната стая, която се бе напълнила с полицаи от две смени.

Всички се трупаха около едно от бюрата, върху което лежеше леко калната Гранитна пита.

— Стражник Бедрогриз я намерил на Зефирната улица — обясняваше сержант Силен в ръката. — Захвърлена ей така. Крадецът сигурно се е уплашил.

— Много далеч от музея… — обади се Рег Шу. — Защо да я мъкне през целия град и да я остави в тузарски квартал, където все някой е щял да се спъне в нея?

— О, горко ми, о, покруса — завайка се Визит.

Чувстваше, че е несправедливо пренебрегнат заради един… би казал „езически идол“, но не искаше джуджешка брадва да го съсече през коленете.

— К’во става, коремчето ли те присвива? — попита с небрежно съчувствие Ноби.

— Понижен съм в редови стражник.

— Какво? Защо? — сепна се Силен в ръката.

— Ами… не е много ясно.

— Е, това е вече прекалено! — кипна джуджето. — Вчера той уволни трима от нашите в участъка при „Кукличките“. Няма да се помайвам, докато изрита и мен. Тръгвам към Сто Лат. Там никога не достигат добре обучени стражници. А аз съм сержант и ще мога да се пазаря за заплатата.

— Слушай — намеси се Ноби, — и Ваймсчо по цял ден ръси неприятни лафове. Чувал съм го от сутрин до вечер.

— А, не е същото.

— Как тъй?

— Защото той е господин Ваймс. Помниш ли размириците на Лесната улица миналата година? Един тип замахна да ми смаже главата с боздуган, когато ме събориха, но господин Ваймс му се изпречи и пръв го прасна по тиквата.

— Право думаш — потвърди стражник Сечиколяно. И той беше джудже. — Когато те натикат в ъгъла, господин Ваймс все се оказва до теб.

— Ама старият Фред… Нали си го знаете Фред Колън? — жално промълви Ноби, докато изливаше врящата вода от котлето в чайниче за запарка. — Работата на ченгето я владее и отвътре, и отвънка.

— Да — потвърди Сечиколяно, — както той си я знае.

— А бе, исках да кажа, че е в Стражата по-дълго от всеки друг.

Чуха се няколко думи на джуджешки. По-ниските стражници се ухилиха.

— Туй к’во беше? — настрои се подозрително Ноби.

— Ами в приблизителен превод — изрече сержант Силен в ръката — звучи така: „И задникът ми открай време е задник, ама аз не го слушам за нищо.“

— Глоби ме половин долар, че изнудвам гражданството! — наежи се Сечиколяно. — И кой, моля ви — Фред Колън! Че той само дето не тръгва на патрул с пазарска торба в ръка! Аз какво толкова направих — изпих една безплатна халба в „Грозда“, обаче научих, че Уоли Луксозния пак е пълен с парици. Струва си да го знаем. Помня как излизах да патрулирам с Фред Колън, когато започнах тук. Едва не си слагаше салфетка под брадичката, щом доближим някоя закусвалня. „О, не, сержант Колън, за нищо на света няма да приемем пари от вас!“ Започваха да му подреждат масата, когато го видеха отдалеч.

— Всички го правят — вдигна рамене Силен в ръката.

— Ама не и капитан Керът — честно възрази Ноби.

— Капитан Керът си беше… единствен.

— Аз какво да правя сега? — сети се Визит и размаха намацаното с мастило листче. — Господин Ваймс спешно се нуждае от информация!

Силен в ръката прочете съобщението.

— Е, няма да е трудно. Старият Узи Трезвеника от улица „Кикълбъри“ е чистач там от години, а ми дължи услуга.

— Щом ще пращаме съобщение до господин Ваймс — обади се и Рег Шу, — трябва да му пишем за Сонки и за Питата. Нали така ни заръча? Докладът ми е готов.

— Но защо? Той е на хиляда километра оттук.

— Ще ми олекне, ако и той знае — призна си Рег. — Доста се тревожа.

— Добре де, каква полза и той да научи?

— Нека той се тревожи, пък на мен ще ми е по-спокойно.

— _Ефрейтор Нобс!_

— Подслушва зад вратата, от мен го запомнете — изръмжа сержант Силен в ръката. — Аз се махам.

— Идвам, капитане! — подвикна Ноби.

Отвори долното чекмедже на своето вехто и изстрадало бюро, извади пакетче шоколадови бисквити и подреди изящно няколко от тях в чинийка.

— Ей, сърцето ми се къса, като те гледам — промърмори Силен в ръката, намигайки на другите джуджета. — На теб ти идва отвътре да си истинско нескопосано ченге. Колко жалко, че си тръгнал срещу природата си и се правиш на некадърна келнерка.

— Ха, ха, ха — изрепчи му се Ноби. — Само почакайте и ще видите. — Пак извиси глас. — Веднага идвам, капитане!

В кабинета миришеше остро на изгорена хартия.

— Чудесно е човек да се постопли — изчурулика Ноби и остави подноса на бюрото.

Но капитан Колън не му обърна внимание. Бе наредил на бюрото захарните бучки.

— Ефрейтор, какво не им е наред според тебе? — попита тихо.

— Е, малко са се омърляли, щото ги пипате постоянно…

— Трийсет и седем са, ефрейтор.

— Много съжалявам, капитане.

— Визит сигурно си е взел, когато беше тука. Заблудил ме е с някой засукан чуждоземски фокус. Умеят ги тия номера. Катерят се по въжета и изчезват, като стигнат до края.

— Той носеше ли си въже? — посмути се Ноби.

— Ефрейтор, ти на подбив ли ме вземаш?

Ноби отдаде чест.

— Не, сър! Може да е било невидимо, сър. Щом изчезват в края на въжето, ще накарат и въжето да изчезне, нали? Очевидно е.

— Правилно мислиш, ефрейтор.

— Като споменахте мисленето, сър — хвърли се с рогата напред Ноби, — дали имахте някоя минутка в претоварения си график, за да обмислите кого да повишите в сержант?

— Ефрейтор, точно с туй се занимах най-съвестно.

— Прекрасно, сър.

— Спомних си всяка дума, дето ти ми я каза, и изборът направо ми се наби в очите.

— Тъй вярно, сър! — отдаде чест Ноби и се опита да застане мирно.

— Само се надявам да няма сръдни. Случва се, когато повишиш някого. Ако има някакви неприятности, искам да ми се докладва кой краде захарните бучки.

— Слушам, сър!

Малко оставаше краката на Ноби да се отлепят от пода.

— И ще разчитам на тебе, ефрейтор, да ми съобщаваш, ако някой прави гадости на сержант Кремъчко.

— Сержант Кремъчко… — отпаднало повтори Ноби.

— Знам, че е трол, ама не искам да ми се носи славата, че страдам от предразсъдъци.

— Сержант Кремъчко.

— Знаех си, ефрейтор, че на тебе мога да се опра.

— _Сержант_ Кремъчко.

— Туй е всичко засега. След час трябва да се явя пред негова светлост и искам да помисля. Такава ми е работата — да мисля.

— _Сержант Кремъчко._

— Да. На твое място ще отида да го попитам какво трябва да се свърши.

Бели пера бяха пръснати из полето. Селянинът стоеше пред отворената врата на курника и клатеше глава. Озърна се, щом чу доближаването на конник.

— Добро утро, господине! — поздрави непознатият. — Нещо лошо ли ви е сполетяло?

Селянинът отвори уста да подхвърли някоя шега или направо да разкара досадника, обаче се запъна. Вероятно го спря видът на меча зад гърба на ездача. Или леката усмивка на мъжа. Усмивката май плашеше повече от оръжието.

— Е, таквоз, де, някоя твар е влизала при кокошките ми — престраши се да отговори. — Ще да е била лисица.

— Подозирам, че е бил вълк — възрази конникът.

Селянинът отвори уста да се сопне: „Стига тъпотии, бе, тука немаме вълци по туй време!“ Уверената усмивка насреща пак го разколеба.

— Много кокошки ли са отмъкнали?

— Шест.

— И са влезли през…

— Да, де, туй е най-шашавото, щото… Ей, псето да го махате!

Малко помиярче скочи от седлото и започна да души около курника.

— Няма да ви пречи — заяви конникът.

— Готин, гледай да не си прахосаш късмета, че моят човек е в смахнато настроение — изрече някакъв глас зад гърба на селянина.

Той побърза да се обърне. Кучето го гледаше невинно. Всеки знае, че животните не говорят.

— Гаф-гаф? Бау-бау? Куик-куик? — предложи му избор помиярчето.

— Много добре е дресиран — обясни ездачът.

— Да, бе — изсумтя гласът зад гърба на селянина, който изведнъж се изпълни с паническо желание да отпрати този конник по-скоро.

От тази усмивка тръпки го полазиха по гърба, вече му се причуваха и смехории…

— Не знам как са се промушили. Вратата си е залостена…

— Пък и вълците обикновено не си плащат за плячката, нали? — допълни непознатият.

— _Вие пък как познахте, по дяволите?!_

— Няколко дреболии ми подсказаха, уважаеми господине. И не можех да не забележа как стиснахте юмрук, когато чухте тропота на копита. Затова предположих, че сте намерил… да пресметна… три долара в курника. С тях можете да купите шест най-качествени птици в Анкх-Морпорк.

Онемелият мъж разтвори пръсти. Монетите блеснаха под слънцето.

— Ама… аз ги продавам пред градската порта по десет пенита! — изхленчи той. — Що не ме помолиха направо!

— Вероятно не са искали да ви безпокоят. И щом заговорихме за това, ще ви бъда благодарен, ако ми продадете едно пиле…

Зад селянина кучето произнесе отчетливо:

— Гаф-гаф!

— _… две_ пилета, за да не ви губя повече времето.

— Гаф-гаф-гаф.

— _Три_ пилета — поправи се ездачът уморено. — А ако ги оскубете и опечете, докато се погрижа за коня си, охотно ще ви дам по един долар за всяко.

— Гаф-гаф.

— Да, моля ви две от пилетата да са без никакви подправки.

Селянинът кимна безмълвно. Не беше с пилешки акъл, та да се откаже от долар за пиле. Не е за изпускане. Още по-важно беше да не възразява на човек с такава усмивчица на лицето. Май изобщо не се променяше. Предпочиташе да не я вижда още дълго.

Забърза към двора с най-хубавите пилета, посегна да хване едно особено тлъсто… и се подвоуми. Щом онзи е толкова луд, че да плати по долар за свястно пиле, може да остане доволен и от по-невзрачно. Изправи се.

— Само най-доброто, господинчо.

Извъртя се на пети. Наблизо беше само проскубаното кученце, което се чешеше сред малък облак прах.

— Гаф? — обади се то.

Селянинът го прогони с камък. После избра трите най-хубави.

Керът лежеше под едно дърво и се опитваше да намести главата си удобно върху дисагите.

— Ти видя ли, че тя почти е успяла да заличи следите си в прахоляка? — попита Гаспод.

— Да — потвърди Керът и затвори очи.

— Тя винаги ли плаща за пилетата?

— Да.

— Защо?

Керът се обърна на хълбок.

— Защото зверовете не го правят.

Гаспод се вторачи в тила му. Общо взето, радваше се, че има дар слово, но нещо в оттенъка на почервенелите уши му подсказа, че дарбата да млъкнеш навреме е още по-ценна.

Зае позата, която почти несъзнателно определяше като „Верният спътник бди зорко“, доскуча му, почеса се разсеяно и се сви в позата „Верният спътник се е сгушил с нос в дупето си“[11]. И заспа.

Скоро го събудиха гласове. Откъм къщата се носеше лек дъх на печени пилета. Гаспод се претърколи и видя селянина да говори с някакъв колар. Послуша ги и седна рязко, принуден да решава сложен метафизически проблем.

Накрая събуди Керът, ближейки ухото му.

— Фзвл… Какво?

— Първо ми обещай да вземеш печените пилета, бива ли? — избълва Гаспод.

— Моля?

Керът се надигна и седна.

— Вземи пилетата и тогава да тръгваме, а? Трябва да ми обещаеш.

— Добре, добре, обещавам. Какво се е случило?

— Чувал ли си за градче на име Безгащино?

— Струва ми се, че е на петнайсетина километра оттук.

— Един от съседите на господин Селяка току-що му каза, че там са хванали вълк.

— Да не са го убили?

— Не, не, но ловджиите… нали разбираш, има ги много по тези краища заради овчите стада по околните хълмове, край тях пък се навъртат вълци… решили са малко да настървят кучетата си… Спомни си, че обеща да вземеш пилетата!

Беше единадесет часът. Точно. На вратата се почука много прилежно. Патрицият погледна озадачено към дървенията. Накрая се обади:

— Влез.

Фред Колън се вмъкваше в кабинета с видимо затруднение. Ветинари проследи зрелището още няколко секунди, но дори и той се поддаде на съчувствието.

— Временен капитане, не е задължително през цялото време да бъдете в стойка мирно — отбеляза меко. — Разрешено ви е да се сгъвате достатъчно, за да боравите успешно с дръжката на вратата.

— Да, съррр!

Патрицият притисна с длан едното си ухо, за да го защити.

— Можете да седнете.

— Да, съррр!

— Можете и да говорите по-тихо.

— Да, съррр!

Лорд Ветинари се укри зад бюрото си.

— Временен капитане, позволявам си да ви похваля за сияйното състояние на бронята ви…

— Търкане и лъскане, съррр! Нищо не може да ги замести!

Потта се стичаше на струйки по лицето на Колън.

— О, така ли. Очевидно търкането и лъскането са на почит при вас. Да видим сега… — Патрицият извади лист от едната малка купчинка върху бюрото. — Вижте какво, врем…

— Да, съррр!

— Добре, добре. Получих още едно оплакване за престараване в поставянето на скоби. Уверен съм, че се досещате за кой случай говоря.

— Създаваше сериозни задръствания, съррр!

— Определено. Всъщност е прословута с това. И все пак това е Операта.

— Съррр!

— Собственикът е на мнение, че големите жълти скоби на всеки ъгъл някак нарушават стила на зданието. Разбира се, пречат му и да го откара другаде.

— Съррр!

— Да, да. Временен капитане, според мен в подобни ситуации умереността е крайно желателна!

— Трябваше да послужи за пример на останалите, съррр!

— Виж ти. — Патрицият хвана друго парче хартия с палеца и показалеца си, сякаш държеше рядко и твърде особено създание. — Другите бяха… да проверим дали съм запомнил правилно, но някои неща просто не се забравят… Да… Три сгради, шест фонтана, три статуи и бесилката на Смотаната улица. О, как пропуснах… и моя дворец.

— Разбирам, че сте паркирал по работа, съррр!

Лорд Ветинари се запъна за миг. Не му беше лесно да общува с Фред Колън. Всеки ден му се налагаше да среща хора, за които беседите бяха сложна игра, а сега внимаваше да не се отклонява от най-простичките ходове в нея.

— Трябва да призная, че следя кариерата ви напоследък с нарастващо и неустоимо любопитство. Принуден съм да ви попитам защо в момента Стражата се състои само от двайсетина служители?

— Съррр?

— Сигурен съм, че доскоро бяха шестдесет.

Колън попи потта от лицето си.

— Режем гнилото, съррр! Правим Стражата по-стегната!

— Виждам. Броят на вътрешните дисциплинарни обвинения, които сте повдигнал срещу подчинените си — Патрицият взе много по-дебел документ, — ми се струва прекомерен. Изброих не по-малко от сто седемдесет и три случая на пулене, ослушване и ноздрене.

— Съррр!

— Ноздрене ли, временен капитане?!

— Съррр!

— Аха. Открих и едно обвинение в… да, „неподчинение чрез изтърваване на собствената си ръка“, повдигнато срещу стражник Шу. А Командир Ваймс винаги ми е описвал в най-благоприятна светлина работата на този служител.

— Много е коварен, съррр! Не можем да се доверяваме на мъртъвците!

— И на повечето от живите, както изглежда.

— Съррр! — Колън се наклони напред, лицето му се разкриви от смразяваща съзаклятническа гримаса. — Между нас да си остане, сър, ама Командир Ваймс пипаше твърде мекушаво. Допускаше да им се размине безнаказано за какво ли не. Дори захарта отмъкват, съррр!

Очите на Ветинари се присвиха, но Колън не би могъл да долови и с телескоп промяна в настроението му.

— Аз си спомням твърде добре, че е споменавал често двама служители, чиято неточност, безотговорно поведение и пълна безполезност са ужасяващо обезсърчителен пример за всички останали…

— Ей за същото ви думам — възликува Колън. — От една гнила ябълка целият чувал отива по дяволите!

— Само че вече имате кошница ябълки вместо чувал — отбеляза Патрицият. — Дори по-скоро панерче.

— За нищичко не се тревожете, ваша светлост! Аз ще подкарам всички във вярната посока. Ще ги стегна завчас!

— Убеден съм, че и занапред ще успеете да ме изненадвате — подхвърли Ветинари и се облегна на стола си. — И имам намерението да не изпускам действията ви от поглед. А сега, временен капитане, имате ли още нещо да докладвате?

— Всичко е тихо и кротко, съррр!

— Как ми се иска да беше така! Само се питах дали в града има събития, свързани с някакво лице на име… — Патрицият сведе поглед към поредния лист — … Сонки?

Капитан Колън почти успя да си глътне езика.

— Дреболия, съррр! — изграчи накрая.

— Значи Сонки е жив?

— Ъ-ъ… намерен е мъртъв, съррр!

— Убит ли е?

— Съррр!

— Ох… Временен капитане, мнозина не биха сметнали това за дреболия. Особено Сонки.

— Е, съррр, не на всички им допада онуй, дето той го върши.

— Случайно да не говорим за Уолъс Сонки? Производителя на каучукови изделия?

— Съррр!

— Временен капитане, не виждам нищо спорно в ботушите и ръкавиците.

— За… ъ-ъ, другите стоки става дума, съррр!

Колън се прокашля неловко.

— Аха. Предохранителите.

— Повечето хора не им се радват, съррр.

— И аз това чувам.

Колън пак се изпъна на стола си.

— Неестествено е, съррр, тъй мисля аз. Мразя ги тия неестествени измишльотини.

Ветинари като че изпадна в недоумение.

— Тоест ядете месото сурово и спите в клоните на дърво ли?

— Съррр?

— Нищо, нищо. Някой в Юбервалд обаче се интересуваше от Сонки напоследък. А сега човекът е мъртъв. Разбира се, не би ми хрумнало да уча Стражата какво да прави. — Взря се напрегнато в Колън, за да провери дали думите му оказаха някакво въздействие, и реши да допълни: — Казвам, че вие си решавате какво да разследвате в този пренаселен град.

Колън пак се бе залутал без карта в непознати земи.

— Благодарско, съррр!

Патрицият въздъхна.

— Временен капитане, сигурен съм, че много въпроси изискват будното ви внимание.

— Съррр! Имам планове за…

— Тоест не ми позволявайте да ви губя времето.

— А, нищо, ваша светлост, време си имам…

— _Довиждане_, временен капитан Колън.

В преддверието Фред Колън постоя, докато ударите на сърцето му се поразредят от тракане на кастанети до биене на барабани.

Общо взето, мина добре. Че и много добре даже. Всъщност изумително добре. Негова светлост на практика го направи свой довереник. Нямало да го изпуска от поглед.

Фред се чудеше защо толкова се е плашил от офицерстването. Оказа се, че няма нищо страшно, щом запретнеш ръкави. Ех, да беше започнал преди години! За нищо на света не би позволил някой да каже лоша дума за господин Ваймс, който трябваше да внимава в онези опасни чужди земи… Но пък Фред Колън си беше сержант и когато Сам Ваймс започна като новобранец в Стражата, нали? Само вродената почтителност му е пречила през тези десетилетия, не друго. Когато Сам Ваймс се върне у дома, Патрицият сигурно ще каже някоя и друга добра дума за временния му заместник и Фред Колън без никакво съмнение ще изкачи поредното стъпало по стълбичката на повишението.

Да, де, само до истински капитански чин, напомни си, докато пристъпяше напето надолу по стълбата — внимателно, разбира се, защото е почти невъзможно да слизаш напето по стъпала. Не би и помислил да се издигне над капитан Керът. Нямаше да е… редно.

Този факт доказва, че колкото и да се опияни от властта някой, на инстинкта за самосъхранение не може да му се запуши устата.

„Ама той наистина първо взе пилетата — повтаряше си Гаспод, провирайки се между краката на гъмжилото. — Невероятно.“

Е, не отделиха време да ги изядат. Гаспод бе напъхан в другите дисаги. Не би си пожелал отново да се друса така петнайсетина километра, особено ако през целия път ще го дразни миризмата на печени пилета.

В града май имаше пазарен ден и издевателствата над вълка бяха запазени за десерт. Имаше оформен неправилен кръг от пръти. Някои мъже държаха за нашийниците кучетата си — грамадни, тежки и неприятни за гледане създания, вече побеснели от възбуда и слабоумие.

До кръга беше клетката. Гаспод се провря към нея и погледна през решетката купчината сплъстена сива козина в сенките.

— Приятелче, като гледам, чака те неравностойна битка.

Противно на легендите — а за вълците са съчинени множество легенди, макар почти всички да се отнасят само до заблудите на хората спрямо тези животни — уловеният вълк почти винаги скимти и се свива в ъгъла, а не обезумява от ярост.

Този обаче знаеше, че няма какво да губи. Окъпани в пяна челюсти щракнаха до решетката.

— Ей, къде са другите от глутницата? — попита Гаспод.

— Нямам глутница, дребосък!

— Ясно. Единак, значи? — „Тези са най-гадните“ — добави мислено кучето и смънка под носа си: — Не си струва да го нравя и заради печените пилета. — После изръмжа: — Не си ли виждал други вълци наоколо?

— Видях!

— Добре. Искаш ли да се измъкнеш жив оттук?

— Всички ще ги изтребя!

— Бива, бива, само дето са десетки. Няма да стане. Ще те разкъсат на мръвки. Кучетата са по-злобни от вълците, да знаеш.

Очите в сенките се присвиха.

— А ти що се месиш, бе, псе?

— Щото ме пратиха да ти помогна. Прави каквото ти кажа и може след половин час да се махнеш оттук. Иначе утре ще си постелка на пода в нечия къща. Ти избирай. Току-виж, от тебе не останало достатъчно и за постелка.

Вълкът се заслуша във врявата на кучетата. Нямаше как да се заблуди за намеренията им.

— Какво си намислил?

Няколко минути по-късно тълпата беше разбутана учтиво и Керът стигна с коня си до оградения кръг. Шумотевицата позатихна. Меч върху кон винаги буди уважение. Ездачът обикновено е само за украса, но не и този път. Годините в Стражата бяха доиздули и доизлъскали мускулите на Керът.

А и усмивчицата му се набиваше на очи. Беше от онези, които карат краката да отстъпват.

— Добър ви ден. Кой е старшият тук?

Хората поспориха малко за положението си и един мъж предпазливо вдигна ръка.

— Аз съм заместник-кметът, ваше благородие.

— А какво се каните да правите?

— Ще насъскаме кучетата по един вълк.

— Нима? Самият аз притежавам вълкодав с необичайна мощ и пъргавина. Мога ли да изпитам силата му срещу презряната твар?

Зяпачите пак помърмориха помежду си и стигнаха до общо съгласие — защо пък не? А и не забравяха за усмивчицата…

— Опитайте, ваше благородие — вдигна рамене заместник-кметът.

Керът пъхна два пръста в устата си и изсвири. Жителите на градчето се облещиха сащисани, когато Гаспод се измъкна изпод краката им и седна. После се разкикотиха.

След малко настана тишина, защото усмивчицата не изчезна от устните на чужденеца.

— Някакъв проблем ли има? — осведоми се Керът.

— Ще стане на такива дребни парченца, че няма и да ги съберем после!

— Е, и? Нима сте загрижени за живота на някакъв си вълк?

Смехът избухна отново. А заместник-кметът започна да подозира, че с него си правят грубиянски майтап.

— Кучето си е ваше, господине — поклати глава той.

Помиярчето излая.

— За да бъде по-интересно, нека заложа половин килограм пържоли за успеха му — предложи Керът.

Кучето пак се обади.

— Добре, да бъде цял килограм — поправи се Керът.

— А, то и бездруго ще стане интересно — озъби се заместник-кметът. Усмивчицата вече му опъваше нервите. — Хайде, момчета, домъкнете вълка!

Животното бе извлечено насред кръга. Давеше се от неистово ръмжене.

— Не го връзвайте — спря ги Керът.

— Ще избяга.

— Вълкът няма никакъв шанс, повярвайте ми.

Озърнаха се към усмивчицата, свалиха намордника и трескаво прескочиха оградата.

— Ако си решил да не спазиш уговорката — обърна се Гаспод към вълка, — просто погледни оня тип върху коня.

Вълкът погледна. Не бе живял в джунглата, но разпозна тигровата усмивка.

Гаспод излая. Вълкът изквича и се просна на земята.

Тълпата чакаше. И след малко…

— _Това_ ли беше?

— Обикновено и това стига — обясни Керът. — Моят вълкодав умее да лае особено. Цялата кръв на жертвата му се съсирва от ужас в първия миг.

— Ама кучето даже не го захапа!

— Има ли смисъл? — учуди се Керът.

Скочи от коня, проби си път до кръга, вдигна тялото на вълка и го метна зад седлото.

— Ей, чух го да пъшка! — подвикна някой.

— Излязъл е въздухът от дробовете му — завъртя глава Керът.

В този момент усмивчицата подсказваше съвсем ненатрапчиво, че е чувал последните хрипове на стотици трупове.

— Ъхъ, вярно си е — разнесе се нечий глас. — Винаги така става, знае се. Ами пържолките за храброто кученце?

Хората се споглеждаха, за да видят кой говори. Никой не погледна надолу. Кучетата нямат дар слово.

— Ще минем и без тях — реши Керът и се метна на седлото.

— Не, поч… Ама не може така! — възрази гласът. — Уговорките трябва да се спазват. Кой си рискуваше живота тук, ще ми се да знам?

— Да вървим, Гаспод — изрече Керът.

Кученцето се измъкна от гъмжилото с недоволно скимтене и заприпка след жребеца.

Стигнаха до края на площада, преди някой да ахне:

— А бе, к’во става тука, по дяволите?!

Магията се разпръсна. Но и конят, и кучето вече препускаха с все сила.

Ваймс мразеше и презираше привилегиите, осигурявани от високия ранг, но признаваше, че те позволяват поне да ги мразиш и презираш в уют.

Уиликинс пристигаше в странноприемницата около час преди дукската карета и с наглост, каквато Командирът на Стражата не би дръзнал да прояви, заемаше няколко стаи и настаняваше своя готвач в кухнята. Ваймс се оплака на Иниго.

— Моля ви да осъзнаете, ваша светлост — отвърна чиновникът, — че тук не сте лично, а като представител на Анкх-Морпорк. Когато хората ви гледат, всъщност виждат града, мхъ-мхъ.

— А стига, бе. Значи да не се мия сутрин?

— Много остроумно, сър. И все пак в момента въплъщавате града. Мхъ-мхъ. Ако ви оскърбят — засягат честта на Анкх-Морпорк. Ако се сприятелите с някого, пак го правите от името на Анкх-Морпорк.

— Я глей ти… А какво става, когато се отбия в клозета?

— Вие си знаете, сър. Мхъ-мхъ.

Сутринта на другия ден Ваймс белеше твърдо сварено яйце и си мислеше: „Ето, сега Анкх-Морпорк ще си хапне яйчице. Ако намачкам филийката на хлебни войничета, сигурно ще избухне война.“

Ефрейтор Дребнодупе влезе сковано и отдаде чест.

— Отговориха на съобщението ви, сър. — Подаде му хартийката. — Това е от сержант Силен в ръката. Разшифровах го. Ъ-ъ… Намерили са Питата от музея, сър.

— Ха сега, де! Все едно ми е паднала на главата. Вече се чудех какво става.

— Всъщност стражник Шу бил обезпокоен, сър — добави Веселка. — Малко е трудно да се разбере кое според него е съмнителното в случая, но той смята, че някой е направил копие на копието.

— Фалшификат на фалшификата, а? Кому би било изгодно?

— Не ми е ясно, сър. Другото ви… предположение е потвърдено.

Ваймс прочете съобщението.

— Хъ… Благодарско, Веселке. Скоро ще слезем.

— Сам, мрънкаш си някаква песничка — установи Сибил след малко. — Това означава, че нещо ужасно ще сполети някого.

— Ей, чудеса се постигат с тия нови технологии — сподели Ваймс, мажейки филийката с масло. — Виждам, че има полза от тях.

— А когато си ухилен толкова лъчезарно, някой очевидно играе с белязано тесте и не знае, че държиш пет аса зад гърба си.

— Не разбирам за какво намекваш, скъпа. Вероятно чистият въздух ме ободрява.

Лейди Сибил внимателно остави чашата чай на чинийката.

— Сам?

— Да, мила?

— Вероятно сега не е най-подходящият момент, но нали вече ти споменах, че ходих при старата госпожа Доволсън? Ами тя твърди, че…

Пак почукаха на вратата. Лейди Сибил въздъхна.

Този път влезе Иниго.

— Ваша светлост, би трябвало вече да тръгваме, ако нямате нищо против. Бих искал да стигнем в Сито село до обяд и да минем през прохода при Вилинос преди свечеряване, мхъ-мхъ.

— Налага ли се толкова да припираме? — пак въздъхна лейди Сибил.

— Проходът е… малко опасен — обясни Иниго. — Там цари леко беззаконие. Мхъ-мхъ.

— Само леко ли? — подхвърли Ваймс.

— Просто ще си отдъхна, когато го оставим зад гърбовете си. И би било по-уместно втората карета да не се отделя от нас, а вашите служители да са нащрек.

— Иниго, сигурно ви учат на тактика в политическата канцелария на Патриция — предположи Командирът на Стражата.

— Обикновено здравомислие, сър. Мхъ-мхъ.

— А защо не почакаме до утре и тогава да минем през прохода?

— При цялото ми уважение, ваша светлост, не ви съветвам да постъпите така. Времето се влошава. Освен това съм убеден, че ни следят. Длъжни сме да покажем, че във флага на Анкх-Морпорк липсва жълтият цвят на малодушието.

— Има го — поклати глава Ваймс. — И на совата, и на нашийниците на хипопотамите. Е, както кажете. Разбирам какво ви гризе отвътре. Само че няма да рискувам живота на слугите, щом има някаква опасност. Никакви възражения, ясно ли се изразих? Нека останат тук и утре ще се качат в пощенската кола. Тях вече никой не ги напада.

— Сър, предлагам и лейди Сибил да остане тук. Мхъ-мхъ.

— Абсолютно немислимо! — отсече Сибил. — Няма и да ви слушам! Щом не е прекалено опасно за Сам, не е и за мен.

— На ваше място не бих си позволил да споря с нея — предупреди Ваймс. — Обикновено здравомислие.

Вълкът не беше особено щастлив, че го вързаха за едно дърво, но — както подчерта Гаспод — никой не заслужава прекалено доверие.

Поспряха замалко в гората на десетина километра от градчето. Керът каза, че няма да се бавят. Някои от хората на градския площад изглежда се гордееха, че им липсва чувство за хумор.

След доста лаене и ръмжене Гаспод сподели:

— Трябва да знаеш, че нашето приятелче от доста време не е добре прието в местната вълча общност. Малко си пада единак, ха-ха…

— Друго? — попита Керът, който тъкмо вадеше печените пилета от торбата.

Очите на Гаспод сякаш се залепиха за тях.

— Но и той слуша воя в нощта.

— Вълците също общуват помежду си, така ли?

— А бе, техният вой е почти като нашето пикаене до дървото, та да се знае, че проклетото дърво си е мое, обаче си разменят и по някоя новина. В Юбервалд се мъти някаква мръсотия. Той не знае подробности. — Гаспод сниши глас. — Честно казано, приятелчето е било последно на опашката, като са раздавали мозъците. Сред вълците е нещо като Дъртия Гнусен Рон.

— А как му е името? — замислено се осведоми Керът.

Гаспод го зяпна. На кого му пука за вълче прозвище?

— Виж какво, трудно е да се каже, че си имат имена. По-скоро са описания. Не е като да се наречеш Бонзо или Пухчо…

— Знам. Та какво е неговото име?

— Настояваш да му научиш името, а?

— Да, Гаспод.

— Точно на тоя вълк ли?

— Правилно си ме разбрал.

Гаспод се размърда притеснено.

— Гъза.

— О…

Кучето искрено се слиса, щом видя зачервените бузи на Керът.

— Виж сега, това е нещо като обобщение, ама не може да се преведе по-точно. Нямаше да го спомена, но ти настояваше…

Гаспод млъкна и поскимтя малко, опитвайки се да внуши, че си губи гласа поради липса на печени пилета.

— Ъ-ъ, доста си вият един на друг за Ангуа — продължи, когато се убеди, че Керът не схваща намека. — Ъ-ъ… Смятат я за лоша новина.

— Защо? Нали тя пътува във вълчия си вид.

— Вълците мразят върколаците.

— Моля?! Не може да бъде! Когато се преобрази, не се различава от вълк!

— Хайде, бе! А когато пак се преобрази, не се различава от човек, нали? И какво от това? Хората не обичат върколаците. И вълците не обичат върколаците. Никому не харесват вълци, които могат да мислят като хора, нито пък хора, които могат да постъпват като вълци. А това ще рече — добави Гаспод, след като поумува, — че и хората, и вълците са от един дол дренки.

— Не съм си го представял по този начин.

— Миризмата й е сбъркана. А вълците са особено чувствителни към тези неща.

— Кажи ми още за какво вият.

— Ами за тях воят е като вашите кули. Вестите се пръскат на стотици километри.

— И те… споменават ли… нейния спътник?

— Не. Ако желаеш, ще попитам Г…

— Бих предпочел друго име, ако не възразяваш — прекъсна го Керът. — Такива думи са непристойни.

Гаспод завъртя очи.

— Ние, надарените с повече крака, не виждаме нищо лошо в тая дума, щото сме силно ориентирани към обонянието си. — Въздъхна. — Какво ще кажеш за Дирник? — Обърна се към вълка и заговори на кучешки. — Виж какво, Дирник, тоя човек е побъркан. Живял съм сред тях и веднага разпознавам лудите. Още малко и ще му избие пяна на устата. Ще ти съдере кожата и ще я закове на онуй дърво, ако не приказваш.

— Какво му обясняваш? — пожела да знае Керът.

— Само го уверих, че сме дружелюбно настроени — отвърна Гаспод и залая на треперещия вълк: — А бе, може бездруго да го направи, ама аз ще го разубедя. Хайде, казвай всичко…

— Нищо не знам! — заскимтя вълкът. — Тя беше с грамаден самец от Юбервалд! От Клана, Който Мирише Така!

Гаспод подуши.

— О, значи е доста далечко от родните си краища.

— Всички се боят от него!

— Обещай, че ще му дадем печено пиле за сведенията — обади се Керът.

Гаспод въздъхна. Тежък е животът на преводача…

— Добре, слушай ме! — изръмжа свирепо. — Ще го убедя да те развърже. Няма да е лесно. Ако ти предложи пиле, не го яж, защото е отровно. Такива са си хората.

Керът проследи с поглед бягащия вълк.

— Странно. Очаквах да е прегладнял.

Гаспод за миг отвлече вниманието си от печеното пиле.

— Такива са си вълците — изфъфли с пълна уста.

През нощта, когато вълчият вой се извиси навсякъде около тях, Гаспод различи и един самотен гладен глас някъде отзад.

Кулите продължаваха настъплението си и в планините, но Ваймс забеляза някои разлики в градежа им. Из равнините бяха дървени скелета с бараки в основите, а тук тези паянтови конструкции щяха да траят само докато упорито трудещите се работници построят истинско укрепление. По това позна, че се е отдалечил от областите, подвластни на закона. Разбира се, формално бе напуснал пределите, където действаха неговите закони, още когато Анкх-Морпорк се загуби от погледа му. Все пак в равнините значката му би накарала повечето безцеремонни типове да се позамислят и разколебаят. Тук очевидно се превръщаше в грозна брошка.

Сито село се оказа някакви мижави колиби около обграден с каменна стена хан с конюшня. Ваймс забеляза тежките и здрави капаци на прозорците. А над камината изпъкваше странно приспособление от ковано желязо. Накрая се досети, че е подвижна решетка, с която се преграждат димоотводът и коминът. В хана явно се бяха подготвили да издържат на кратка обсада дори и срещу летящи врагове.

Валеше мокър сняг, когато отново се качваха в каретите.

— Наближава буря, мхъ-мхъ — отбеляза Иниго. — Налага се да побързаме.

— Защо? — заяде се Сибил.

— Ваша светлост, проходът вероятно ще бъде затворен няколко дни. Ако чакаме, може би ще пропуснем коронацията. Възможно е да има и… ъ-ъ, незначително раздвижване на бандити.

— _Незначително_ ли? — повтори Ваймс.

— Да, сър.

— Тоест те се събуждат и решават да си останат в леглото ли? Или грабят само колкото да си купят чаша горещо чайче?

— Извънредно забавно, сър. Печално известни са с навика си да вземат пленници заради откупа…

— Бандитите не ме плашат — заяви Сибил.

— Бих ли могъл… — започна Иниго.

— Господин Скимър! — Размерите на изпъчилата се Сибил не позволяваха тя да бъде пренебрегната лесно. — Всъщност току-що ви казах как ще постъпим. Изпълнете нарежданията ми, моля. В консулството ни има някаква прислуга, нали?

— Доколкото бях осведомен, има един служител…

— Ще се приспособим към обстоятелствата, без да се оплакваме. Нали така, Сам?

— Непременно, скъпа.

Снежната пелена ставаше все по-гъста, тежките парцали падаха с тихо съскане, заглушавайки всеки друг звук. Ваймс не би познал, че са стигнали до прохода, ако каретите не бяха спрели.

— Каретата с вашите… подчинени трябва да мине отпред — предложи Иниго, когато двамата застанаха до конете, бълващи облаци пара. — Ние ще ги следваме плътно. Аз ще се кача при нашия колар за всеки случай.

— Ако някой ни нападне, ще му предложите обобщение на политическата ситуация, тъй ли? — подхвърли Ваймс. — Не, вие ще се возите вътре при лейди Сибил, а аз ще седна при коларя. Трябва да браня гражданството, нали?

— Ваша светлост, аз…

— Но оценявам предложението ви — увери го Ваймс. — Влезте в каретата, господин Скимър.

Човекът отвори уста. Командирът на Стражата изви вежди.

— Както желаете, ваша светлост, но това е крайно…

— Браво на вас.

— Все пак бих искал да си взема кожената чанта.

— Разбира се. Тъкмо четенето ще ви отвлече вниманието от опасностите.

Ваймс отиде при другата карета, надникна вътре и съобщи:

— Ще ни нападнат от засада.

— Брей, че интересно — отвърна Детритус.

Изпъшка леко, докато опъне тетивата на обсадния си арбалет.

— Ох… — промълви Веселка.

— _Не вярвам_, че ще се опитат да ни убият — продължи Ваймс.

— Туй ще рече ли, че и ние не бива да ги трепем?

— Сами си решавайте.

Детритус се прицели пробно над дебелия сноп стрели. Беше негово собствено изобретение. Гигантското му оръжие можеше да пробие със стоманена стрела дори обкована с желязо порта на обсадена крепост. Той обаче реши, че е голямо хабене на муниции да поразява с такава стрела един-единствен противник. Приспособи арбалета да изстрелва наведнъж няколко десетки стрели. Крепящите ги върви би трябвало да се скъсат от чудовищното начално ускорение. Точно това се случваше. Най-често и самите стрели се нацепваха насред полет — просто не издържаха съпротивлението на въздуха.

Детритус нарече изобретението си „Миротвореца“. Остана доволен още след първия тест на стрелбището. Стоящият до него Ваймс видя как мишената изчезна. Същото сполетя и мишените от двете й страни, земния насип отзад, а облакът пера горе беше всичко, което остана от две-три чайки, озовали се не където трябва. Тоест точно над Детритус.

Вече никой не патрулираше с трола по-близо от двайсетина крачки зад него. Но пък тестът имаше много благоприятни последици. В Анкх-Морпорк все някой се оказваше свидетел на всяка случка и новината за съдбата на мишените се разнесе мигновено. Вестта, че Детритус идва, разчистваше улицата по-бързо от всякакво оръжие.

— Обичам да решавам — сподели тролът.

— Само внимавай с туй нещо в ръцете си — помоли Ваймс. — Някой ще вземе да пострада.

Отново потеглиха през снежните вихрушки. Ваймс се намести удобно между багажа, запали пура и когато се увери, че трополенето на каретата заглушава по-тихите звуци, бръкна под брезента и измъкна евтината надраскана чанта на Иниго.

Извади от джоба на куртката си черно вързопче, разтвори го в скута си и под фенерите на каретата заблещукаха сложни малки шперцове.

Печеното ченге трябва да мисли като престъпник. Ваймс беше печен, та чак хрускаше.

Освен това беше живо ченге и имаше намерение да остане в това състояние. Когато ключалката щракна, той остави чантата върху покрива на каретата, отметна се назад и полека отвори капака й с ботуша си.

Изскочи дълго острие. Би съсипало непоправимо храносмилането на някой по-небрежен взломаджия. Собственикът на чантата явно не разчиташе на добрите нрави в странноприемниците по пътя.

Ваймс предпазливо натисна острието и го прибра в снабдената с пружина кухина. После разгледа съдържанието на чантата, усмихна се не особено щастливо и внимателно извади нещо, което засия със сребристите отблясъци на усърдно измислено, прекрасно изработено и много ефикасно зло.

„Ех, че хубаво ще е поне веднъж да сбъркам, като заподозра някого…“

Гаспод знаеше, че вече са стигнали до високите подножия на планините. Все по-рядко намираха откъде да си купят храна. Колкото и кротко да чукаше Керът по вратата на някое усамотено стопанство, накрая биваше принуден да разговаря с хора, мушнали се под леглото. Жителите на тези земи несъмнено не си представяха, че мускулестите мъже, въоръжени с мечове, биха си купили нещо.

По-лесно беше просто да влезе, да се запознае с килера и да остави малко пари на масата за обитателите на къщата, временно пребиваващи в зимника.

От последното им кратко гостуване бяха минали два дни, а там завариха такава оскъдица, че Керът — за ужас на Гаспод — само остави няколко монети на масата.

Горите се сгъстяваха. Елхите отстъпваха място на огромни борове. Всяка нощ валеше сняг. Звездите приличаха на скрежни искрици. А след залез воят се надигаше все по-смразяващ и безмилостен.

Налиташе отвсякъде на скръбни вълни от звуци през заледената гора.

— Толкова са наблизо, че ги надушвам — обади се Гаспод. — Следват ни отдавна.

— Досега не е имало потвърден случай на непредизвикано нападение на вълк срещу човек — отвърна Керът.

И двамата се гушеха под наметалото. След малко кучето изсумтя:

— И това добре ли е?

— За какво намекваш?

— А бе, ние, псетата, сме с малки мозъци, всеизвестно е. Ама знаеш ли какво чух от тебе току-що? Че нито един човек, дето не е предизвикал вълка, пък е бил нападнат, не се е върнал вкъщи да разкаже историята. Вълците просто ги затриват на закътани местенца, където никой няма да види, нали?

По наметалото се трупаше още сняг. То беше дебело и тежко, преживяло много дъждовни нощи в Анкх-Морпорк. Пред тях огънят припламваше с пращене.

— Гаспод, по-добре да не го беше казал.

Падаха едри снежинки, сякаш изпълнени със сериозното намерение да покрият света. Зимата се спускаше устремно от планинските върхове.

— Ха, и това ли доживях да чуя от тебе?!

— Но… Не, убеден съм, че няма от какво да се страхуваме.

Преспите се примъкваха полека към купчинката под наметалото.

— Не биваше да разменяш коня за снегоходки в последната къща — прецени Гаспод.

— Горкото животно загуби и последните си сили. А и не беше размяна. Хората не искаха да слязат от покрива. Казаха обаче, че мога да взема каквото ми хареса.

— Не си точен. Помолиха да вземеш всичко, само да им пощадиш живота.

— Вярно. Не знам защо се държаха така. Нали им се усмихвах?

Разнесе се кучешка въздишка.

— Виж сега, лошото е, че можеше да ме сложиш върху коня. Тук преспите са дълбоки, пък аз съм дребосък. Проблемите ми са по-земни, образно казано. Нали няма нужда да ти обяснявам повече?

— Имам още дрехи в раницата. Може би ще успея да ти направя… палтенце…

— Палтенце не ми върши работа.

Воят прозвуча съвсем наблизо. А снегът валеше все по-припряно. Съскането на огъня се превърна в цвъртене. И спря.

Гаспод не беше на „ти“ със снега. Обикновено не беше принуден да го понася. В града винаги има топли кътчета, ако знаеш как да ги намериш. Освен това в Анкх-Морпорк снегът оставаше в първичната си форма само час-два, после се превръщаше в кафява киша и минувачите го стъпкваха в уличната кал.

Улиците… Гаспод вече тъгуваше за тях. На улицата се оправяше добре. Тук просто закъсваше.

— Огънят угасна — съобщи той.

Керът не отговори.

— Ей, огънят угасна…

Този път чу похъркване.

— Ама не може да ми заспиваш! — разскимтя се Гаспод. — Не и точно сега. Ще си умрем вкочанясани.

Следващият вой в многогласието като че беше само на десетина дървета от тях. На Гаспод му се стори, че тъмни силуети се мяркат през безформената снежна завеса.

— Ще замръзнем до смърт, ако сме големи късметлии — промърмори той.

Близна лицето на Керът. Обикновено след подобна постъпка жертвата подгонваше Гаспод по улицата с метла в ръка. Сега предизвика само поредното похъркване.

Мислите му се запремятаха в главата.

Разбира се, беше куче, а вълците и кучетата са… ами едно и също, нали? Всепризнат факт. Коварно гласче в мислите му подсказа, че може би само Керът ще си го отнесе. „Хайде, братя! Нека заедно тичаме диво под луната! Но първо да хапнем тая маймуна!“

А от друга страна…

Някак не си представяше вълците да заявят: „Ей, ето още един от нас!“

Отгоре на всичко бе просил, хапал, мамил и крал, без да се превърне в истинско Лошо псе.

Изискваше се най-малкото умерена ловкост в теологическите спорове, за да приемеш подобно твърдение, особено след като значителен брой наденички и пържоли бяха изчезвали от месарските магазини в зъбите на размазана от скоростта сива фурия. Въпреки това Гаспод нито за миг не се усъмни, че никога не е пресичал границата на непоправимото зло. Не бе хапал ръката, която го храни[12]. Не се бе излагал върху килима. Пропуск, разбира се, но какво да се прави. Такава си е кучешката душа.

Заскимтя, когато кръгът от тъмни тела се стесни.

Святкаха очи.

Отново изскимтя, но после заръмжа към едва видимата зъбата смърт. Явно не стряскаше никого освен себе си. Затова нервно размаха опашка.

— Само минавахме оттук! — сподели със задавено бодър глас. — Никому не пречим!

Нямаше как да обърка усещането, че сенките зад снежинките стават все по-плътни.

— Е, ходихте ли на почивка тази година? — успя да изписка.

Май и тази реплика не беше добре приета.

Ами какво друго да стори? Следваше Отчаяната последна битка. Доблестното куче брани Господаря.

Какво Добро куче! Жалко, че няма кой да разкаже преданието…

— Мой! Мой! — излая Гаспод и скочи с гърлено ръмжене към най-близкия силует.

Огромна лапа го свали насред полета му и го притисна разкрачен в снега. Той се взря над белите зъби и дългата муцуна в очи, които му се сториха познати.

— _Ммоойй!_ — изръмжа вълкът.

Беше Ангуа.

Каретите напредваха със скоростта на ленив пешеходец по пътя, осеян с такива дупки под девствения сняг, че всяка можеше да изиграе ролята на капан за возилата.

Ваймс кимна сам на себе си, когато видя блещукащите светлинки по-нататък в прохода. От двете страни старите свлачища бяха обрасли с непроходима гора.

Скочи безшумно и изчезна в сумрака.

Първата карета спря пред дебел дънер, повален напряко на пътя. Нещо се размърда, изведнъж коларят тупна в снега и се завтече лудешки натам, откъдето бяха дошли.

Измежду дърветата излизаха неясни фигури. Някой спря до вратичката на първата карета и се опита да я отвори.

За миг светът затаи дъх. И фигурите сигурно доловиха какво става, защото вече отскачаха встрани, когато в каретата нещо щракна. Вратичката и рамката й се разлетяха в облак от трески.

Ваймс веднъж бе изразил мнението си, че само идиот би застанал между разпален огън и трол, който държи зареден арбалет с един тон сила на опъване на тетивата. Е, да, адът не се разтвори под краката на злополучния бандит. Просто налетя на Детритус. От няколко крачки разстояние беше трудно да се забележи разликата.

Друг се пресегна към вратичката на втората карета. Пуснатата от Ваймс стрела се заби в рамото му с тъпия удар на месарски сатър. След секунда Иниго изхвърча през прозореца, претърколи се по снега с неприсъщо за чиновник изящество, изскочи пред следващия бандит и стовари ръба на дланта си върху шията му.

Ваймс бе гледал неведнъж такива изпълнения. Обикновено само разяряваха ударения. Случваше се и да го осакатят.

За пръв път виждаше главата на жертвата да се търкулва в снега.

— Никой да не мърда!

Сибил беше избутана от каретата. Зад нея пристъпи мъж с арбалет в едната си ръка.

— Ваша светлост Ваймс! — изкрещя той.

Думите заподскачаха между гористите склонове.

— Знам, че сте тук някъде, ваша светлост Ваймс! Ето и вашата лейди! А ние сме мнозина! Излезте, ваша светлост Ваймс!

Снежинки се топяха над огньовете.

Кратко свистене беше последвано от тъп плясък на стомана в мускул. Една от закачулените фигури се свлече в снега, стиснала ранения си крак.

Иниго се изправи полека. Мъжът с арбалета като че не го забелязваше.

— Все едно играем шах, ваша светлост Ваймс! Обезоръжихме трола и джуджето! А аз държа царицата! Ако ме простреляте, дали няма и аз да имам време за един последен изстрел?

Светлината от огньовете играеше по разкривените дървета край пътя. Минаха няколко секунди.

Арбалетът на Ваймс изтрака много гръмко на камъните.

— Добро решение, ваша светлост Ваймс! Сега искам да видя и вас, моля!

Иниго пръв зърна очертанията на човека, спрял с вдигнати ръце до самия край на осветения кръг.

— Добре ли си, Сибил? — попита Ваймс.

— Малко ми е студено, Сам.

— Не си пострадала, нали?

— Не съм.

— Ваша светлост Ваймс, искам през цялото време да ви виждам ръцете!

— И сега ще ми обещаете, че ще я пуснете, а?

Пред лицето на Ваймс блесна кълбо от пламък, докато си палеше пурата.

— Ха, ваша светлост Ваймс, защо пък да го правя? Анкх-Морпорк сигурно ще плати доста парици за вас двамата!

— Тъй си и мислех — вдигна рамене Ваймс и духна клечката. Запаленият край на пурата се разгоря за миг. — Сибил?

— Кажи, Сам.

— Клекни.

Следващата секунда се изпълни с рязко вдишване на немалко чифтове дробове. Лейди Сибил се сниши пъргаво, свободната ръка на Ваймс изскочи иззад гърба му, чу се копринено шумолене и главата на мъжа зад пленничката се отметна назад.

Иниго скочи и хвана арбалета му, преди да е паднал, претърколи се и натисна спусъка. Поредната фигура се сгромоляса.

Ваймс долови трескаво раздвижване, докато помагаше на Сибил да стане и я качваше в каретата. Иниго не се виждаше. Някой писна в мрака, но гласът не му беше познат.

После… остана само съскането на снега в пламъците.

— Мисля… че се махнаха, сър — промълви Веселка.

— Не е зле и ние да се размърдаме! Детритус?

— Сър?

— Ти добре ли си?

— Много тактично настроен съм, сър.

— Вие двамата тръгвайте с другата карета, аз ще подкарам тая и да се омитаме по-скоричко, бива ли?

— Къде е господин Скимър? — попита Сибил.

Откъм гората долетя нов писък.

— Забрави го!

— Но той е…

— Забрави го!

Колкото по-нависоко се изкачваха, толкова по-тежко валеше. Дълбокият сняг сякаш засмукваше колелата. Ваймс виждаше само тъмните коне на мътнобелия фон. По едно време облаците се разнесоха и той веднага съжали за това, защото чернилката отляво вече не беше склон, а отвесно спускаща се урва.

Щом стигнаха до равен път, видяха и светлините на странноприемница. Ваймс вкара каретата в двора.

— Детритус?

— Сър?

— Аз ще пазя да не ни ударят в гръб. Погрижи се вътре всичко да е наред, моля те.

— Да, сър!

Тролът скочи в калта и зареди нов сноп стрели в Миротвореца. Ваймс усети навреме намерението му.

— Сержант, просто почукай на вратата.

— Слушам, сър.

Тролът почука и влезе. Гълчавата вътре секна изведнъж. Ваймс чуваше приглушено обръщението на Детритус към местното население:

— Глейте сега, дукът на Анкх-Морпорк ще дойде тука. Некой да е против? Думайте по-скоричко, та да се разберем.

Долавяше и тихото бръмчене на изопнатата до скъсване тетива.

Ваймс помогна на Сибил да излезе.

— Как се чувстваш?

Тя се усмихна бледо.

— Като гледам, тази рокля вече е годна само за изтривалка. — Засмя се по-искрено, когато различи изражението му. — Сам, знаех си, че нещо ще измислиш. Станеш ли муден и равнодушен, случват се ужасии. Изобщо не се стреснах.

— Тъй ли? На мен направо ми се смръзна гов… червото, де.

— Но какво сполетя господин Скимър? Помня, че ровеше в чантата си и ругаеше…

— Подозирам, че Иниго Скимър е жив и здрав — намуси се Ваймс. — Туй обаче не важи за хората, които го доближиха.

В кръчмарската зала на странноприемницата тегнеше тишина. Мъж и жена — предполагаемият съдържател и стопанката — бяха притиснали гърбове в рафтовете зад тезгяха. Още десетина души се бяха подредили до стената с вдигнати ръце. От две-три преобърнати халби още капеше бира.

— Сичко си е мирно и тихо — обобщи Детритус.

Ваймс осъзна, че всички зяпнаха него. Сведе поглед. Ризата му беше разпрана. Кал и кръв бяха полепнали по дрехите му. Около ботушите му се образуваше мътна локвичка от разтопен сняг. А, да… В дясната си ръка още държеше арбалет.

— Малко неприятности по пътя — сподели с хората. — Ъ-ъ… Нали знаете как става. — Никой не шавна. — О, милосърдни богове! Детритус, наведи най-сетне тая проклетия надолу!

Тролът свали арбалета. Двайсетина души в залата започнаха да дишат.

Кльощавата жена излезе иззад тезгяха, кимна на Ваймс, внимателно издърпа ръката на лейди Сибил от пръстите му и посочи към широката дървена стълба. Ваймс не разбра защо се опита и да го изпепели с поглед.

Чак сега усети, че Сибил трепери. По лицето й се стичаха сълзи.

— И… ъ-ъ, съпругата ми е малко разстроена от случката — добави глуповато. — Ефрейтор Дребнодупе! — кресна, за да прикрие объркването си. Веселка влезе. — Иди с лейди Сибил и се погрижи…

Млъкна, защото гласът му потъна във врявата. Един-двама сочеха с пръсти, някой се кикотеше. Веселка се закова на място и погледна надолу.

— Какво става? — изсъска Ваймс.

— Заради мен е, сър. Джуджешката мода на Анкх-Морпорк още не е привична гледка тук.

— Твоята пола ли ги слиса толкова?

— Да, сър.

Ваймс огледа лицата. Изглеждаха по-скоро втрещени, отколкото гневни, макар че у двете джуджета в ъгъла се забелязваше явна липса на одобрение.

— Иди с лейди Сибил — повтори той.

— Може би не е най-умест… — започна Веселка.

— Гръм да удари всички! — изрева Ваймс невъздържано.

Тълпата в залата се смълча. Оръфан, изцапан с кръв луд, и то въоръжен с арбалет, не би се затруднил да овладее вниманието на аудиторията. След миг той потрепери. Жадуваше да се просне в леглото, но още по-силно жадуваше едно питие. А не можеше да си го поръча. Отдавна се познаваше. Без едно можеше, с едно — не.

— Добре, обясни ми най-сетне.

— Всички джуджета са мъже, сър. Тоест… поне съгласно традицията. И така са настроени всички тук.

— Ами стой пред вратата, затвори си очите или нещо подобно, разбрахме ли се?

Ваймс се обърна към Сибил.

— Ще се оправиш ли, скъпа?

— Извинявай, че съм ти в тежест, Сам — прошепна тя. — Беше прекалено страшно.

Природата бе причислила Ваймс към онези мъже, които са вродено неспособни да целунат жена си пред други хора. Погали я безпомощно по рамото. Тя си мислеше, че му е в тежест! Непоносимо…

— Ти само не… Ами Веселка ще… А пък аз… ще огледам всичко и веднага се връщам. Подозирам, че ще ни дадат най-хубавата стая. — Тя кимна, без да го погледне. — И… ще изляза малко на чист въздух.

Ваймс прекрачи прага. В момента не валеше. Луната начесто се криеше зад облаците, въздухът ухаеше на скреж.

Когато фигурата скочи ловко от стряхата, беше сащисана от бързината, с която тялото на Ваймс я притисна тежко до стената.

През червеникавата мъгла в очите си Ваймс се взираше в огряното от луната лице на Иниго Скимър.

— Ей сегичка ще те… — заръмжа Командирът на Стражата.

— Я погледнете надолу, ваша светлост — предложи Скимър. — Мхъ-мхъ.

Ваймс усещаше съвсем лекичкото бодване на острие, опряно в корема му.

— А ти погледни още по-надолу.

Иниго преглътна. И Ваймс държеше нож.

— Ясно. Наистина не сте джентълмен.

— Ако направиш рязко движение, ти също няма да си — обеща Ваймс. — На такова положение сержант Колън упорито му вика „безотходница“.

— Уверявам ви, че няма да ви убия.

— Знам — подсмихна се Ваймс. — Но дали ще опиташ?

— Не. Задачата ми е да ви опазя, мхъ-мхъ.

— Ветинари ти я възложи, нали?

— Знаете, че никога не разкриваме имената на…

— Вярно. Много сте почтени — изплю думата Ваймс, — макар и само в някои неща.

И двамата се поотпуснаха.

— Изоставихте ме обкръжен от врагове — изрече Скимър, но почти без да влага укор.

— Че пука ли ми какво ще правиш с тая бандитска сбирщина? Ти си професионалният убиец тук.

— А как ме разкрихте, мхъ-мхъ?

— Ченгето наблюдава как ходят хората. Не си ли чувал клачианската поговорка „Краката са второто ни лице“? Твойта походка на безобидна писарушка беше твърде изпипана, за да е истинска.

— Нима само по това познахте, че…

— А, не. Ти не хвана портокала.

— Хайде, де…

— Слушай внимателно — хората или ловят, или се присвиват. Ти обаче веднага разбра, че не е опасно, и не мръдна. А когато ти хванах ръката, напипах метал под плата. Докато пътувахме, пратих съобщение по кулите с твойто описание.

Ваймс пусна Иниго и прекрачи към каретата, обръщайки гръб на убиеца. Взе нещо от капрата, върна се и го тикна под носа на дребосъка.

— Знам, че е твое. Измъкнах го от чантата ти. Ако някога спипам човече с такова нещо в Анкх-Морпорк, тъй ще му вгорча живота, както само едно ченге умее! Разбрахме ли се?

— Ако спипате някого с подобен предмет в Анкх-Морпорк, ваша светлост, значи е голям късметлия, щом Гилдията на убийците не се е добрала първа до него. Мхъ-мхъ. Включен е в списъка на пособията, забранени за употреба в чертите на града. Но сега сме далеч от Анкх-Морпорк, мхъ-мхъ.

Ваймс превъртя нещото в ръцете си. Малко приличаше на чук с дълга дръжка или неправилно изработен далекоглед. Общо взето, представляваше мощна пружина. По което не се различаваше особено от арбалета.

— Адски мъчно се зарежда — сподели Командирът на Стражата. — Едва не си изсипах карантиите, докато го притисках в една скала. И с него можеш да стреляш само веднъж.

— Но пък никой не очаква изстрела, мхъ-мхъ.

Ваймс кимна. Човек можеше дори да скрие оръжието в крачола на панталона си, макар че мисълта за толкова набрана мощ в близост до плътта ти биха понесли само нерви от стомана. И други части от тялото трябваше да са от стомана, за да понесат случайна злополука…

— Туй не е оръжие — заяви Ваймс, — а служи за убийства.

— Че за какво са тогава оръжията? — възрази Иниго.

— А, не позна. Оръжията помагат да не убиваш. Тях просто ги… носиш. За да се виждат. Да възпират. Не са като тая измишльотина. Криеш я, накрая я вадиш и убиваш в тъмното. Къде е другото нещо?

— Моля, ваша светлост?

— Острието за длан. Не ме забълбуквай.

Иниго разкърши рамене. Движението изстреля сребриста ивица от ръкава му. Острието беше старателно оформено да приляга към ръба на дланта и имаше мека подложка от кече. Под ръкава щракна ключалка.

— О, богове! — издиша сърдито Ваймс. — Човече, ти имаш ли представа колко пъти са се опитвали да ме затрият?

— Да, ваша светлост. Девет пъти. Гилдията вдигна цената ви до 600 000 долара. И при последното запитване не се яви нито един доброволец. Мхъ-мхъ.

— Ха!

— Между другото и съвсем неофициално бихме искали да се осведомим… Ще ви бъдем благодарни да ни кажете къде се намира тялото на достопочтения Юстъс Басингли-Гор.

Ваймс се почеса по носа.

— Оня, който се опита да отрови крема ми за бръснене ли?

— Същият, ваша светлост.

— Ами ако тялото му не е особено добър плувец, все още е на кораб, който се отправи към Джат покрай нос Ужас. Платих на капитана хиляда долара да не сваля веригите от него, докато не подминат Замбинго. Туй пък означава, че на тялото му предстои дълга приятна разходка до дома през джунглите на Клач. Сигурно там знанията за редки отрови ще му бъдат от полза, но се боя, че повечко ще трябва да набляга на противоотровите.

— Хиляда долара!

— Е, намерих в джобовете му хиляда и двеста. Остатъка дарих на Слънчевия приют за болни дракони. Впрочем имам и разписка. Подозирам, че много държите на формалностите.

— Откраднал сте му парите?… Мхъ-мхъ…

Ваймс помълча, докато си поеме дъх. После заговори абсолютно безстрастно.

— Нямах намерение да харча от своите. А той току-що се бе опитал да ме затрие, нали? Смятайте, че съм вложил парите за подобряване на здравето му. Естествено ако след време дойде да се видим, ще се постарая да си получи всичко, което му се полага.

— Аз съм… смаян, ваша светлост. Мхъ-мхъ. Басингли-Гор необичайно умело боравеше и с меча.

— Нима? Обикновено не изчаквам да узная в какво ги бива вашите хора.

Иниго си позволи една от скъперническите си усмивки.

— А преди два месеца сър Ричард Лидлили бе намерен вързан за фонтана на площад Сатор, при това боядисан в розово и с флагче, втъкнато в…

— Оня ден бях настроен снизходително — обясни Ваймс. — Съжалявам, но не участвам във вашите игрички.

— Убийствата не са игра, ваша светлост.

— Но вие въпреки всичко се опитвате да си играете.

— Все пак трябва да има някакви правила. Иначе ще настъпи пълна анархия. Мхъ-мхъ. Вие се придържате към собствените си убеждения, ние — към нашите.

— Значи те изпратиха да ме пазиш?

— Имам и други умения, но… да.

— А защо си мислиш, че ще имам нужда от тебе?

— Е, ваша светлост, тук няма правила. Мхъ-мхъ.

— Почти през целия си живот се разправям с типове, които не знаят що е правило!

— Да, разбира се. Но когато убиете обикновените бандити, те не се вдигат от гроба да ви досаждат отново…

— Никого не съм убивал!

— Простреляхте главатаря в гърлото.

— _Прицелих се_ в рамото.

— Вярно, от този арбалет стрелите кривят наляво. Значи искате да кажете, че никога не сте се опитвал да убиете някого. Но аз съм го правил. А в тези земи едва ли ще ни дадат време за умуване. Мхъ-мхъ.

— Не съм умувал!

— В гилдията, ваша светлост — въздъхна Иниго, — нямаме навика да се перчим.

— За какво перчене приказваш?

— Ами онова неуместно палене на пурата…

— Аха. Когато си затворих очите, а всички те зяпнаха пламъка насред мрака ли?

— О, така ли било… — Иниго се поколеба. — Но нали можеха да ви застрелят още в същия миг?

— Не. Вече не бях страшен. А и нали чу гласа му? Доста често слушам такива тиквеници. Няма да ме пречука прекалено бързо, та да си развали удоволствието. Да смятам ли, че не са ти поръчали да се разправиш с мене?

— Така е.

— И си готов да се закълнеш?

— В честта си на професионален убиец.

— Да, тъкмо в туй ми е затруднението, разбира се. Иниго, не знам как да го кажа, без да се засегнеш, но не се държиш като типичен убиец от гилдията. Те са лорд някой си, сър не знам кой си… Знае се, че Гилдията на убийците е училище именно за джентълмени, а ти… Боговете са ми свидетели, не се опитвам да те обидя, ама ти не си съвсем…

Иниго докосна челото си в присмехулен поздрав.

— Стипендиантче, сър.

„Ами да!“ — възкликна безмълвно Ваймс. Средностатистически аматьори в убийствата се намират под път и над път. Обикновено са луди или пияндета. Понякога сред тях е и нещастна женица, изтормозена от тежкия ден, а пък мъжът й е прекалил с шамарите и изведнъж трупаната двайсетина години ярост се отприщва… Но да ликвидираш непознат без злоба или удоволствие (освен удовлетворението на занаятчията от добре свършената работа) е толкова рядка дарба, че армиите прахосват месеци, опитвайки се да я втълпят насила на новобранците си. Повечето хора отбягват убийството на онези, с които не са се запознали любезно.

Гилдията имаше нужда и от един-двама като Иниго. Нали някакъв философски настроен мръсник бе заявил, че за да властваш, прибягваш до услугите не само на пастирите, а и на касапите? Ваймс посочи малкия арбалет.

— Добре, прибери си го. Но разчитам на теб да пуснеш мълвата, че още първия път, когато сгащя някого на улицата с такова нещо в ръка, собственикът ще трябва да си го търси там, където слънцето не свети.

— О — ухили се Иниго, — да не говорите за онова селце със смешното име в Ланкър? То е на стотина километра оттук, струва ми се.

— Не бери грижа, ще намеря най-прекия път.

Гаспод реши да опита с пръхтене в ухото на Керът.

— Време е да се събудиш! — изръмжа накрая. Керът отвори очи, примига, за да махне снежинките от клепачите си, и понечи да мръдне.

— Лежи си, лежи си — побърза да го посъветва Гаспод. — Ако ще ти стане по-добре, представяй си ги като по-тежичък юрган.

Керът се напъваше безпомощно. Вълците върху него се наместиха по-удобно.

— Страхотно ще те сгреят — засмя се нервно кучето. — Вълче одеялце, а? Е, да, после ще смърдиш малко, но какво са бълхите пред бялата смърт, нали? — Гаспод старателно се почеса зад ухото. Един от вълците му изръмжа. — Извинявай, забравих. Храната ще бъде донесена след малко.

— _Храната ли?_ — смънка Керът.

Ангуа се появи пред очите му, облечена в кожена куртка и панталон. Застана над него и се вторачи, опряла юмруци на кръста си. Гаспод се изуми — Керът успя да се надигне на лакти, отмествайки няколко вълци.

— _Ти_ ли ни дебнеше? — попита той.

— Не, те. Мислеха те за безнадежден тъпанар. Чух воя им. Прави бяха! Нищо не си хапвал от три дни! А тук горе зимата не праща намеци за пристигането си, ами се стоварва за една нощ! Защо се държа толкова глупаво?!

Гаспод огледа полянката. Ангуа бе разпалила наново огъня. Не би повярвал, ако не го видя с очите си — истински вълци влачеха в зъбите си истински сухи клони, за да й помогнат. А друг от тях се върна с малък сръндак, все още тлъст от есенната паша. Слюнките на кучето се стичаха изобилно от миризмата на печено месо.

Нещо човешко и сложно се случваше между Керът и Ангуа. Звучеше като разгорещен спор… обаче миризмите им отричаха това. Гаспод всъщност смяташе, че е схванал същината на поредицата от случки. Самката бягаше, самецът я гонеше. Все така ставаше. Да, де, в повечето случаи самците бяха двайсетина, от всякакви кръстоски на породи и размери, но Гаспод допускаше, че при хората има и изключения от това правило.

Предполагаше, че Керът съвсем скоро ще забележи грамадния мъжкар до огъня. И тогава щяха да хвръкнат мръвки и козина. Такива са си хората…

Гаспод нямаше никаква представа за собствения си произход. В родословното му дърво би трябвало да са участвали някой териер, също и шпаньол, но преди всичко множество помияри от сой. Вярваше обаче с цялата си душа, че у всяко куче има вълча частичка. В момента неговата му подсказваше разпалено, че дори не бива да зяпа звяра, излегнал се край огъня.

Не че от този вълк лъхаше свирепост. Не беше необходимо. И в тази отпусната поза излъчваше самоуверена мощ. Макар да не побеждаваше в уличните схватки, Гаспод все пак оцеляваше. Срещу това животно не би се изправил дори с подкрепата на два-три лъва и опитен дървар с тежка брадва в ръце.

Реши да се примъкне до една самка, която се взираше надменно в пламъците.

— Здрасти, кучко.

— _Какво_ зи позволяваз?!

Той преосмисли стратегията си.

— Здравей, лисичке… тоест миличка вълчице.

Забележимото понижение в психическата температура го подсети, че и този път сбърка подхода.

— Приветствам ви, госпожице — добави с надежда.

Муцуната й все пак се обърна към него. Очите й се свиха до цепки.

— Ти какво зи?!

От всяка сричка сякаш падаха парченца лед.

— Ами наричат ме Гаспод — отвърна с налудничава бодрост. — И съм куче. Това си е нещо като вълк. А твоето именце как звучи?

— Махни зе.

— Не съм искал да те обидя. Чувал съм, че вълците се събирали с един партньор за цял живот, а?

— И какво?

— Ех, да можех и аз…

Гаспод се смръзна — челюстите на вълчицата щракнаха на сантиметър от муцуната му.

— Там, откъдето идвам, закузваме з твари като тебе!

— Всичко е ясно — промърмори той, отстъпвайки полека. — А бе, не знам какво става в тоя свят. Опитваш се да бъдеш дружелюбен, а как ти отвръщат?…

До огъня хората се оплитаха в отношенията си. Гаспод се излегна наблизо.

— Можеше да ми кажеш — укорно изрече Керът.

— Твърде дълго беше за обясняване. Ти искаш да разбереш всичко. А и не те засяга. Свързано е със семейството ми.

Той посочи вълка.

— Да не ти е роднина?

— Не. Той ми е… приятел.

Ушите на Гаспод трепнаха. „Ха сега, де…“

— Доста е едър за вълк — проточи Керът, като че запълваше с нова информация паметта си.

— Просто е много голям вълк — вдигна рамене Ангуа.

— И той ли е върколак?

— Не.

— Просто вълк?

— Да — саркастично натърти Ангуа. — Просто вълк.

— А как се казва?

— Не би възразил, ако го наричаш Гавин.

— Гавин ли?

— Преди време изял мъж на име Гавин.

— Целия ли?

— Не, разбира се. Но достатъчно, за да не залага онзи вълчи капани. — Ангуа се усмихна. — Гавин е… уникален.

Керът се усмихна на вълка. Взе дебело парче дърво и му го подхвърли внимателно. Вълкът го улови между зъбите си досущ като куче.

— Убеден съм, че ще се сприятелим — сподели Керът.

— Не бързай толкова — охлади надеждите му Ангуа.

Незабелязаният от никого Гаспод наблюдаваше как Гавин съвсем бавно стисна челюсти и прегриза дървото, без да отделя погледа си от Керът.

— Керът — мило се обади Ангуа, — не прави това втори път. Гавин дори не принадлежи към клана на тези вълци, но оглави глутницата, без никой да изскимти. Той не е куче. Той е убиец, Керът. Не ме зяпай така. Не си мисли, че се хвърля от храстите върху загубили се момиченца или излапва старите им баби. Искам да кажа, че ако според него някой човек трябва да умре, можеш да отпишеш нещастника. И винаги, ама абсолютно винаги е готов за схватка. В това е доста простодушен.

— Значи ти е стар приятел?

— Да.

— Хъм… приятел.

— Да. — Ангуа за миг обърна очи към небето и в гласа й зазвуча напевен присмех. — Един ден бродех в гората и паднах в стара яма, покрита със сняг. Събраха се вълци и щяха да ме убият, но се появи Гавин и ги принуди да се откажат. Не ме питай защо. Хората понякога не са способни да обяснят постъпките си. Вълците също. Точка по въпроса.

— Гаспод твърди, че върколаците и вълците не се погаждат — търпеливо вметна Керът.

— Прав е. Ако Гавин не беше тук, тази глутница отдавна да ме е разкъсала. Понякога изглеждам като вълк, но не съм. Аз съм си върколак! Проумя ли? Нали си чувал какво подхвърлят някои хора зад гърба ми? Е, вълците не си губят времето с глупости. Направо те захапват за гърлото. И имат много остро обоняние. Няма да ги заблудиш. Мога да се престоря на човек, но не и на вълк.

— Никога не ми е хрумвало. Лесно е да се подлъже човек, че вълците и върколаците…

— Това е положението — въздъхна Ангуа.

— Каза, че имаш някакъв семеен проблем — напомни Керът, сякаш отмяташе въображаем списък.

— Лично е. Гавин дойде чак в Анкх-Морпорк, за да ме предупреди. Дори е спял в каруците с дървени трупи, за да пътува и докато си почива. Можеш ли да си представиш такава дързост? Проблемът ми няма нищо общо със Стражата. Нито пък с теб.

Керът се огледа. Снегът пак трупаше по поляната, а над огъня се превръщаше в дъждец.

— Сега съм тук.

— Върви си. Моля те. Сама ще се оправя.

— И после ще се върнеш ли в Анкх-Морпорк?

— Ами аз… — запъна се Ангуа.

— Мисля, че ще остана — поклати глава Керът.

— Не забравяй, че в града се нуждаят от теб. Знаеш колко разчита Ваймс да си…

— Напуснах.

За миг Гаспод май чуваше как всяка снежинка поляга върху преспите.

— Ама как…

— Да, така е.

— И какво ти каза Скалоликия?

— Ъ-ъ… нищо. Вече бе тръгнал към Юбервалд.

— _Ваймс_ идва в Юбервалд?!

— Да. За коронацията.

— И той ли се е забъркал…

— В какво да се е забъркал?

— Ох, семейството ми върши… тъпотии. Не съм сигурна дали вече знам всичко важно, но вълците много се безпокоят. Когато върколаците вършат гадости, винаги истинските вълци страдат вместо тях. Хората започват да избиват всичко, което носи козина. — Тя позяпа огъня и се насили да попита повесело: — И кой остана да командва?

— Не знам. Фред Колън е най-старши.

— Ха, именно това е най-лошият му кошмар. — Ангуа се поколеба. — Ти наистина ли напусна?

— Да.

— О…

Гаспод послуша падането на още малко снежинки.

— Е, сами няма да стигнете далеч оттук нататък. — Ангуа се изправи. — Събирай сили, имаш около час. После ще тръгнем през гъсталака. Там не е наваляло много. Още сме далеч и ще бързаме. Дано смогнете да не изоставате.

Рано сутринта на закуска Ваймс забеляза как останалите гости на странноприемницата дотолкова се дърпаха от него, че едва не издълбаваха с гърбове стените.

— Сър, мъжете излязоха вечерта и се върнаха към полунощ — тихо съобщи Веселка.

— Хванаха ли някого?

— Ъ-хъм… В известен смисъл, сър. Намерили са седем трупа.

— Седем ли?

— Предполагат, че и да е имало други бандити, измъкнали са се по една пътека нагоре в скалите.

— Ама как тъй седем… Детритус очисти един и… аз един. Имаше двама ранени и Иниго повали… един…

Ваймс млъкна и се взря в Иниго Скимър, който седеше в другия край на залата до претъпкана обща маса. Около Ваймс и съпругата му беше пусто. Лейди Сибил си го обясни с почтителността на местните жители. А дребосъкът спретнато хапваше лъжица след лъжица супа в малкия си подреден свят сред размахващи се ръце и натрапчиви лакти. Дори си бе сложил салфетка под брадичката.

— Били са… много мъртви, сър — прошепна Веселка.

— Е, гозбата поне беше… любопитна — отбеляза лейди Сибил и старателно си избърса устата. — Досега не бях закусвала супа с нарязани в нея наденички. Как я наричат тук, Веселке?

— Тлъста супа, ваша светлост — вдигна рамене джуджето. — Вече сме близо до мастните залежи в Шмалцберг, а супата е хранителна и помага да понасяме студа.

— О, колко интересно.

Лейди Сибил се озърна към съпруга си. Той не можеше да откъсне поглед от Иниго.

Вратата се отвори, Детритус приклекна и влезе, отръсквайки снега от кокалчетата на пръстите си.

— Навън не е толкоз зле, сър. Хората тука разправят, че било по-умно да тръгнем рано.

— Готов бях да се обзаложа — поклати глава Ваймс.

„Не искат някой като мен да се навърта наоколо. Не знаят кой може да е следващият труп.“

Липсваха няколко лица, които си спомняше смътно от снощи. Вероятно пътници, които бяха потеглили още по-рано, значи новините вече го изпреварваха. „Да знаете, нахълта вътре целият в кръв и кал, с арбалет в ръка, пък после намерихме седем трупа!“ Още през първите двайсетина километра историйката щеше да сложи тежък сатър в другата му ръка и да раздуе броя на жертвите до трийсет мъже и кучето на главатаря.

Дипломатическата му кариера започваше блестящо, а?

Преди да се качат в каретата, той зърна стреличка, заседнала до прозореца. Цялата беше от стомана и внушаваше представата за шеметна скорост. Почти очакваше да си опари пръстите, когато я пипна. Заобиколи и видя много по-груба стрела, забила се високо в задницата на возилото.

— Докато пъплехте нагоре по склона, те се опитаха пак да ви догонят — обясни Иниго.

— А ти ги изби.

— Някои се измъкнаха.

— Учуден съм.

— Ваша светлост, имам само един чифт ръце.

Ваймс вдигна глава и огледа табелата на странноприемницата. Нескопосаната рисунка представляваше едра глава с хобот и бивни.

— Петият слон — вдигна рамене Иниго. — Оставихте закона зад гърба си още когато подминахте Ланкър. Тук властва обичаят. Каквото имате, стискате си го и се биете, за да го задържите. И най-силните оцеляват.

— Господин Скимър, в Анкх-Морпорк също цари беззаконие.

— Анкх-Морпорк си има предостатъчно закони, само че никой не ги спазва. Тук е друго, ваша светлост. Мхъ-мхъ.

Двете карети потеглиха заедно. Детритус седеше върху предната, която беше изтърбушена от едната страна. Нямаше друго за гледане освен еднообразно заснежено поле.

Подминаха семафорна кула. Опушената каменна основа подсказваше, че за някого в този край най-добрата новина е липсата на новини, но щорите трескаво примигваха в черно и бяло.

— Целият свят гледа — промърмори Ваймс.

— Но не го интересува. Поне досега беше така — отвърна Скимър. — В момента обаче напира да съдере земята от тази страна и да изгребе каквото има отдолу. Мхъ-мхъ.

„Аха, нашият чиновник-убиец бил способен на повече от едно чувство…“

— Анкх-Морпорк винаги се е опитвал да се разбира със съседите си — вметна Сибил. — Да, де, поне напоследък.

— Не че се опитваме, мила — възрази Ваймс. — Просто се убедихме, че… Защо спряхме? — Смъкна надолу прозореца и се провикна: — Сержант, какво става?

— Чакаме да се махнат ония джуджета, сър.

Няколкостотин джуджета в колона по четирима трополяха през равнината към тях. Ваймс забеляза по походката им, че са настроени много решително.

— Детритус…

— Да, сър?

— Постарай се да не изглеждаш толкова тролски, моля те.

— Адски се старая, сър.

Колоната почти ги налетя, преди някой да излае заповедта за спиране. Едно джудже излезе пред останалите и доближи каретите.

— _Та’грдзк?_ — изрева то.

— Ваша светлост, желаете ли да поема нещата в свои ръце? — предложи Иниго.

— Аз съм проклетият посланик — отсече Ваймс и слезе от каретата.

— Добро утро, джудже. (Посочва се злосторникът.) Аз съм Старши бригадир Ваймс от Надзора на Анкх-Морпорк.

Лейди Сибил успя да чуе тихия ужасен стон на Иниго.

— Крз? Гр’дазак яд?

— Чакай, чакай, туй вече го знам… Убеден съм, че ти си джудже без никакви предразсъдъци (прегрешения). Да скрепим сделката с ръкостискане, джудже. (Посочва се злосторникът.)

— Е, това вече преля чашата — промърмори Иниго. — Мхъ-мхъ.

Предводителят на малката джуджешка армия бе почервенял до алено по онези мънички части от лицето му, които се виждаха между различните косми. Другите оглеждаха каретите с все по-стръвен интерес.

Изведнъж предводителят ахна.

— _Д’краха?_

Веселка излезе от каретата. Кожената й пола заплющя на вятъра. Цялата колона я зяпна дружно. На предводителя едва не му паднаха очите.

— _Б’дан? К’раа! Д’крага „ха’ак“!_

Ваймс разпозна изражението, мярнало се по малкото кръгло лице на Веселка. А над него Детритус опря заредения Миротворец в ръба на покрива.

— Ей, знам тая дума, дето я нарече с нея — оповести той на света като цяло. — Думата никак не е хубава. Не ща да я чувам повече.

— М-да, изключително забавно — намеси се Иниго, който също бе излязъл. — А сега, моля, укротете се за момент, ако желаете да се измъкнем живи.

Ваймс протегна ръка нагоре и внимателно избута арбалета на Детритус в по-безобидна посока.

Иниго заговори стъписващо бързо, и то на съвършено правилен джуджешки, както се стори на Ваймс, макар понякога да звучеше и познатото „мхъ-мхъ“. После Скимър отвори кожената си чанта и извади два документа с огромни восъчни печати по тях. Бяха прочетени с нескрито подозрение. Джуджето посочи Веселка и Детритус. Иниго нетърпеливо размаха ръка — универсалния жест за отхвърляне на нищожните дреболии. Бяха прочетени още гъсто изписани листове хартия.

След малко джуджето успя да внуши с позата си „щях да ви направя нещо лошо, ама не ми се занимава с вас“, отпъди с жест Иниго и дари Ваймс с поглед, който противно на фактите говореше, че човекът е дребосък в сравнение с него. Накрая се върна при войската си.

Пак излая заповед. Джуджетата се махнаха от пътя и закрачиха към гората.

— Е, уредихме спора — сподели Иниго, вмъквайки се обратно в каретата. — Малко се посчепкахме заради госпожица Дребнодупе, но пък джуджетата винаги се изпълват със страхопочитание към много засуканите документи. Нещо се мъти. Не пожела да ми каже какво става. Искаше да претърси каретата.

— Как пък не! И какво търсеше?

— Кой знае? Убедих го, че се ползваме с дипломатически имунитет.

— А какво му каза за мен?

— Постарах се да го убедя, че сте един задръстен идиот, ваша светлост. Мхъ-мхъ.

— Нима?

Ваймс чу сподавения кикот на лейди Сибил.

— Повярвайте ми, беше необходимо. Ваша светлост, не беше особено подходяща идеята да говорите на уличен джуджешки жаргон. Но когато изтъкнах, че сте аристократ, той…

— Ама аз не съм… Е, не истински…

— Вярно, ваша светлост. Но ако сте склонен да се вслушате в съветите ми, не забравяйте, че в дипломацията преди всичко трябва да изглеждате значително по-глупав, отколкото сте. Вече направихте успешно първите стъпки във вярната посока. А сега е най-добре да продължим по пътя си, мхъ-мхъ.

— Иниго, радвам се, че престана да се държиш толкова почтително — подхвърли Ваймс.

— О, ваша светлост, започнах да ви опознавам.

Гаспод имаше объркани спомени за остатъка от нощта. Глутницата напредваше бързо и по едно време той се досети защо повечето вълци бягат пред Керът — проправяха му пъртина.

Отъпканият сняг обаче не беше достатъчно равен за кучето. Накрая един вълк го стисна със зъби зад врата и го понесе тичешком, пускайки задавени закачки за вонята му.

Не след дълго спря да вали и зад облаците се появи мътно лунно сияние.

И отблизо, и отдалеч се носеше вой. Понякога глутницата се събираше на някоя полянка или билото на хълм и се включваше в общия хор.

Гаспод се примъкна сковано до Ангуа при първата почивка.

— Защо го правят?

— Политика — отвърна тя. — Преговори. Пресичаме чужди територии.

Кучето се озърна към Гавин. Грамадният самец си мълчеше, но нито за миг не се отдалечаваше от тях. Разделяше по равно вниманието си между Керът и вълците.

— _И той_ ли трябва да иска разрешение? — усъмни се Гаспод.

— Не, иска да е сигурен, че ще пропуснат мен.

— Виж ти. Проблем ли има?

— Не и такъв, който не би могъл да реши с едно захапване.

— Ъхъ. Ъ-ъ, казват ли нещо за мен?

— „Дребно, ужасно, смърдящо псе.“

— Ясно.

След няколко минути потеглиха отново по дългия бял склон към гората. Внезапно Гаспод забеляза нови сенки, плъзгащи се бързо по замръзналия сняг към тях. За миг се озова сред две глутници, после предишните им придружители изостанаха.

„Я гледай, имаме си нов почетен ескорт. Вълци, които не познаваме. Дано не са добавили в описанието, че може да съм вкусен.“

Тогава Керът падна по лице в снега. Мина време, докато се надигне. Вълците кръжаха неуверено и поглеждаха към Гавин. Гаспод заподскача неловко към човека.

— Ей, ти добре ли си?

— Трудно… се… тича… тук…

— Виж сега — заскимтя кучето, — не искам да те притеснявам или нещо подобно, ама не може да се каже, че сме сред приятели. Нашият Гавин не би спечелил конкурс за най-дружелюбно размахана опашка.

— Кога е спал за последен път? — настойчиво попита Ангуа, като разблъска безцеремонно вълците.

— Де да знам — поколеба се Гаспод. — Доста пътувахме последните дни.

— Никакъв сън, никаква храна и неподходящи дрехи — изръмжа тя. — Ама че идиот!

Някои вълци около Гавин ръмжаха и скимтяха. Гаспод приседна до главата на Керът, за да гледа отстрани как Ангуа… се пазари.

Не разбираше добре вълчия език, пък и в него движенията на тялото имаха несравнимо по-голямо значение, отколкото в кучешкия. Но не му беше необходима особена прозорливост, за да проумее, че положението се влошава. Въздухът направо припукваше от напрежение. Гаспод не се съмняваше, че започне ли се разправията, ще има шансове за оцеляване колкото и шоколадово котле върху нажежена печка.

Много врява се вдигаше. Един вълк (Гаспод мислено му лепна прозвището Ината) не беше никак доволен. Изглеждаше, че и други от глутницата са съгласни с него. Някой си позволи да се зъби на Ангуа.

И Гавин се изправи. Отръска малко снежинки от козината си, огледа се нехайно и пристъпи към Ината.

Гаспод усети как всяко косъмче по тялото му щръкна.

Другите вълци заотстъпваха заднешком. Гавин не ги поглеждаше. Застана на няколко стъпки от Ината, наклони глава настрани и изрече:

— Хррърррм?

Беше почти приятен звук, но отекна чак в костите на Гаспод: „Има два начина да се разберем. Лесният е много лесен. Трудния няма и да го усетиш.“

Ината издържа още малко на погледа и сведе глава.

Гавин изръмжа нещо. Пет-шест вълка, водени от Ангуа, се втурнаха през гората.

Върнаха се след двайсетина минути. Ангуа отново беше човек — тоест, напомни си Гаспод, с човешка форма, — а вълците теглеха голяма шейна за кучешки впряг.

— Взехме я назаем от един човек в селото зад хълма — обясни тя, когато шейната се плъзна към Керът.

— Колко мило. — Гаспод реши да не разпитва как се е стигнало до уговорката. — Чудя се обаче, че вълците търпят хамути…

— Е, това беше лесният начин — увери го тя.

Гаспод лежеше в шейната до потъналия в тежък унес Керът и умуваше. Преди няколко дни не му беше особено любопитно да слуша обясненията на Дирника за вълчия вой и вестите, които глутниците си предаваха. „Ако бях недоверчиво псе, щях да се питам дали той знаеше, че тя ще дойде, когато е закъсал, и дали е готов да заложи дори живота си на това…“

Подаде глава изпод одеялото и снежинките го боцнаха по очите. До шейната препускаше Гавин, целият посребрен от лунните лъчи.

„Ей това ми е животът — заседнал между хората и вълците. Накратко — кучешки живот…“

А временен капитан Колън си мислеше, че ето такъв трябва да бъде животът. До него вече почти не стигаха разни хартийки, а с усърдие и решителност той се справи с трупалите се отдавна книжа. В участъка стана и много по-тихо.

Когато Ваймс беше тук — Колън изведнъж престана дори мислено да добавя „господин“, — дежурната стая се изпълваше с такова оживление и гълчава, че човек не можеше да си чуе приказката. Неправилен подход, разбира се. Как би могъл някой да си свърши работата в такава врява?

Пак преброи запасите от захар. Двадесет и девет бучки. Но понеже пусна две в чая си, засега всичко беше наред. Явно си струваше да се държи по-сурово с подчинените.

Колън стана и открехна мъничко вратата, за да надникне в дежурната стая долу. Още се учудваше в колко прегрешения успяваше да спипа онези непрокопсаници по този начин.

Тихо. И спретнато. Всички бюра бяха разчистени. Несравнимо по-приятно от предишната мърльовщина.

Върна се зад своето бюро и отново преброи захарните бучки. Двадесет и седем.

Аха! Някой се опитваше да го подлуди. Е, той също я умееше тази игричка.

Преброи бучките. Двадесет и шест.

В този момент почукаха на вратата, която се огъна видимо навътре, а Колън подскочи злорадо.

— Аха! Ще ми нахлувате, а? Ох…

Последният звук се изтръгна от гърлото му, щом зърна стражник Дорфл, който беше голем. Трудно би се побрал в рамката на вратата и силите му стигаха да разкъса трол на две. Не бе го правил досега, защото се придържаше към необичайно строги нравствени норми. Но дори Колън не би дръзнал да влезе в разпра със същество, което има светещи червени дупки вместо очи. Нормалните големи не причиняваха зло на хората, защото имаха в главите си вълшебни думи, които им забраняваха да постъпват така. Дорфл пък нямаше вълшебни думи, но не правеше злини, защото бе решил, че е аморално. Оставаше обаче смущаващата вероятност да размисли, ако го вбесят достатъчно…

До голема стоеше стражник Шу, който стегнато отдаде чест.

— Сър, дойдохме да вземем нареждането за заплатите.

— Какво?

— Нареждането за заплатите. Ежемесечното, сър. Трябва да го занесем в двореца и да донесем оттам заплатите.

— Нищо такова не знам!

— Сър, оставих го на бюрото ви вчера. Подписано от лорд Ветинари, сър.

Колън неволно изви очи към камината, където купчината черна пепел вече преливаше на пода. Шу проследи погледа му.

— Нищо такова не съм виждал — заяви Колън, а цветът се оттичаше от лицето му.

— Уверен съм, че го оставих, сър — натърти Шу.

— Не бих могъл да се объркам за толкова важен факт, сър.

— Виждаш колко съм зает! — отсече Колън. — Кажи на някой от сержантите да се оправи с тая история!

— Сър, не останаха други сержанти освен Кремъчко, а той през цялото време пита какво трябва да върши. Освен това, сър, старшият офицер трябва също да подпише нареждането…

Колън се подпря на юмруците си и закрещя:

— „Трябва“, тъй ли било? Ама че наглост! „Трябва“, а? Всички вие сте големи късметлии, че някой ви е дал работа! Сбирщина зомбита, побърканяци, градински украси и камънаци! До гуша ми дойде от вас!

Шу се отдръпна извън далекобойността на облака от слюнки.

— В такъв случай, сър, опасявам се, че ще отнеса въпроса до Гилдията на стражниците.

— Гилдия на стражниците ли? Ха! Че откога има и такава гилдия?

— Ами не мога да кажа точно — вметна ефрейтор Нобс, който се вмъкна в кабинета. — Сега колко е часът? Има я поне от два-три часа. Добрутро, капитане.

— Ноби, ти к’во правиш тука?

— За вас съм господин Нобс, капитане. Щом искате да знаете, аз съм президент на Гилдията на стражниците.

— Няма такава проклетия!

— Законно открай докрай, капитане. Регистрирана е в двореца и тъй нататък. Да се чуди човек как всички се записаха тутакси. — Ноби измъкна омацания си бележник. — Имаме някои проблеми да обсъдим с вас, ако ни отделите време.

— Няма да го търпя туй! — изрева пламналият като божур Колън. — Ами че то си е държавна измяна! Всички сте изритани! Всички сте…

— Всички сме в стачка — уточни Ноби невъзмутимо.

— Не може да сте в стачка, щом съм ви изритал!

— Стачният ни щаб е в задната зала на „Кофата“ — съобщи Ноби.

— Ха, в мойта кръчма! Забранявам ви да стачкувате в дупката, където аз пия!

— Ще ни намерите там, когато решите да обсъдим нашите условия. Да вървим, събратя. Вече и официално имаме сериозни разногласия с началството.

Излязоха.

— Хич не си правете труда да се връщате! — изкрещя Колън.

Начук не беше какъвто очакваше да го види Ваймс. Вярно, трудно би обяснил какви са очакванията му и все пак гледката не отговаряше на тях.

Градът заемаше тясна долина с криволичеща сред сградите буйна река. Имаше крепостни стени. Изобщо не приличаха на онези в Анкх-Морпорк, които отначало бяха започнали да възпират разрастването му, а после се бяха превърнали в безплатен строителен материал. За тези стени напълно важаха понятията „вътре“ и „вън“. По хълмовете се виждаха замъци. Всъщност по повечето хълмове. А пътят беше препречен с висока порта.

Детритус потропа по покрива на каретата. Ваймс подаде глава през прозореца.

— Нек’ви типове стоят на пътя — съобщи тролът. — И си имат от ония остри али-бали.

Ваймс се взря напред. Шестимата стражници наистина носеха алебарди.

— Тия пък какво искат? — промърмори той.

— Предполагам, че и те ще настояват да проверят документите ни — обади се Иниго, — както и да претърсят каретата.

— Документите са едно — отсъди Ваймс, излизайки на пътя, — а ровичкането в нашия багаж — съвсем друго. Тоя номер го знам наизуст. Нищичко не търсят, ами се опитват да ни покажат кой тук е шефът. Ти ела да превеждаш. И не се тревожи, много дипломатично ще се държа.

Двамата, които препречваха достъпа до портата, носеха шлемове и държаха оръжия, но униформите им не се вписваха в представите на Ваймс за нормалното. Мислено отбеляза, че стражниците не бива да се обличат в съчетание от червено, синьо и жълто. Така се виждаха отдалеч. Самият той предпочиташе униформа, която го слива с околността.

Извади значката си от джоба и закрачи към тях с приветлива усмивка.

— Повтаряй на техния език, господин Скимър. — Той повиши глас. — Здравейте, колега, както виждате, аз съм Командир Ваймс от…

Едно острие се завъртя към него. Ако не беше спрял, Ваймс щеше да се наниже като на шиш.

Иниго застана пред него, вече разтворил кожената си чанта. Размахваше няколко внушителни къса хартия и изричаше подходящи изрази. Един от стражниците взе документ от ръцете му и се вторачи в редовете.

— Съзнателно оскърбление — подхвърли Иниго с ъгълчето на устата си, без усмивката му да се разкриви. — Някой желае да провери как ще реагирате, мхъ-мхъ.

— Тия ли?

— Не. Наблюдават ни.

Документът беше върнат, придружен от рязка реплика.

— Капитанът заяви, че поради настъпилите извънредни обстоятелства ще претърси каретите — преведе Иниго.

— Няма — съобщи Ваймс, разгадал изражението по бялото лице на капитана. — Знам кога хората се правят на ударени, щото и аз го върша често. — Посочи герба на каретата. — Я му обясни, че това е анкх-морпоркски герб. И таратайката е собственост на Анкх-Морпорк. Пипнат ли я, значи обявяват война на Анкх-Морпорк. Хайде, кажи му.

Виждаше как мъжът отсреща си облизва неспокойно устните, докато слуша Иниго. „Леле, какъв окаяник! Хич не му се е искало да стане толкова напечено. Надявал се е да безделничи кротко при портата, но някой е дошъл да му даде заповеди.“

— Той много съжалява — преведе Иниго, — но трябва да изпълни задълженията си. Напълно би разбрал ваша светлост, ако по-късно решите да се оплачете пред по-висока инстанция, мхъ-мхъ.

Един стражник вече дърпаше дръжката на вратичката. Ваймс я затръшна.

— Кажи му, че войната ще започне тозчас, а после ще си продължи по реда.

— Ваша светлост!

Стражниците се бяха вторачили в Детритус. Едва ли би успял да държи Миротвореца нехайно, пък и не се опитваше.

Ваймс впиваше поглед в очите на капитана. Ако човекът имаше капка здравомислие в главата си, щеше да предвиди, че първият изстрел от арбалета би изтребил всички пред каретата.

Молеше се този капитан да знае кога трябва да се откаже.

Дочуваше трескавия шепот на стражниците. Някой спомена Вилинос.

Капитанът отстъпи и отдаде чест.

— Моли да го извините, ако ви е причинил неудобства — заговори Иниго. — И се надява, че ще намерите време да посетите Музея на шоколада, разположен на площад „Принц Водорни“, където работи неговата сестра.

И Ваймс отдаде чест.

— Кажи му, че според мен той е офицер с голямо бъдеще. Надявам се, че това бъдеще включва незабавното отваряне на проклетата порта.

Капитанът кимна на хората си, преди Иниго да довърши изречението. „Аха…“

— Попитай го за името му.

Мъжът се оказа достатъчно схватлив да не отговори, преди да чуе въпроса на своя език.

— Капитан Тантони — представи го Иниго.

— Ще запомня — обеща Ваймс. — О, я виж… една муха му е кацнала на носа.

Тантони заслужаваше награда. Зениците му се събраха към носа само за частица от секундата. Ваймс се ухили.

А градът беше… ами просто град. Покривите бяха по-островърхи от анкх-морпоркските. Изглеждаше и че са позволили на някакъв маниак с резбарски лък да поработи по стрехите и рамките на прозорците. Виждаше се и повече боя навсякъде. Не че това издаваше нещо — мнозина богаташи всъщност предпочитат да не се набиват толкова на очи с благоденствието си.

Каретите заподскачаха по паважа. Ваймс би могъл да познае само по сътресенията, че не вървят по анкх-морпоркски калдъръм.

Пак спряха. Той надникна. Двама доста по-мърляви стражници бяха преградили пътя.

— Я, май ги познавам — процеди той през зъби. — Мисля, че току-що срещнахме Колонеск и Нобски.

Излезе от каретата и застана пред тях.

— Е, какво има?

По-дебелият от двамата се поколеба и протегна ръка.

— Празплод?

— Иниго? — спокойно промълви Ваймс, без да се обръща.

— А, това ли било… — смънка Скимър, след като поприказва със стражниците. — Сега пък сержант Детритус се превръща в проблем. Изглежда, че в тази част на града не допускат тролове през дневните часове без паспорт, подписан от техния… собственик. Ъ-ъ, вижте какво… В Начук има само тролове-военнопленници. Длъжни са да носят документи за самоличност.

— Детритус е гражданин на Анкх-Морпорк и сержант от подчинената ми Стража.

— Да, обаче си остава трол. Не бихте ли могъл съвсем дипломатично да му напишете кратък…

— Аз имам ли нужда от тоя „празплод“? Впрочем ние не смятаме праза за плод, но карай да върви…

— Паспорт. За вас не е задължителен, ваша светлост.

— Значи не е задължителен и за Детритус.

— Ваша светлост, въпреки това…

— Без „въпреки това“.

— Вероятно е за предпочитане да…

— И без „за предпочитане“.

Примъкнаха се още неколцина стражници. Ваймс усещаше пронизващите го погледи.

— Могат да го изгонят насила — предположи Иниго.

— Е, такъв експеримент не бих пропуснал за нищо на света — потри ръце Ваймс.

Детритус избоботи:

— Нема страшно, мога и да си ходя, щом…

— Млъкни, сержант. Ти си свободен трол. И туй е заповед.

Ваймс си позволи да огледа още веднъж все по-многолюдната и смълчана тълпа. Забелязваше страха в очите на мъжете с алебарди в ръцете си. И на тях не им се искаше да правят такива сцени.

— Иниго, слушай ме внимателно. Предай на стражниците, че анкх-морпоркският посланик е възхитен от усърдието им, поздравява ги за вкуса в облеклото и ще се погрижи занапред да нямат главоболия. Стига, нали?

— Несъмнено, ваша светлост.

— Хайде, Детритус, обръщай каретата. Иниго, ти идваш ли?

Изражението на Скимър се промени светкавично.

— Преди петнайсетина километра подминахме едно ханче — продължи Ваймс. — Дали ще стигнем там до мръкване, как мислиш?

— Ваша светлост, не можете да си тръгнете!

Ваймс съвсем бавно завъртя глава към него.

— Господин Скимър, би ли повторил, че не те чух добре?

— Исках да кажа…

— Ние си тръгваме, господин Скимър. Няма обаче да решавам вместо тебе.

Ваймс се настани, а Сибил размаха юмрук във въздуха.

— Браво на теб!

— Извинявай, мила — изрече той кротко, когато потеглиха. — Ханчето май не го биваше много, поне отвън.

— Така им се пада на дребните досадници — заяви Сибил. — Ти ги постави на мястото им.

Ваймс плъзгаше поглед по гъмжилото и в самия му край зърна черна карета със затъмнени стъкла на прозорците. Успя да различи някаква фигура в мрака вътре. Нещастните стражници начесто обръщаха взор натам, сякаш чакаха нови нареждания. Фигурата лениво махна с ръка в ръкавица.

Ваймс започна да брои шепнешком. На „единадесет“ Иниго догони каретата и скочи на стъпенката.

— Ваша светлост, оказа се, че стражниците са действали на своя глава и ще бъдат наказани…

— Нищо подобно. Наблюдавах ги. Изпълняваха заповед.

— И все пак от дипломатическа гледна точка би било добре да приемете обясне…

— За да им разкатаят фамилията на тия мухльовци ли? Не. Върни се и кажи на особата, дето дава чудновати заповеди, че всички с мен ще могат да ходят където им хрумне из тоя град. Ясен ли съм — от която ще раса да са!

— Сър, не ми се вярва, че сте в правото си да изисквате…

— Господин Скимър, ония момчета държаха в ръце стари оръжия марка „Бърли и Силен в ръката“. Изработени в Анкх-Морпорк. Същите имаха и стражниците пред портата. Търговия, господин Скимър. Не съществува ли дипломацията отчасти и заради нея? Ти се върни да побъбриш с незнайния тузар в черната карета, а после най-добре поискай от местните хора кон назаем, защото малко ще сме се отдалечили.

— Бихте могъл да изчакате, да речем…

— Не бих и помислил.

Каретата дори успя да излезе през градската порта, преди Скимър да я настигне отново.

— Всички ваши искания ще бъдат изпълнени безусловно — съобщи той задъхан и за миг в очите му като че се мярна възхищение.

— Браво на тебе. Ще кажеш ли на Детритус да завие пак към града?

— Сам, ти се хилиш — осведоми го Сибил.

— Мислех си, че тоя живот на дипломат ще вземе да ми хареса.

— Има още нещо — подхвана Иниго, когато се качи при тях в каретата. — Става дума за някаква… историческа реликва на джуджетата. Носи се мълва, че…

— Кога по-точно е открадната Гранитната пита?

Устата на Иниго си остана отворена. Накрая все пак стисна устни и присви очи.

— Ваша светлост, а как, в името на небесата, се досетихте? Мхъ-мхъ?

— Засърбяха ме палците — сподели Ваймс, като внимаваше да не гримасничи. — Много са особени, като опре до сърбеж.

— Нима?

— Ами да.

Гаспод стигна до извода, че кучетата се радват на далеч по-лек и простичък сексуален живот от хората. Това щеше да му е допълнителна радост, ако и той някога се уреди със сексуален живот.

Нямаше да започне тук, това поне му беше ясно. Вълчиците му се зъбеха, и то не на шега, щом понечеше да ги доближи. Беше принуден да гледа откъде минава.

Но най-странното в човешкия сексуален живот беше свойството му да продължава дори когато хората са дебело облечени и седят от двете страни на огъня. Беше в казаното и премълчаното, в погледите и извръщането.

Глутниците се бяха сменили пак през нощта. Намираха се по-високо в планините, сред много по-хрускав сняг с ледена коричка. Повечето вълци седяха около огъня, запален от Керът — достатъчно далеч да покажат, че са горди диви същества, които нямат нужда от глезотии, но и достатъчно близо да се посгреят.

Гавин си беше отделно и поглеждаше ту един, ту друг.

— Кланът на Гавин мрази семейството ми — тъкмо казваше Ангуа. — Вече ти обясних, че вълците винаги си патят, когато върколаците станат прекалено могъщи. Върколаците са хитри и се изплъзват на ловците. Затова вълците са много по-добре настроени към вампирите, които ги оставят на мира. А върколаците понякога излизат на лов за вълци.

— Изненадан съм — промълви Керът.

— Защо? — вдигна рамене Ангуа. — Ходят на лов и за хора, нали? Керът, ние не сме приятна раса. Напротив, страшни сме. А брат ми Волфганг е направо единствен по рода си. Татко се бои от него, мама също, само че не си признава. Тя обаче си мисли, че чрез него семейството ще се сдобие с повече власт, затова му угажда. Волфганг прогони другия ми брат и уби сестра ми.

— Как…

— _Той_ твърди, че било нещастен случай. Горката малка Елза… Беше йенорк като Андрей. Знаеш ли, че йеноркът е върколак, който не се преобразява? Убедена съм, че споменах това и преди. Понякога се раждат и такива в нашето семейство. Волфганг и аз сме единствените истински биморфни върколаци в цялото котило. Елза запазваше човешкия си вид през цялото време, дори при пълнолуние. Андрей винаги си е вълк.

— Тоест имала си сестра-човек и брат-вълк?

— _Не_, Керът. И двамата бяха върколаци. Но, ъ-ъ… малкото… ключе в тях не се завърташе в ключалката. Не разбираш ли? Оставаха в една и съща форма. В старите времена кланът бързо се разправял с йенорките, а в гадостта Волфганг е истински следовник на традициите. Казваше, че заради тях кръвта ни била нечиста. Опитай се да проумееш — ако ще йеноркът да има устойчив човешки или вълчи вид, пак носи в себе си върколашка кръв. Ако има деца… или кутрета… тогава се появяват чудовищата от приказките. Хора с вълчи нрав или вълци с излишна злоба, която е толкова присъща на човеците. — Тя въздъхна и се озърна към Гавин. — Но Елза беше безобидна. Андрей не дочака да го сполети същата участ. Сега е овчарско куче в Борогравия. Както чувам, живее си добре. Печели медали на всички изложби и панаири — добави Ангуа кисело и разсеяно разръчка огъня. — Волфганг трябва да бъде спрян. Затънал е в някакъв заговор с някои от джуджетата. Гавин казва, че се срещали в гората.

— Струва ми се твърде осведомен за вълк — подхвърли Керът.

Ангуа замалко не му изръмжа.

— Не е глупак, за какъвто го мислиш! Разбира повече от осемстотин думи. Доста хора и толкова не научават през живота си. И обонянието му е остро почти колкото моето! Вълците виждат всичко. Върколаците вече постоянно обикалят навън. Подгонват хора и ги убиват. Помежду си го наричаме „играта“. После прехвърлят вината върху вълците. Личи си, че са решили да нарушат споразумението. И всички онези потайни срещи в гората — въобразяват си, че никой не ги е забелязал. Някакви джуджета измислили гнусничко заговорче и поискали помощ от Волфганг! Все едно да помолиш лешояд да ти почисти зъбите.

— А ти какво можеш да направиш? — учуди се Керът. — Щом дори родителите ти не успяват да го сдържат…

— Биехме се като малки. Грубиянски, както той искаше. И аз го карах да се свира с вой в ъгъла. На Волфганг му е противна дори мисълта, че някой може да го надвие, затова не вярвам да ми се зарадва. Има си разни планове. Тази част от Юбервалд винаги е била… ами… поносима, защото никой не се е сдобивал с прекомерна власт. Но щом джуджетата са започнали да се боричкат помежду си, именно Волфганг ще се възползва от повода с тъпите си униформи и тъпия си флаг.

— Не бих искал да те видя как се биеш.

— Тогава си затвори очите! Не съм те молила да вървиш по петите ми! Да не мислиш, че се гордея с тази каша? Имам брат, който е овчарско куче!

— Овчарско куче медалист — сериозно уточни Керът.

Гаспод впи поглед в изражението на Ангуа. Куче не би могло да го постигне.

— Говориш го искрено — успя да изрече накрая тя. — Ама наистина, нали? Да, разбира се. И дори да го срещнеш, това няма да те притесни, а? За теб всеки е някой. Аз съм принудена да спя в кучешка кошница седем дни в месеца, но и това не те смущава, нали?

— Знаеш, че не ме смущава.

— А би трябвало! Не ме питай защо, но би трябвало! Ти си толкова… естествено мил във всичко! Но рано или късно на едно момиче може да му писне от прекалено милото отношение!

— _Не се опитвам_ да бъда мил насила.

— Знам. Знам. Само ми се иска… ох, как да го кажа… да помрънкаш мъничко. Е, не точно да мрънкаш. Просто да въздъхнеш или нещо подобно.

— Защо?

— Защото… защото така ще се почувствам по-добре! Твърде трудно е да се обясни. Вероятно една от чудатостите на върколаците.

— Съжалявам…

— И стига си съжалявал през цялото време!

Гаспод се сви толкова близо до огъня, че от козината му започна да се издига пара. Реши, че на кучетата им е доста по-леко в живота.

Сградата, в която щеше да се разполага посолството, се оказа отдалечена от главната улица. Намираше се в тиха пресечка. Каретите изтрополиха под арката на входа и спряха в малък заден двор с конюшня.

— Всъщност до момента беше само консулство — обясни Иниго, който пак шумолеше с някакви книжа. — И би трябвало да ни посрещне… а, да, Уондо Слийпс. Тук е от няколко години, мхъ-мхъ.

Зад тях двете крила на портата се затвориха и се чу стъргане на тежки резета. Ваймс зяпна видението, което закуцука обратно.

— Личи му…

— О, не вярвам това да е…

— Добър вечер, гошподари, гошподарке… Добре дошли на територията на Анкх-Морпорк. Аж шъм Игор.

— Игор кой? — не разбра Иниго.

— Прошто Игор, гошподине. Ние винаги шме шамо Игор — отвърна Игор делово и спусна стъпенката на каретата. — Аж шъм момчето жа вшичко тука.

— А стига, бе… — смънка Ваймс като омагьосан.

— Да не сте преживял ужасна злополука? — промълви лейди Сибил.

— Наиштина ши ражлях чая върху рижата тажи шутрин — увери я Игор. — Много мило, че жабеляжахте.

— А къде е господин Слийпс? — попита Иниго.

— Боя ше, че гошподин Шлийпш не може да бъде открит никъде. Аж дори ше надявах, че вие жнаете какво му ше е шлучило.

— Ние ли?! Мхъ-мхъ! Очаквахме да е тук!

— Жамина шъвшем ненадейно преди две шедмичи — осведоми ги Игор. — И пропушна да ми каже жакъде пътува. О, влежте вътре, аж ще ше погрижа жа багажа.

Ваймс вдигна глава. Пак ръсеше снежец, но имаше достатъчно светлина, за да различи желязната мрежа, опъната над целия двор. Заради залостената порта и стените на зданието навсякъде около тях му се струваше, че са попаднали в клетка.

— Малък шпомен жа штарите времена — обясни Игор жизнерадостно. — Няма жа какво да ше бежпокоите, шър.

— Ама че интересен човек — смънка немощно Сибил, когато влязоха.

— И то повече от един човек, доколкото виждам.

— Сам!

— Извинявай. Поне съм сигурен, че е сърдечен.

— Така е по-добре.

— Само се чудя чие ли е сърцето.

— Сам, стига!

— Добре де, добре, но трябва да признаеш, че изглежда малко… чудато.

— Никой от нас не е виновен за външността си.

— Но пък той като че се е опитвал да я… Олеле…

— О, небеса… — присъедини се и лейди Сибил.

Ваймс не беше противник на лова, макар че в Анкх-Морпорк рядко се срещаше по-свестен дивеч от едрите плъхове по речния бряг. Но при вида на стените в новоизлюпеното посолство дори най-запаленият ловец би отстъпил две-три крачки с вика: „Ама това вече е прекалено!…“

Личеше, че предишните обитатели на сградата са били фанатици на лова, риболова и стрелбата. За да покрият всички стени с трофеите си, сигурно се бяха занимавали с трите дейности едновременно.

Стотици стъклени очи, гнусно оживели в светлината от пламъците на огромната камина, сякаш се взираха във Ваймс.

— Все едно пак попадам в кабинета на дядо — поклати глава Сибил. — Така се плашех от еленската глава там, че губех ума и дума.

— Тук има какви ли не твари. А, не!…

— О, богове… — прошепна лейди Сибил.

Ваймс се озърна трескаво. Детритус тъкмо влизаше, понесъл няколко сандъка.

— Застани пред тая гадост! — изсъска Ваймс.

— Сам, нито съм толкова висока, нито толкова широка!

Тролът ги погледна, после се обърна към трофеите и се ухили. „Да, тук е по-студено — сети се Ваймс. — Бързо схваща[13]. Дори Ноби не ще да играе покер с него в най-лютите зимни месеци. Да му се не види!“

— Нещо не е наред ли? — невинно попита тролът.

Ваймс въздъхна. Неговият сержант рано или късно щеше да зърне какво има на стената.

— Съжалявам, Детритус — промърмори и се отмести.

Тролът огледа внимателно ужасния трофей и кимна.

— Да, много таквиз истории са ставали преди — отбеляза хладнокръвно и остави багажа на пода. — Е, туй не са му истинските диамантени зъби. Извадили са ги и са сложили стъклени, ама възголемички.

— Нима не се гневиш?! — ахна лейди Сибил. — Но това е тролска глава! Някой е паднал дотам, че да я сложи на стената!

— Ми не е мойта — посочи очевидното Детритус.

— _Но това е страшно!_

Тролът поумува миг-два, после отвори поизцапана дървена кутия. В нея си носеше всичко, което подбра като необходимо за пътуването.

— Е, туй е старата родина в края на краищата. Ако тъй ще ви олекне…

Извади по-малка кутия и порови в каменните парченца и късчетата плат. Накрая намери нещо жълтокафеникаво и обло. Приличаше на плитка чаша.

— Отдавна да го бях изхвърлил, ама само тоя спомен имам от бабчето. Тя си държеше разни дреболии вътре.

— Част от човешки череп, а? — изтръгна се накрая от Ваймс.

— Ъхъ.

— Чий?

— А някой питал ли е оня трол за името му? — За част от секундата в гласа на Детритус се промъкна назъбена острота. Грижливо прибра чашата в кутията. — В ония времена е било иначе. Сега не ни сечете чутурите, пък ние не правим тъпани от кожите ви. Гукаме си кат гълъбчета. Другото не е важно.

Вдигна сандъците и тръгна след лейди Сибил към стълбата. Ваймс пак се озърна към главата. Вярно, зъбите бяха много по-дълги, отколкото е нормално за трол. Ловецът би трябвало да е особено смел и невероятен късметлия, за да се изправи срещу способен за бой трол и да оцелее. Толкова по-лесно е да докопа някой престарял и да смени изтърканите диамантени корени в устата му с нови-новенички остри зъби…

„Ех, богове, какви ги вършим…“

— Игор? — обади се, когато момчето за всичко се затътри покрай него под тежестта на два големи куфара.

— Шлушам ви, ваше превъжходителштво.

— Ама аз „превъзходителство“ ли станах? — обърна се Ваймс към Иниго.

— Да, ваша светлост.

— Но още съм и „светлост“, тъй ли?

— Да, ваша светлост. Вие сте Негова светлост, Негово превъзходителство, Дукът на Анкх-Морпорк, Командир Сър Самюъл Ваймс.

— Я задръж малко. „Негова светлост“ бие „сър“, туй го знам. Все едно държиш каре аса в покера.

— Строго погледнато, това е напълно вярно, ваша светлост. Но тук държат на титлите и е за предпочитане да играете с цялото си тесте карти наведнъж, мхъ-мхъ.

— А в училище бях постоянен дежурен по черна дъска — сопна се Ваймс. — И то цял срок. Това ще помогне ли, а? Госпожа Вентинг дори ме похвали, че никой не можел да трие дъската хубаво като мене.

— Полезен факт, ваша светлост — отбеляза Иниго, без лицето му да трепне, — който вероятно ще ни послужи в случай на изравняване по титли, мхъ-мхъ.

— Ние Игоровчите винаги шме предпочитали обръщението „гошподарю“ — намеси се Игор. — Какво бихте ишкал да направя?

Ваймс посочи главите, покрили плътно всички стени.

— Искам да бъдат свалени незабавно. Мога да настоявам, нали, господин Скимър?

— Вие сте посланикът, сър. Мхъ-мхъ.

— Тогава да се махат. До последната.

Игор огледа разтревожено миришещите на камфор трофеи.

— Дори рибата-меч ли?

— И рибата-меч — потвърди Ваймс.

— А шнежните леопарди?

— И двата.

— Ами тролът?

— _Особено_ тролът. Погрижи се, моля те.

Би могло да се каже, че личният свят на Игор изведнъж се нахлупи върху ушите му, ако не беше фактът, че той поначало си изглеждаше така.

— Гошподарю, а как да поштъпя ш трофеите?

— Ти си знаеш. Ако щеш, хвърли ги в реката. Питай Детритус за трола… Може би главата трябва да бъде погребана или нещо подобно. Има ли нещо за вечеря?

— Има пряшно валаго[14], ноджи[15], чклот[16], швиншко и наденички — изброи Игор, който още тъгуваше за трофеите. — Утре ще пажарувам, ако нейна шветлошт ми даде нарежданията ши.

— И от какво са направени наденичките? — недоверчиво попита Ваймс.

— Ъ-ъ… ами от мешо — плахо обясни Игор, който май беше готов да си плюе на петите.

— Добре. Ще ги опитаме.

Ваймс се качи на горния етаж и се ориентира по звуците на разговор. Стигна до спалнята, където Сибил подреждаше дрехи върху легло с размерите на дребна държавица. Веселка й помагаше.

Стените представляваха дървени плоскости. И леглото беше направено от тях. Лудият резбар бе поработил здраво и тук. Само подовете бяха каменни и излъчваха вечен студ.

— Все едно сме в часовник с кукувичка, нали? — вдигна рамене Сибил. — Веселка сама предложи да ми помогне, докато пристигне прислужничката.

Веселка отдаде чест.

— Защо пък не? — кротко се съгласи Ваймс.

След такъв ден не намираше нищо странно в прислужничка с дълга пищна брада.

— Подовете са позамръзнали. Утре ще измеря стаите, за да купим килими — сподели Сибил. — Знам, че няма да сме дълго тук, но нека оставим нещо на следващите обитатели.

— Да, мила, идеята ти си я бива.

— Ей там е банята — посочи с брадичка Сибил. — Явно наоколо има минерални извори. Хващат водата в тръбопровода. Ще се почувстваш много по-добре след една гореща вана.

Десетина минути по-късно Ваймс щастливо се съгласи с нея. Водата имаше смешен цвят и ухаеше на… яйца, поправи се той от любезност, но пък беше чудесно гореща и направо изсмукваше напрежението от мускулите му.

Подреждаше в ума си случките от деня и мислите си. Разни неща започваха да вонят досущ като водата. Значи са откраднали Гранитната пита? Ама че съвпадение…

Когато предположи кой предмет липсва, той само налучкваше. Но пък напоследък много му вървеше в догадките. Някой бе отмъкнал копието на Питата, а сега е изчезнала и истинската. В Анкх-Морпорк имаше мъртвец, който много сполучливо е правел каучукови отливки на какво ли не. Не му трябваше мозъкът на Детритус, попаднал в пряспа, за да заподозре връзка между събитията.

Някакъв спомен го тормозеше. Чул бе подметнати небрежно думи и тогава му се сториха по-особени, но толкова му се струпа, че не се сещаше досега. Нещо за… добре дошли в Начук или… Само че…

Е, поне нямаше съмнение, че вече е тук.

Дори да бе склонен да отрече факта, не можеше да отхвърли потвърждението му половин час по-късно, когато седнаха да вечерят.

Ваймс си отряза парченце наденица и го зяпна.

— Ама какво са сложили вътре? Ей туй… розовото?

— Ъ-ъ, месо, ваша светлост — увери го Иниго от другия край на масата.

— Че къде му е плътността, защо не хруска? Къде са белите парченца, къде са жълтите, а и ония зелените, за които все се надяваме да са от зеленчук?

— Местните ценители, ваша светлост, не биха сметнали, че анкх-морпоркските наденички са достойни за вниманието им.

— Нима?

— Тук не е изключено някой месар да бъде обесен, ако наденичките му не се състоят само от месо, и то от домашно животно с напълно ясен произход. Задължително е въпросното животно да не се е казвало Шаро или Дъртия Вихрогон, мхъ-мхъ. Сигурен съм, че ако ваша светлост предпочита оригиналния анкх-морпоркски вкус, Игор би могъл да приготви нещо от мухлясал хляб и стърготини.

— Благодаря ти за патриотичната забележка — отвърна Ваймс. — И все пак туй в чинията ми е… чудесно, предполагам. Малко се стреснах, но ми мина… А, не!

Закри халбата си с длан, за да не му налее Игор бира.

— Гошподарю, нещо лошо ли направих?

— Само вода, моля те — отсече Ваймс. — Никаква бира.

— Гошподарят не пие ли… бира?

— Не пия. И може ли чашата ми да е без изрисувана физиономия? — Пак се вторачи в металната халба. — Между другото защо има капак? Да не пада дъждът вътре ли?

— Това така и не успях да проуча — поклати глава Иниго, когато Игор се затътри нанякъде. — Личните ми наблюдения обаче показват, че капакът не позволява да се разлива бирата, когато халбата се използва като помощно средство в хоровото пеене.

— Аха, старият проблем — сети се Ваймс. — Хитро са се отървали от него.

Сибил го потупа по коляното.

— Мили, вече не сме в Анкх-Морпорк.

— Щом останахме насаме, ваша светлост — заговори по-тихо Иниго, — искам да споделя, че съм много обезпокоен за господин Слийпс. Който е изпълнявал задълженията на консул, ако си спомняте. Изглежда е изчезнал, мхъ-мхъ. Липсват и някои от личните му принадлежности.

— На почивка ли се е отнесъл?

— Не и в такъв момент, сър! Освен това…

Дърво се удари в дърво. Влезе Игор, нарамил много подчертано една подвижна стълба. Иниго млъкна, а Ваймс потисна прозявката си.

— По-добре да обсъдим положението сутринта — каза, докато стълбата се разгъваше до страшните ловни трофеи. — Ту едно, ту друго… Денят ми се стори въздълъг.

— Разбира се, ваша светлост.

Дюшекът на леглото се оказа толкова мек, че Ваймс се отпусна върху него много изнервен — ами ако се затвори над главата му и го задуши? Подозренията му се засилиха, щом опита възглавницата. Всеки знаеше, че възглавницата е просто торба с пера, а не миниатюрно пухено юрганче.

— Сложи си главата съвсем накрая — посъветва го Сибил някъде от дълбините на дюшека. — Лека нощ.

— Лека нощ.

— Сам?…

Сам Ваймс отговори с похъркване. Сибил въздъхна и се обърна на другата страна.

Ваймс се събуждаше няколко пъти от глухите удари долу.

— Снежни леопарди — смънка след първия и се унесе.

По едно време отекна по-силен грохот.

— Лос — промърмори лейди Сибил.

— Не беше ли лопатар? — изфъфли Ваймс.

— Казвам ти — лос.

По-късно се чу задавен писък, последван от тропот и трясък като от огромна дървена линийка, прасната във великански чин.

— Риба-меч — промълвиха Сам и Сибил в дует.

После заспаха.

— Задължително е да представите акредитивните си писма на властниците в Начук — напомни Иниго сутринта.

Ваймс гледаше през прозореца. Двама стражници в дъгоцветни униформи стояха сковано изпънати пред посолството.

— Тия пък какво търсят тук?

— Пазят.

— Кого от какво пазят?

— Ами пазят в най-общия смисъл. Допускам, че според тукашните възгледи стражниците придават завършен вид на важните здания.

— Какво спомена за акредитивни писма?

— Те са само официални послания от лорд Ветинари, в които се потвърждава назначението ви. Мхъ-мхъ… Системата от обичаи е малко сложничка, но в момента редът на старшинство е следният — бъдещият Низш крал, лейди Марголота и барон фон Юбервалд. Естествено всеки ще се престори, че изобщо не сте посещавал другите двама. Такова е негласното споразумение. Тромава и изпълнена с неловкост система, но досега е поддържала мира.

— Ако правилно съм разбрал наставленията ти — промърмори Ваймс, който още зяпаше стражниците, — в имперските времена на Юбервалд целия гаден театър са го разигравали върколаците и вампирите, а останалите са имали само ролята на обяда.

— Донякъде опростено, но в крайна сметка вярно обобщение — съгласи се Иниго, изтръсквайки някакви прашинки от раменете на Ваймс.

— А после всичко се оплело още повече, джуджетата се възмогнали, защото ги има от единия край на Юбервалд до другия и поддържат връзка помежду си…

— О, да, подредбата на техния живот е устойчива на всякакви политически сътресения…

— И накрая стигнали до… Как му викаха? Диета от бръмбари ли беше?

— Диета на Буболечките, мхъ-мхъ. В Юбервалд „диета“ означава събрание, а Буболечките е важен град нагоре по течението на реката. Прочут е със своите пирожки от ленени влакна. Стигнали до… споразумение. Никой не може да започне война срещу останалите и така всички живеят в мир. Не се отглежда чесън, не се добива сребро. А върколаците и вампирите са обещали, че тези пособия няма да са необходими. Мхъ-мхъ…

— Всичко се крепи на юнашко доверие — поклати глава Ваймс.

— Но пък споразумението се спазва.

— А какво са мислели хората за цялата тая история?

— Е, ваша светлост, хората открай време са нещо като страничен шум в историята на Юбервалд.

— Не им ли е доста скучно на неумрелите при такъв живот?

— О, по-схватливите сред тях са убедени, че старите времена няма как да се върнат.

— Да, в туй винаги е бил номерът — промърмори Ваймс, нагласяйки шлема на главата си. — Да попаднеш на схватливите, а не на другите. Как стоят нещата при джуджетата?

— Ваша светлост, бъдещият Низш крал е известен с прозорливостта си. Мхъ-мхъ.

— Какво му е мнението за Анкх-Морпорк?

— Може да го мрази, може и изобщо да не мисли за него. Общо взето, не вярвам да сме му особено симпатични.

— Нали уж Албрехт не можел да ни понася?

— Не е точно така, ваша светлост. Албрехт ще бъде най-щастлив, ако може да изравни Анкх-Морпорк със земята. На Рис само му се иска да ни нямаше на света.

— Ей, аз пък го мислех за свестен!

— Ваша светлост, по пътя дотук ви чух да изразявате крайно неласкави съждения за Анкх-Морпорк, мхъ-мхъ.

— Да, ама аз живея там! На мен ми е позволено! Туй си е чист патриотизъм!

— Ваша светлост, в целия свят — необяснимо защо — се чуват определения за „свестен“, в които не се подразбира „обожава Анкх-Морпорк“. Осмелявам се да предвидя, че и сам ще се убедите в това. С другите двама е значително по-лесно да се спогодите. Може би именно лейди Марголота ни изпита с малката хитрина на стражниците снощи. И тъкмо тя ме прати да ви върна в града. Покани ви да пийнете по нещо.

— Аха.

— Тя е вампир, мхъ-мхъ.

— _Какво?!_

Иниго въздъхна.

— А аз вече се надявах, че разбирате. Вампирите просто са част от Юбервалд. Те принадлежат на тази земя. Боя се, че ще се наложи да се примирите с това. Както чувам, напоследък се сдобиват с кръв чрез… уговорки. Някои хора се стъписват от гръмките титли.

— Да му се не знае…

— Именно. Във всеки случай нищо не ви заплашва. Не забравяйте, че имате дипломатически имунитет, мхъ-мхъ.

— Не видях да ми върши работа в прохода Вилинос оня ден.

— А, онези бяха обикновени бандити.

— Тъй ли било? Твоят човек Слийпс появи ли се отнякъде? Не отиде ли да попиташ в местната Стража?

— Тук няма Стража, каквато си я представяте. Нали ги видяхте? Те… пазят портата и налагат волята на градските управници, мхъ-мхъ, а не бдят за спазването на закона. Но вече попитах подходящите хора.

— Сибил трябва ли да дойде с мене за тия церемонии?

„И ние бяхме такива стражници преди не чак толкова много време…“

— Обикновено се представя само новият посланик, придружен от подчинените си.

— Да, но Детритус ще остане тук да я наглежда, бива ли? Сутринта Сибил ми каза, че къщата имала нужда от килими. Никой не може да я спре, когато се настрои да мери и да купува. Ще взема Веселка и едно от ония момчета пред посолството, за да спазим обичая. Нали и ти ще дойдеш?

— Присъствието ми не е наложително, сър. Новият кочияш знае пътя. А морпоркският в края на краищата е езикът на дипломатите… Аз ще проведа някои проучвания.

— От ония, в които трябва да се пипа изтънко ли?

— Несъмнено, ваша светлост.

— Ако са го убили, туй не е ли враждебен акт, както му казвате?

— И да, и не, ваша светлост.

— Как тъй?! Слийпс беше… тоест още си е наш човек!

Иниго не успя да прикрие смущението си.

— Зависи… точно къде е бил и с какво се е занимавал…

Ваймс го зяпна озадачено, после тухличките на мисълта му се подредиха.

— Да не е шпионирал?

— Събирал е информация. Всеки го прави, мхъ-мхъ.

— Да, но хванеш ли някой дипломат, че е прекалил, само го натирваш да си ходи и пращаш остър протест, нали тъй беше?

— Ваша светлост, в страните около Кръглото море е така. Тук вероятно се придържат към друг подход.

— Нещо много по-остро от протест, а?

— Именно. Мхъ-мхъ.

Единият от стражниците пред посолството се оказа капитан Тантони. Имаше леки разногласия, но накрая Ваймс надделя с довода, че щом капитанът пази него, може да го придружава навсякъде. Тантони проявяваше всички симптоми на човек, чието мислене е мъчително логично.

Капитанът начесто и с интерес поглеждаше към Ваймс, докато каретата дрънчеше по паважа към края на града. До него седеше Веселка, чиито крака не опираха пода. Ваймс забеляза, макар обикновено да подминаваше такива дреболии, че формата на бронирания й нагръдник е малко променена, вероятно от същия оръжейник, при когото ходеше Ангуа. Бронята вече подсказваше, че отдолу не се крият същите форми като, да речем, на ефрейтор Нобс… макар че едва ли друг на света би могъл да има формите на ефрейтор Нобс.

Веселка носеше и железните си ботуши на високи токове.

— Виж… Не е нужно да идваш с мен — предложи Ваймс.

— Трябва да дойда.

— Е, можех да взема Детритус. Само че сигурно биха вдигнали още повече пушилка, ако вкарам трол в джуджешка мина, отколкото…

— Момиче — подсказа Веселка.

— Ами да.

Каретата забави и почти спря, макар да не бяха напуснали града. На отсрещния край на малък площад се издигаше укрепление с необичайно голяма и яка порта, която вече се отваряше.

Зад нея се виждаше наклон. Всъщност укреплението се състоеше от четири стени около входа на тунел, спускащ се плавно под земята.

— Ей, джуджетата под града ли живеят? — сепна се Ваймс, когато трепкащите пламъци на факли смениха дневната светлина.

Каретата подминаваше дълга колона спрели возила. Коларите се бяха събрали на групички да си приказват.

— Почти под целия Юбервалд — уточни Веселка. — Сър, това е само най-близкият вход. Вероятно ей сега ще спрем, защото конете не обичат да… А, ето.

Каретата спря отново и кочияшът задумка по кабината, за да покаже, че са дотук с конния превоз. Колоната от каруци навлизаше в страничен тунел, но каретата беше спряла пред малка пещера с голяма врата. Там стояха две джуджета. Бяха преметнали брадви на гърбовете си, макар че според джуджешките разбирания трябваше по-скоро да се каже, че са „добре облечени“, а не „тежко въоръжени“. Позите им обаче говореха на международния жаргон на постовите.

— Командир Сам Ваймс от Анкх-Морпоркската Гр… тоест посланик на Анкх-Морпорк — представи се Ваймс и подаде на единия документите си.

За негова изненада всичко беше прочетено усърдно, като второто джудже надничаше през рамото на първото и понякога му сочеше интересни изрази. Особено придирчиво огледаха големия восъчен печат.

Единият пазач посочи Веселка.

— _К’рак?_

— Официален придружител — отсече Ваймс. — Предвиден в „членове на персонала на посолството“.

— Тхрябва дха прехтърсим кхаретата — заяви пазачът.

— Не. Дипломатически имунитет. Веселке, обясни им.

Двамата пред вратата се заслушаха в припрения поток от джуджешки думи, които избълва ефрейтор Дребнодупе. После вторият пазач, чието лице издаваше как някаква мисъл подскача изнервено в главата му и маха с ръце за внимание, издърпа по-назад приятеля си. Зашепна му трескаво. Ваймс не разбираше толкова бързо бърборене, но слухът му улови думата „Вилинос“, скоро след това и „хр’граг“, джуджешкото „тридесет“.

— О, богове… — въздъхна той. — И кучето на главатаря, а?

— Съвсем точно се досетихте, сър — потвърди Веселка.

Побързаха да му върнат документа. Ваймс лесно разгадаваше езика на тялото дори при дребните размери на пазачите — цената на заяждането им се стори твърде кожодерска, затова оставиха проблема в ръцете на някого, който печели доста повече от тях.

Дръпнаха въже до вратата и след малко тя се отвори към малка стаичка.

— Трябва да влезем, сър — обясни Веселка.

— Няма други врати!

— Всичко е наред, сър.

Ваймс влезе. Пазачите затвориха зад тях и ги оставиха в стаичката, осветена от една-единствена свещ.

— Туй да не е някаква чакалня?

Някъде далеч се чу тракане. Подът трепна за миг, после Ваймс изпита обезпокояващото усещане за движение.

— Ама тая стая мърда ли?

— Да, сър. Вероятно се спуска няколкостотин стъпки. Мисля, че го правят с противотежести.

Млъкнаха, защото не знаеха какво да кажат, а стените около тях скърцаха и пъшкаха. После нещо издрънча, за секунда им се стори, че натежаха, и стаята спря.

— Където и да отидем, цялата да си в слух — нареди Ваймс. — Нещо става, знам си.

Вратата се плъзна встрани и пред него се разкри нощно небе под земята. Звездите бяха навсякъде около него… и под него…

— Май сме прекалили със спускането — промърмори той.

Чак тогава мозъкът му схвана смисъла на гледката. Подвижната стаичка ги бе стоварила в единия край на грамадна пещера. Ваймс се взираше в хилядите пламъчета на свещи, пръснати по пода на пещерата и в страничните галерии. Щом си представи горе-долу мащаба, успя да забележи и че някои свещи се носеха насам-натам.

Въздухът трептеше от необятния звук на хиляди гласове, умножени до безкрай от ехото. Понякога се открояваше вик или смях, но бързо потъваше в безбрежния океан на шума, плискащ се по бреговете на ушните тъпанчета.

— Аз пък си въобразявах, че живеете в малки мини — сподели Ваймс.

— Е, аз пък си мислех, че хората живеят в малки къщички — отвърна Веселка. Тя взе свещ от голям сандък до вратата и я запали. — А после попаднах в Анкх-Морпорк…

Имаше нещо познато в движението на светлинките. Цяло съзвездие от тях се отправяше към друга стена, засега различима само по отблясъците. Там се забелязваше силует на гърлото на висок тунел, пред който имаше неподвижна редица от свещи.

Я да видим… Голямо множество отива към място, пазено от… стражници?

— Тук хората не са много весели в момента — поклати глава Ваймс. — Туй ми мяза на ядосана тълпа, личи по крачките им.

— Командир Ваймс?

Обърна се. В сумрака различи няколко джуджета, всяко с прикрепена към шлема му свещ. Едно джудже стоеше пред останалите.

Бе виждал такива в Анкх-Морпорк, но само за миг. Джуджета от дълбините.

Широката му роба бе изработена от припокриващи се кожени парчета. И вместо малкия кръгъл шлем, с който според Ваймс джуджетата едва ли не се раждаха, носеше островърха кожена шапка с още парчета около нея. Предното бе вързано нагоре, за да вижда джуджето света или поне подземните му части. Общото впечатление беше за ходещ конус.

— Ъ-ъ, да, аз съм Ваймс.

— Добре дошъл в Шмалцберг, ваше превъзходителство. Аз съм кралският джар’ахк’хага, което на вашия език означава…

Но устните на Ваймс вече мърдаха бързо, докато си превеждаше.

— Опитвач… на идеи ли?

— Ха! Но може и така да се каже. Името ми е Дий. Бихте ли ме последвал? Няма да ви отнема много време.

Фигурата закрачи. Едно от другите джуджета побутна кротко Ваймс, за да го подсети да тръгне. Шумът удвои силата си. Някой крещеше.

— Някакъв проблем? — осведоми се Ваймс, щом настигна бързащия Дий.

— Нямаме никакви проблеми.

„А, вече ме излъга. Почна се дипломацията…“

Вървеше след джуджето през още пещери. Или тунели… защото беше трудно да ги разпознава — в мрака само смътно долавяше пространството наоколо. Понякога минаваха край осветения вход на друга пещера или тунел. Пред всеки стояха неколцина пазачи със свещи на шлемовете.

Изостреният, та чак наточен като бръснач усет на ченге подаваше тревожни сигнали. Ставаше нещо лошо. Почти надушваше напрежението, тихата паника. От време на време други джуджета претичваха разсеяно, обсебени от задачите си. Аха, нещо много лошо… Явно не знаеха какво да правят, затова се мъчеха да свършат всичко наведнъж. И насред бъркотията важни служители трябваше да прекъсват заниманията си, защото някакъв идиот от далечен град е дошъл да покаже парче хартия.

Една врата се отвори в тъмата. Водеше към просторна, горе-долу правоъгълна пещера. Книгите по рафтовете край стените и книжата по масите й придаваха вид на канцелария.

— Моля, седнете, Командир Ваймс.

Пламна клечка кибрит, която запали свещ, сякаш изгубила се в мрака.

— Стараем се гостите ни да се чувстват удобно — промълви Дий и се вмъкна зад бюрото си.

Смъкна коничната си шапка и изуми Ваймс, като си сложи дебели тъмни очила.

— Казахте, че носите някакви документи… — Ваймс му ги подаде. — Тук е написано „негова светлост“ — отбеляза джуджето след малко.

— Аха, аз съм.

— Споменава се и „сър“.

— Пак съм аз.

— И „негово превъзходителство“.

— Боя се, че е вярно. — Ваймс присви очи. — Навремето съм бил и дежурен по черна дъска.

Иззад вратата в отсрещния край на пещерата долетяха сърдити гласове.

— А с какво се занимава дежурният по черна дъска? — повиши глас и Дий.

— Какво? А, трябваше да бърша дъската след уроците.

Дий кимна. Гласовете ставаха все по-гръмки и яростни. Джуджешкият език беше прекрасно пригоден да изрази всички оттенъци на недоволството и раздразнението.

— Значи сте заличавал поученията, след като са били запомнени! — кресна Дий, за да бъде чут.

— Ъ-ъ… Да!

— Задача, поверявана само на оногова, който е заслужил доверие!

— Нищо чудно!

Дий сгъна писмото и го върна на Ваймс. Стрелна с поглед Веселка.

— Е, изглежда, че всичко е както подобава. Желаете ли да пийнете нещо, преди да си тръгнете?

— Моля? Мислех, че трябва да се представя на вашия крал.

Ругатните и проклятията от другата страна на далечната врата май всеки момент щяха да прогорят дъските.

— О, не е задължително — махна с ръка Дий. — Сега не е най-подходящото време да го занимаваме с…

— … дреболии ли? — довърши Ваймс. — Защо ли съм си представял, че тъкмо тъй е редно? И защо ли съм смятал, че джуджетата винаги правят нещата както е редно?

— Но не е… желателно — пак се напъна Дий, за да надвика караниците. — Убеден съм, че ме разбирате.

— Да предположим, че съм страшен тъпанар — отвърна Ваймс.

— Ваше превъзходителство, аз ви уверявам, че каквото чуя, това чува и кралят, каквото видя — това вижда и той.

— В момента туй е особено вярно.

Дий затропа с пръсти по бюрото.

— Ваше превъзходителство, през времето, което прекарах във вашия… град, добих само обща представа за нравите ви, но започва да ми се струва, че си правите лоша шега с мен.

— Може ли да си приказваме откровено?

— Доколкото съм чувал, ваше дежурство, вие бездруго си говорите откровено.

— Намерихте ли вече Гранитната пита?

Лицето на Дий потвърди прякото попадение. И подсказа, че следващите думи на джуджето почти сигурно ще бъдат лъжа.

— Що за чудат и далечен от истината намек?! Изобщо не е възможно Питата да бъде открадната! Това бе заявено недвусмислено! Не желаем да се разпространява този подвеждащ слух!

— Нали казахте, че мога… — подхвана Ваймс.

Съдейки по шума зад онази врата, оттатък вече се биеха.

— Всички ще видят Питата в деня на коронацията! И това не засяга нито Анкх-Морпорк, нито друга външна сила! Протестирам срещу тази намеса във вътрешните ни работи!

— Но аз само…

— И не сме длъжни да показваме Питата на всеки любопитен размирник! Тази свещена реликва се охранява най-строго!

Ваймс си замълча, за да се наслади на зрелището. Дий изнасяше по-интересно представление от Дънкан Аз Бях.

— Всеки, който влиза и излиза от Пещерата на Питата, е под непрекъснато зорко наблюдение! Немислимо е някой да я отнесе! Питата е в пълна безопасност! — вече ревеше с пълен глас Дий.

— Ясно — кротко го увери Ваймс.

— Много се радвам!

— Значи още не сте я намерили.

Дий отвори уста, затвори я и се прегърби на стола си.

— Ваше превъзходителство, според мен е крайно време да…

Другата врата се отвори рязко. Още едно джудже в конични кожени одежди излезе ядосано, спря, огледа се кисело, върна се до вратата и доизкрещя обвиненията си на онези вътре. После понечи да излезе от залата. Наложи му се да спре, когато почти се блъсна във Ваймс.

Джуджето отметна глава, за да го изгледа отдолу нагоре. Лицето не се виждаше, само две очи святкаха гневно между кожените парчета.

— Арнак-Морпорак?

— Да.

Ваймс не схвана последвалия поток от думи, но му стигаше и гадничкият тон. Важното беше да се усмихва непрекъснато. Така се държаха дипломатите.

— О, много благодаря за мнението — изрече любезно накрая. — И мога ли да ви посъветвам къде да си го…

Джуджето изсумтя. Бе видяло Веселка.

— _Ха’ак!_

Ваймс чу как някой изохка от притеснение. И други джуджета се бяха скупчили пред далечната врата. После погледна към Веселка. Тя беше стиснала клепачи и трепереше.

— Кой е тоя? — попита той Дий.

— Албрехт Албрехтсон — обясни Опитвачът на идеи.

— Неуспелият кандидат ли?

— Да — дрезгаво потвърди Дий.

— Тогава предайте на тая твар, че ако пак изтърси същата дума пред мене или някой от моите служители, ще има — както се изразяваме ние, дипломатите — вредни последици за него.

Звуците в залата потвърдиха подозрението на Ваймс, че не всички тук са невежи в морпоркското наречие. Двама вече крачеха решително към тяхната групичка. И тъкмо когато Дий избълва истеричния превод, а Албрехтсон зяпна, другите двама хванаха учтиво скандалджията и го отведоха. Някой прошепна две-три думи в ухото на Опитвача на идеи.

— Ами… — смънка Дий — … кралят желае да говори с вас.

Ваймс се озърна към вратата. Още джуджета излизаха забързано. Някои носеха дрехи, които той бе свикнал да определя като „нормални“, други влачеха тежките кожи на клановете от дълбините. Всички се стараеха да го изпепелят с погледи на минаване край него.

После залата се опразни.

— И вие ли ще дойдете? — попита Ваймс.

— Не и ако не ме повика — отвърна Дий. — Желая ви късмет, ваше дежурство.

Зад вратата зейваше нова пещера, проточила се незнайно докъде нагоре и напред. И в нея край стените се редяха рафтове с книги. Тук-там по някоя свещ само подчертаваше гъстата тъма. Все пак пламъчетата не бяха малко. Ваймс се питаше колко ли е голяма тази кухина…

— Тук се съхраняват записите за всеки брак, раждане и смърт, за всяко преместване на някое джудже от една мина в друга, за кралете на всяка мина, за напредъка на всяко джудже в к’закра, за правата на добив, за историята на знаменитите брадви… и други важни дела — изреждаше нечий глас зад гърба му. — Но може би още по-важно е, виждате ли, че тук се пази всяко решение, взето съгласно джуджешкия закон през последните хиляда и петстотин години.

Едно джудже, нисичко дори за расата си, стоеше зад него. И като че очакваше някакъв отговор.

— Ъ-ъ, всяко решение ли?

— О, да.

— Ъ-ъ, а всички ли са били правилни?

— По-съществено е, че са били взети — заяви кралят. — Благодаря ти… младо джудже, можеш вече да се изправиш.

Веселка завърши ниския си поклон.

— Извинете, не трябваше ли и аз да сторя като нея? — сепна се Ваймс. — Вие сте… кралят, нали?

— Още не съм.

— Аз, такова, извинете, ама очаквах да видя някой…

— Продължете, моля.

— … с по-кралски вид, ако се сещате…

Низшият крал въздъхна.

— Тоест… вие си изглеждате като съвсем обикновено джудже…

Кралят се усмихна. Наистина беше под средния джуджешки ръст и носеше типичната, почти униформена премяна от кожени дрехи и домашно изкована ризница. Изглеждаше стар, но това е присъщо на джуджетата от петгодишна възраст нататък. В речта му се усещаше мелодичността, типична за Лламедос. Ако бе помолил Ваймс да му подаде кетчупа в заведението на Гимлет насред Анкх-Морпорк, Командирът на Стражата дори не би го погледнал втори път.

— Как мислите — подхвана кралят, — навлизате ли вече в майсторлъка на дипломатическия занаят?

— Да си призная, не се оправям лесно… ъ-ъ, ваше величество.

— Доколкото ми е известно, досега сте бил стражник в Анкх-Морпорк, нали?

— Ъ-ъ, да.

— И имате прочут прадядо-кралеубиец?

„Пак до туй опряхме…“

— Ъхъ, Скалоликия Ваймс — потвърди Ваймс с възможно най-безстрастния си глас. — Отдавна си мисля обаче, че е малко нечестно да ми го натякват. Все пак е затрил един-единствен монарх. Не ни е родово хоби.

— Но не сте почитател на кралете — напомни джуджето.

— Не се срещам често с тях, сър — измъкна се Ваймс с надеждата, че е измислил дипломатичен отговор.

Кралят май реши да не задълбава в темата.

— Посетих Анкх-Морпорк веднъж като младо джудже — сподели той през рамо, запътил се към дълга маса, отрупана със свитъци.

— Ъ-ъ, тъй ли?

— Там ме наричаха „градинска украса“. И… как беше… „дребосък“. Някои деца мятаха камъни по мен.

— Съжалявам за това.

— Предполагам, сега ще ме уверите, че вече няма такива случки при вас.

— Поне не се случва често. Все се намира по някой идиот, който не знае в кое време живее.

Кралят се вторачи пронизващо във Ваймс.

— Така, значи. Времето… И то винаги се мери по часовника на Анкх-Морпорк, не сте ли съгласен?

— Моля?

— Когато хората казват „Трябва да съзнаваме в какво време живеем“, те всъщност внушават „Трябва да правиш всичко, както аз си го представям“. Някои дори твърдят, че Анкх-Морпорк е… нещо като вампир. Когото захапе, превръща го в свое подобие. И смуче кръв. Струва ми се, че най-добрите сред нас отиват в Анкх-Морпорк, където тънат в мизерия. Изцеждате ни силите.

Ваймс се видя в чудо. Веднага схвана, че нисичкото същество, настанило се зад дългата маса, се отличава с далеч по-остър ум от неговия. И без това напоследък се чувстваше тъп като джобно ножче за два гроша. Личеше и че кралят никак не си доспива от няколко дни. Ваймс реши да скочи с главата надолу в бурните води на честността.

— Сър, не мога да се оправдавам вместо всички — подхвана в стил, близък до беседите му с Ветинари. — Все пак…

— Слушам ви внимателно.

— Щях да се питам… Нали разбирате, ако бях крал… Щях да се питам защо мнозина предпочитат да тънат в мизерия, но в Анкх-Морпорк, вместо да си живеят добре в родината… сър.

— А, вече ми подсказвате и как би трябвало да мисля ли?

— Не, сър. Казвам ви какво мисля аз. В Анкх-Морпорк е пълно с джуджешки барове и стените им са окичени с миньорски инструменти. В тия барове джуджетата всяка вечер се наливат с бира и пеят тъжни песни как им се иска да са в планините и да копаят злато. Но щом им се изрепчите: „Хайде де, портата е отворена денонощно, изчезвайте, само пратете картичка“, те се опъват: „Е, много ми се ще, само че още не сме довършили новата работилница… Може догодина да се върна в Юбервалд.“

— Връщат се да умрат в планините — вметна кралят.

— Но живеят в Анкх-Морпорк.

— И защо е така според вас?

— Де да знам. Може би защото в града никой не ги поучава как да живеят.

— А сега искате желязото и златото ни. Нищо ли не ни позволявате да задържим?

— И туй не ми е ясно, сър. Не съм обучаван за тая работа…

Кралят промърмори нещо нечленоразделно и добави по-отчетливо:

— Ваше превъзходителство, не мога да ви предложа благосклонността си. Преживяваме трудни времена.

— Но истинската ми работа е да откривам разни неща — продължи Ваймс. — Не бих ли могъл да ви бъда полезен с нещо?…

Кралят му върна документите.

— Акредитивните ви писма, ваше превъзходителство. Запознах се със съдържанието им.

„Значи да си затварям устата…“

— Искам обаче да ви задам един въпрос…

— Да, сър?

— _Наистина_ ли бяха тридесет мъже и кучето на главатаря?

— Не. Само седмина. Аз убих един от тях, защото бях принуден.

— А как умряха останалите?

— Ъ-ъ… Станаха жертви на обстоятелствата, сър.

— Добре, щом казвате… Ще запазя тайната ви. Желая ви приятен ден, госпожице Дребнодупе.

Веселка се смръзна. Кралят й се усмихна за миг.

— Ах, тези права на личността! Поредното прословуто изобретение на Анкх-Морпорк. Дий, негово превъзходителство си тръгва. Вече можеш да пуснеш делегацията от Меден рудник.

В залата чакаше поредната група джуджета. На влизане едно-две от тях кимнаха на Ваймс.

— Надявам се, че не преуморихте негово величество — подхвърли Дий.

— Изглежда, че някой го е постигнал преди мен.

— Да, тези дни не ни остава време за сън — съгласи се Опитвачът на идеи.

— Намерихте ли вече Питата? — невинно се осведоми Ваймс.

— Ваше превъзходителство, ако продължавате да упорствате, ще изпратим протестна нота до вашия лорд Ветинари!

— О, той сигурно я очаква с нетърпение. Откъде да излезем?

Ваймс не продума повече, докато не седна с придружителите си в каретата и не видя дневната светлина.

С ъгълчето на окото си видя, че Веселка се тресе на седалката.

— Студът раздрусва доста лошо, когато излезеш от оная топлина долу…

Тя се ухили с облекчение.

— Да, трудно се свиква.

— Кралят ми се стори почтен. А какво смънка под носа си, когато му казах, че не съм обучен за тая работа?

— Сър, той каза: „Че кой ли е обучен?“

— Тъй го чух и аз. При тия раздори… Значи не е само седене на трона и раздаване на заповеди.

— Сър, ние, джуджетата, сме твърде склонни към разногласия. Е, да, мнозина не биха се съгласили с мен. Но в момента нито един от големите кланове не е доволен от положението. Надявам се да си представите — онези от Меден рудник не искаха Албрехтсон, тези от Шмалцберг не щяха и да чуят за някого с фамилия Глодсон, джуджетата в Анкх-Морпорк се чудеха кого да подкрепят. А Рис произхожда от малък въгледобивен род близо до Лламедос, който е толкова лишен от влияние, че никого не интересува на чия страна е…

— Да видим сега чатнах ли. Станал е крал не защото всички го харесват, а защото никому не е прекалено противен?

— Съвсем вярно, сър.

Ваймс се вторачи във вече поомачканите акредитивни писма, които кралят напъха в ръката му. На светло различи бледи драскулки в единия ъгъл. Само две думи.

ПОЛУНОЩ. СРЕЩА?

Засвири с уста някаква песничка, откъсна крайчето на листа и го сви на топче.

— Сега да вървим при проклетата вампирка…

— Не се тревожете, сър. Че какво ли би могла да ви направи? Най-много да ви отхапе главата.

— Благодаря ти за утехата, ефрейтор. Я ми кажи… за онези дълги кожени одежди, дето ги носят някои джуджета. Знам, че горе им трябват, за да не се сквернят с гадните слънчеви лъчи, но защо не ги свалят и под земята?

— По традиция, сър. Ами… Били са носени от… Вие бихте ги нарекъл бомбаджии.

— С какво са се занимавали?

— Нали сте чувал за гризу? Газът в мините. Взривоопасният.

Докато Веселка обясняваше, въображението на Ваймс рисуваше картинки…

Миньорите разчиствали проход, ако имали късмет да го довършат. Тогава влизал бомбаджията, облечен в много слоеве ризници и кожа, понесъл своята торба с плетени кълба, натъпкани с промаслени парцали. И дългия си прът. И прашката си.

Останал сам долу, той чувал как Аги Чукокрадеца и другите твари вдигали шум дълбоко под земята. Не можел да си свети, за да не си навлече внезапна ревяща смърт. Бомбаджията се промъквал с опипване в непрогледния мрак далеч от повърхността.

Имало един вид щурче, което можело да живее в мините. Започвало да цвърчи силно, щом надуши гризу. Затова бомбаджията си носел щурче в кутийка, закрепена на шапката.

Когато животинката запеела, особено самонадеяният или самоубийствено настроеният бомбаджия просто се отдръпвал, подпалвал факела в края на дългия прът и го пъхал пред себе си. Предпазливият се отдръпвал още по-назад и изстрелвал с прашката огнено парцалено кълбо към невидимата смърт. И едните, и другите разчитали на дебелите си дрехи да ги опазят от взрива.

Отначало опасният занаят не се предавал от поколение на поколение в родовете, защото коя би се омъжила за бомбаджия? Смятали ги за ходещи мъртъвци. Но понякога младо джудже се решавало да стане бомбаджия. Семейството му се гордеело с него, сбогувало се с храбреца и го отписвало като покойник. Така било по-леко за всички.

Случвало се обаче бомбаджията да се завърне от дълбините. Оцелелите продължавали да оцеляват, защото това се постига най-добре с трупане на опит. Понякога споменавали оскъдно какво чуват, щом останат сами долу… Почукването на мъртвите джуджета, които искат да се завърнат в света, далечният кикот на Аги Чукокрадеца, туптенето на сърцето в тялото на гигантската костенурка, която носи света върху черупката си.

Бомбаджиите ставали крале.

Ваймс слушаше с увиснало чене. И се чудеше защо, по дяволите, джуджетата си въобразяват, че нямат нито вяра, нито жреци. Да бъдеш джудже си е цяла религия! Някои отивали в мрака за доброто на рода, чували разни неща, душите им се променяли и се завръщали да разкажат…

А преди петдесетина години едно от по-сръчните анкх-морпоркски джуджета налучкало, че ако покриеш с гъста мрежичка пламъка на лампата, той само ще се оцвети в синьо от експлодиращия газ, но взрив няма да последва. Изобретението имало огромен принос за благото на джуджетата и — както става почти винаги в подобни случаи — незабавно предизвикало междуособна война.

— Оттогава има два вида джуджета — сподели Веселка. — Онези от Меден рудник, които си служат с новата лампа и взривателя с дълъг фитил, и другите от Шмалцберг, които се придържат към старите похвати. Разбира се, всички си оставаме джуджета, но… отношенията ни са доста нажежени.

— Не бих и очаквал да е иначе.

— Е, всички джуджета признават колко важна е ролята на Низшия крал, обаче…

— … недоумяват защо бомбаджиите и досега имат толкова власт?

— Печално е — умърлуши се Веселка. — Казвала ли съм ви, че и моят брат Снори стана бомбаджия?

— Май не си.

— Загинал при взрив някъде под Борогравия. Поне вършеше каквото му беше по сърце. — Тя помълча и уточни: — Е, до мига, когато го е погълнала взривната вълна. След това едва ли…

Каретата вече се друсаше по планинския склон от едната страна на града. Ваймс стрелна с поглед малкия кръгъл шлем до себе си. Чудно, все си мислиш, че познаваш някого, а то какво излиза?…

Колелата изтракаха по гредите на подвижен мост.

На пръв поглед този замък можеше да бъде превзет от малък взвод зле въоръжени войници. Строителят не бе мислил за укрепления. Явно се бе повлиял от народните приказки, вероятно и от някоя многоетажна торта. Замъкът бе създаден за разглеждане. За целите на отбраната може би щеше да е по-добре, ако нападнатият си покрие главата с одеяло.

Каретата спря в двора. Ваймс се втрещи — позната фигура в оръфано черно палто се затътри откъм изхода.

— Игор?

— Да, гошподарю?

— Какво, по дяволите, правиш тук?

— Аж… отварям вратата, гошподарю.

— Но защо не си…

Чак сега Ваймс долови мъничките разлики. Очите на този Игор бяха с еднакъв цвят, а и някои белези бяха на други места.

— Извинявай — смънка Ваймс. — Помислих те за Игор.

— А, говорите жа братовчед ми Игор — сети се Игор. — Той работи в пошолштвото. Как е той?

— Ъ-ъ… изглежда ми… добре. Доста… добре. М-да.

— Не ви ли е шпоменавал как ше шправя ш живота Игор? — попита Игор, влачейки крака с такава скорост, че Ваймс подтичваше, за да не изостане. — Никой от наш няма новини от него, дори Игор, ш когото ша ошобено ближки.

— Извинявай, но… Всички в семейството ви ли се казвате Игор?

— О, да, шър. Така не ше объркваме.

— Нима?

— Да, шър. Вшички видни ошоби в Юбервалд не биха ши пожволили да наемат друг шлуга ошвен Игор. Штигнахме, шър. Гошподарката ви очаква.

Минаха под една арка и Игор вече отваряше врата с далеч повече пирони по нея, отколкото позволяваше приличието. Пред тях се откри коридор.

— Сигурна ли си, че искаш да дойдеш? — обърна се Ваймс към Веселка. — Тя все пак е вампир.

— Сър, вампирите не ме плашат.

— Уредила си се добре в живота. — Ваймс се озърна към мълчаливия Тантони. Стори му се настръхнал. — Кажи на нашия приятел, че не ми е необходим засега и може да почака в каретата, пустият му късметлия. Туй последното не го превеждай.

Игор отвори следващата врата, а капитанът изчезна почти на бегом от коридора.

— Негова шветлошт, негово превъжходителштво…

— А, зър Замюъл — промълви лейди Марголота. — Заповядайте. Знам, че не ви харезва да зте „негова зветлозт“. Дозадно, нали? Но пък трябва да зе търпи, нали?

Ваймс пак се излъга в очакванията си. Вампирите не би следвало да носят бисерни огърлици или розови пуловери. Нито да имат гостна, в която всевъзможните мебели да са тапицирани с пъстър кретон.

Лейди Марголота изглеждаше като нечия добра майчица, особено ако въпросното лице е завършило скъпа образователна институция и има пони на име Скокливко. Движенията й показваха, че добре владее тялото си и, общо взето, се вместваше в описанието на Ваймс за такива жени — „дама на… определена възраст“. Не че самият той знаеше що за възраст е тази.

Но… разни неща не се вписваха в милата картинка. По розовия пуловер бяха избродирани прилепи, а и шарките по мебелите напомняха за крилатите твари. Дори кученцето с панделка на шията, свило се на копринена възглавница, повече напомняше на плъх с външността си. Ваймс поначало смяташе подобни породи за извънредно грозни.

От цялата гледка остана с впечатлението, че някой е прочел нотите, но никога не е чувал музиката.

Осъзна, че домакинята чака учтиво, и се поклони неловко.

— О, моля ви, не зи губете времето з това — успокои го лейди Марголота. — Зеднете, моля. — Тя отвори голям шкаф. — Обичате ли бича кръв?

— Да не е оня бъркоч с водка? Защото аз…

— Не — кротко отрече лейди Марголота. — Говоря за оригиналното питие. Имаме нещо общо. И двамата не пием… алкохол. Доколкото ми е извезтно, зър Замюъл, вие зте бил алкохолик.

— Не е тъй — възрази смаяният Ваймс. — Бях пиянде. Не ми стигаха пари, за да съм алкохолик.

— Добре казано. Имам лимонада, ако я предпочитате. А за гозпожица Дребнодупе? Надявам зе да ви допадне, че тук нямаме бира.

Веселка се озърна изумена към Ваймс.

— Ъ-ъ… едно шери, може би…

— Няма проблем. Игор, върви да зи вършиш работата. Нали е зъкровище? — добави лейди Марголота, когато той излезе.

— Несъмнено има вид, сякаш току-що са го изровили — изтърси Ваймс.

Разговорът изобщо не потръгна според беглия сценарий, който си бе написал мислено.

— О, взички Игоровци изглеждат така. От почти двезта години е в земейзтвото. Поне повечето чазти от тялото му.

— Тъй ли?

— Незнайно защо е невероятно популярен зред младите дами. Както взички Игоровци. Предпочитам да не зе замизлям за причината. — Лейди Марголота се усмихна сияйно на Ваймс. — Е, наздраве за приятното ви пребиваване при наз.

— Доста сте научила за мен — смотолеви той безпомощно.

— И то почти замо добри неща, уверявам ви. Макар че зте зклонен да пренебрегвате канцеларщината, лезно зе вбезявате, прекалено зантиментален зте, зъжалявате, че нямате добро образование, затова пък зе отназяте з подозрение към взекиго з излишни знания в главата. Ужазно зе гордеете з града зи и зе питате дали не зте изменник зпрямо звоята клаза. Моите… приятели в Анкх-Морпорк не узпяха да открият за ваз нищо наизтина лошо, а ви моля да ми повярвате, че за много зпозобни. Озвен това ненавиждате вампирите.

— Аз…

— Напълно ви разбирам. Ние зме ужазни зъщезтва, както и да погледнем на деянията ни.

— Но вие…

— Аз зе опитвам да виждам нещата замо откъм добрата им зтрана. Както и да е… Какво е мнението ви за краля?

— Той е много… спокоен — отвърна дипломатът Ваймс.

— Зъветвам ви да замените думата з „лукав“. Зигурно е научил за ваз много повече при зрещата ви, отколкото вие за него. Желаете ли да хапнете бизквити? Разбира зе, аз не ги докозвам, но в града има едно малко човече, което прави чудезен шоколад. Игор!…

— Да, гошпожо — обади се Игор.

Ваймс едва не изплиска лимонадата си из цялата стая.

— Но той не беше тук! — изгъргори задавен. — Видях го да излиза! И чух как затвори вратата!

— Игор има зтранни дарби. Игор, моля те, подай залфетка на зър Замюъл.

— Твърдите, че кралят е лукав… — подхвана Ваймс, щом попи лимонадата от панталона си.

Игор сложи на масата чинийка с бисквити и се затътри към вратата.

— Нима? О, не ми зе вярва да зъм казала това. Не е дипломатично — увери го безметежно лейди Марголота. — Убедена зъм, че взички ние ще подкрепяме новия Низш крал, избраника на джуджешката общнозт… като цяло, макар че те зе надяваха да имат начело традиционализт, а зе здобиха з незнайно кого.

— Туй последното казахте ли го или не? — провери Ваймс, затънал до гуша в блатото на дипломацията.

— В никакъв злучай. Знаете ли, че Гранитната пита е открадната?

— Джуджетата разправят, че нямало такова нещо.

— Вярвате ли им?

— Не.

— Но без Питата не може да зе проведе коронация, извезтно ли ви е това?

— Значи ще чакаме, докато опекат нова?

— Не. Няма да има Низши крале — обясни лейди Марголота. — Въпроз на законна приемзтвенозт, нали разбирате. Питата е неин зимвол още от времето на Б’хриан Кървавия топор. Зпоред преданието зеднал на нея, докато била още топла, и озтавил своя… отпечатък върху джуджешките дела.

— Тоест кралското достойнство се е предавало от г… от задни части на задни части?

— А хората вярват в безплътната зила на короната, нали?

— Е, да, но тя поне се слага отгоре!

— Трябваше да зпомена трона в такъв злучай — въздъхна тя. — Различните рази вярват в какви ли не чудатозти. Корони. Реликви. Чезън. Впрочем ще има гражданзка война и Албрехт непременно ще зе наложи като предводител. Той ще прекрати взякаква търговия з Анкх-Морпорк. Знаете ли, че зпоред него вашият град е въплъщение на злото?

— И аз съм убеден в същото — натърти Ваймс. — Нали живея там…

— Както научих, имал намерение да обяви взички джуджета от Анкх-Морпорк за д’храрак — продължи вампирката. Ваймс чу, че Веселка изохка тихичко. — Това означава „неджуджета“.

— Леле, колко се надува тоя… — изсумтя Ваймс. — Не вярвам нашите джуджета да си загубят съня заради него.

— Ъ-хъм… — обади се Веселка.

— Права е, зър Замюъл. Младата дама не напразно зе тревожи. Най-добре зе взлушайте в мнението й.

— Извинете — леко се навъси той, — но вас какво ви засяга?

— Зър Замюъл, наизтина ли изобщо не пиете?

— Наистина.

— Дори по едничко?

— Нищо — потвърди той малко по-рязко. — Трябва да знаете защо, щом сте ме…

— И взе пак държите половин бутилка в най-долното чекмедже, за да изпитвате позтоянно волята зи. Това подзказва, че зте от онези хора, които нозят пуловерите зи з бодливата зтрана навътре.

— Ех, как ми се ще да науча кой ви е подшушнал всички тия нещица!

Лейди Марголота въздъхна, а Ваймс вече подозираше, че се е издънил на нещо като изпит.

— Аз зъм богата, зър Замюъл. Така е обикновено при вампирите. Не ви ли е извезтно? Доколкото знам, зпоред лорд Ветинари информацията е валута. Но взеки знае, че валутата винаги е водела до информация. Не е нужно парите да говорят, дозтатъчно е да злушат.

Тя млъкна и се взря във Ваймс, сякаш бе решила само да слуша. Той зашава неловко под този втренчен поглед.

— Как е Хавлок Ветинари? — попита лейди Марголота.

— Патрицият ли? Ами… добре си е.

— Би трябвало вече да е възразтен човек.

— Тъй и не научих на колко години е — вдигна рамене Ваймс. — Май е горе-долу на мойта възраст.

Тя се изправи неочаквано.

— Зър Замюъл, благодаря за интерезния разговор. Надявам зе, че и лейди Зибил е добре.

— Ъ-ъ, да.

— Чудезно. Толкова зе радвам. Уверена зъм, че отново ще зе зрещаме. Игор ще ви изпрати. Предайте моите поздрави на барона, когато отидете при него. Потупайте го по главата от мен.

— Веселке, какво беше туй, да му се не знае? — изсумтя Ваймс, когато каретата потегли обратно по наклонения път.

— Кое по-точно, сър?

— Ами всичко, като си помисля. Защо анкх-морпоркските джуджета да се ядосват, ако някой обяви, че изобщо не са джуджета? Те нали ще си знаят какви са?

— Сър, тогава няма да са обвързани с джуджешкия закон.

— Не съм си и помислял, че в момента са обвързани.

— Сър, важното в закона е… че определя как да живееш. Браковете, погребенията, такива неща. Браковете вече няма да са законни. На старите джуджета ще бъде забранено да се връщат в родината, за да бъдат погребани там. Това е ужасно! Всяко джудже си мечтае когато остарее, да се завърне и да си има своя малка мина.

— Всяко? Дори родените в Анкх-Морпорк ли?

— „Родина“ може да означава какво ли не — разпери ръце Веселка. — Ще има и други затруднения. Договорите също няма да са валидни. А на джуджетата им харесва да разчитат на строго определени правила.

— Е, в Анкх-Морпорк също си имаме закони. Поне в известен смисъл.

— В отношенията помежду си джуджетата предпочитат своя закон.

— Хващам се на бас, че на ония от Меден рудник също няма да им хареса, ако туй стане.

— Вярно, сър. Ще има раздори. И още една война — въздъхна Веселка.

— А тя защо ме подкачаше за пиенето?

— Не се сещам, сър.

— Не ги обичам тия твари. И никога няма да ги заобичам.

— Ясно, сър.

— Видя ли нейното плъхче, а?

— Да, сър.

— Мисля си, че тя ми се присмиваше.

Каретата мина още веднъж по улиците на Начук.

— И колко кървава ще е войната според тебе? — попита Ваймс по едно време.

— Боя се, че ще е по-лоша от онази преди петдесет години.

— Май никой не е споменавал пред мене за предишната…

— Почти никой човек не е чувал за нея. Войната не се пренесе на повърхността. Имаше взривове на тунели, прокопаване на диверсионни проходи и така нататък. Може няколко къщи да са пропаднали в загадъчно появили се дупки, а по някои места да е нямало доставки на въглища. Хората едва ли са усетили нещо друго…

— Да не ми разправяш, че джуджета срутват минни галерии върху други джуджета?!

— О, да.

— Нали уж всички спазвате закона?!

— О, да. Много законопослушни сме. Но не и милосърдни.

„Ох, богове… — нареждаше наум Ваймс, докато каретата минаваше по моста в средата на града. — Не ме пратиха да зяпам коронация. Захвърлиха ме насред война, която още не е започнала.“

Когато вдигна глава, Тантони го наблюдаваше напрегнато, но побърза да се извърне.

Лейди Марголота погледа каретата, докато возилото не се скри зад градската порта. Не стоеше много близо до прозореца въпреки плътните облаци. Навиците, натрапени от инстинкта за самосъхранение, умират трудно.

— Игор, какъв гневен човек…

— Да, гошподарке.

— Узещах как ярозтта му напира взе по-зилно зад мазката на търпението. Чудя зе докъде ли може да бъде тлазнат?

— Гошподарке, докарах катафалката ви пред вратата.

— О, нима е толкова къзно? Тогава да тръгваме. Нали знаеш колко зе обеззърчават другите, ако пропузна някоя от зрещите.

Замъкът от другата страна на долината беше несравнимо по-яко граден от сладкарското обиталище на лейди Марголота. Но крилата на портата зееха широко отворени и не личеше да се затварят често.

И вратата на главния вход беше висока и здрава. Единствената подробност, която подсказваше, че не е поръчана по стандартния каталог за замъци, беше вградената в нея по-малка врата.

— Туй за какво е? — озадачи се Ваймс. — Дори джудже би си ударило главата.

— Зависи в какъв вид се прибират, сър — напомни мрачно Веселка.

Вратата се отвори, щом Ваймс хвана чукалото с формата на вълча глава. Този път беше подготвен.

— Добър ден, Игор.

— Добър ден, ваше превъжходителштво — поклони се Игор.

— Игор и Игор помолиха да ти предам поздравите им.

— Благодаря, ваше превъжходителштво. Щом шпоменахте жа това, пожволявате ли да шложа в каретата ви едно пакетче жа Игор?

— Оня, който е в посолството ли?

— Жа него говоря, шър — търпеливо потвърди Игор. — Помоли ме да му ушлужа ш нещо.

— Ъ-ъ… няма проблем.

— Радвам ше. Ръката е добре опакована и ледът ще я шъхрани шъвшем швежа. Бихте ли минал оттук? Гошподарят ше… преоблича в момента.

Игор се потътри пред тях до голяма зала. Едната стена беше почти изцяло заета от великанска камина. Поклони се и излезе.

— Аз добре ли чух? — усъмни се Ваймс. — За ръката и леда?

— Не е каквото си мислите, сър — успокои го Веселка.

— Надявам се. Богове, виж я само тая проклетия!

От гредите на тавана висеше грамаден червен флаг. В центъра му беше изобразена черна вълча глава, от чиято уста пък изскачаха стилизирани мълнии.

— Да, това трябва да е новото им знаме — промълви джуджето.

— Не беше ли герб с двуглав прилеп?

— Сър, вероятно са решили, че е време за промяна…

— Ваше превъзходителство! Не ви ли придружава Сибил?

Влязлата жена беше същинска Ангуа, но малко позакръглена от натрупаните годинки. Носеше дълга и широка зелена рокля, извънредно старовремска според модните веяния в Анкх-Морпорк… макар че някои стилове са вечни, ако подберете подходящата фигура за тях. Дамата сресваше косата си в движение.

— Ъ-ъ, тя остана в посолството. Пътуването беше тежко. Вие сигурно сте баронеса Серафина фон Юбервалд?

— А вие сте Сам Ваймс. Сибил ми пише най-много за вас. Баронът скоро ще дойде. Бяхме излезли на лов и се поувлякохме.

— Сигурно отнема много време да се погрижите за конете след лова — любезно предположи Ваймс.

Усмивката на Серафина придоби странни очертания за миг.

— Хъм… Така е. Да наредя ли на Игор да ви донесе нещо за пиене?

— Не, благодаря.

Тя седна в едно от огромните меки кресла и му се усмихна лъчезарно.

— Ваше превъзходителство, срещнахте ли се вече с новия крал?

— Тази сутрин.

— Струва ми се, че той е затънал в неприятности.

— Какво ви кара да предположите такова нещо?

Серафина като че се стресна.

— Мислех, че всички са научили…

— Но аз току-що пристигнах — вдигна рамене Ваймс.

С удоволствие забеляза, че я затрудни.

— Ние… само чухме слух за някакъв проблем.

— О, да… Нов крал, шетнята около коронацията… Няма как да не изскочи някое проблемче.

„Ето ти я дипломацията. Същото е като лъжите, само че между тузари.“

— Да… Разбира се… — промълви тя.

— Ангуа се чувства добре — увери я Ваймс.

— Сигурен ли сте, че не искате нищо за пиене? — припряно се изправи Серафина. — А, ето го и съпруга ми…

Баронът нахлу като вихрушка, повлякла няколко кучета. Те скачаха и се въртяха около него.

— Здрасти! Здрасти! — избумтя гласът му.

Ваймс огледа незабелязано огромния мъж — не беше нито дебел, нито прекалено висок, просто с една десета по-голям от нормалното във всички размери. Имаше не толкова брадато лице, колкото брада, мустаци и вежди с малки остатъци лице между тях. Налетя към Ваймс сред облак от пъргави тела, козина и миризма на стари килими.

Ваймс се напрегна предварително за ръкостискането и въпреки това разкриви лице, когато костите на ръката му се отъркаха една в друга.

— Добре дошъл, ей! — викна баронът. — Толкова съм чувал за теб!

„Недостатъчно“ — мислено възрази Ваймс. В момента повече го занимаваше въпросът дали някога отново ще си служи с дясната ръка. А кучетата го душеха с интерес.

— Ние много уважаваме Анкх-Морпорк, да знаеш! — заяви баронът.

— Ъ-ъ… хубаво.

Кръвта в ръката му стигаше само до китката.

— Ами сядай! — излая баронът.

Ваймс се бе опитвал да не спомене в ума си тази дума, но мъжагата говореше точно така — с резки отсечени възклицания.

Остави се да бъде отведен до едно кресло, баронът пусна ръката му и се просна на големия колкото езеро килим, а възбудените кучета се струпаха отгоре му.

Серафина издаде звук по средата между неодобрително съпружеско цъкане с език и сърдито ръмжене. Баронът послушно избута кучетата и се хвърли в най-близкото кресло.

— Налага се да ни приемете каквито сме — усмихна се Серафина само с устните си. — В нашия дом винаги се е поощрявало свободното поведение.

— Имате много хубав дом — излъга Ваймс, като нямаше какво друго да каже.

Огледа ехтящата зала. И тук трофеите гъсто изпъстряха стените, но поне нямаше тролски глави. Липсваха и оръжия. Нямаше копия, ръждясали мечове, дори счупен лък. Домакините направо погазваха правилата за обзавеждане на замъци. Позяпа дърворезбата над камината и погледът му неволно се плъзна надолу.

Едно от кучетата — наричаше ги така, защото вълците обикновено не се срещат между четири стени — го наблюдаваше. За пръв път някое животно му взимаше мярката с толкова изпитателен поглед. Направо го претегляше.

И имаше нещо познато в бледозлатистата козина, която се превръщаше в грива по главата и гърба. Всъщност това същество много приличаше на Ангуа, макар да беше доста по-тежко. Имаше още една разлика — малка, но смразяваща. Ангуа сякаш винаги беше готова да побегне, а четириногото отсреща… да се нахвърли.

— Допада ли ви сградата на посолството? — попита Серафина. — Беше наша, преди да я продадем на лорд В… Ве…

— Ветинари — помогна й Ваймс и най-сетне успя да откъсне поглед от очите на вълка.

— Разбира се, вашите хора направиха много промени.

— Ние също — увери я Ваймс и си спомни петната лъскаво дърво под махнатите трофеи. — Трябва да призная, че съм възхитен от баня… А, какво има?

Баронът едва не изквича. Серафина прикова с поглед съпруга си.

— Да — изрече тя остро, — предполагам, че сте внесли интересно разнообразие.

— Какъв късмет е за вас, че имате тези горещи извори. — Ваймс май схващаше вече тънкостите на дипломацията. Бърбориш и наблюдаваш очите на другия отсреща. Същото като да си ченге. — Сибил иска да опита и минералната вода в Бад Хайсес Бад…

Баронът изръмжа слабо, а по лицето на Серафина пробяга сянка на раздразнение.

— Нещо лошо ли казах? — попита Ваймс невинно.

— Съпругът ми не се чувства добре в момента — произнесе Серафина с особения глас, в който звучеше недвусмислено обещание: „Той си мисли, че нищо му няма, но почакайте да го докопам насаме…“

— Мисля, че трябва да ви представя акредитивните си писма — сети се Ваймс.

Серафина ги взе припряно от ръката му.

— Ей сега ще ги прочета — обеща с мила усмивка. — Разбира се, това е формалност. Всички са чували за Командир Ваймс. Не ме разбирайте неправилно, но се учудихме, когато Патрицият…

— Лорд Ветинари — подсказа Ваймс охотно, като наблегна на първата сричка във фамилията.

Тутакси чу ръмженето.

— Да, да… когато ни съобщи кой ще пристигне. Очаквахме някой от… по-опитните дипломати.

— А, аз също мога да подавам чинията с тънките сандвичета, дето са с кисели краставички отгоре — заяви Ваймс. — А ако ви се прииска купичка с шоколадови топчета в златен станиол, нямам грешка.

Тя го изгледа продължително и безизразно.

— Моля да ме извините, ваше превъзходителство. Морпоркският не ми е роден език и се опасявам, че може би неволно се подвеждаме взаимно. Доколкото разбирам, вие всъщност сте полицай.

— Всъщност да.

— Винаги сме били против създаването на организирана полиция в Начук — сподели баронесата. — Смятаме, че тя нарушава свободата на личността.

— Е, чувал съм и тоя довод — призна си Ваймс. — Зависи само за чия свобода сте загрижени — своята или на оня, дето излиза през прозореца на банята… — забеляза гримасата й — … с фамилното сребро в чувал.

— За щастие никога не сме имали подобни проблеми — увери го тя.

— Не съм изненадан — отвърна Ваймс. — Сигурно е заради… всички тия стени, порти и ровове.

— Надявам се да доведете Сибил на приема тази вечер. Виждам, че вече ви отнехме прекалено много време, а съм убедена, че сте твърде зает човек. Игор ще ви изпрати.

— Да, гошпожо — обади се Игор някъде отзад.

Ваймс чувстваше как реката на яростта му залива бента на разсъдъка.

— Да предам ли на сержант Ангуа поздрави от вас? — осведоми се, когато стана.

— Непременно — промълви Серафина.

— В момента просто предвкусвам удоволствието от горещата вана. — Погледа с удоволствие тиковете по лицата на барона и баронесата. — Желая ви приятен ден.

Веселка крачеше припряно до него по коридора.

— Нищичко не казвай, преди да сме излезли! — изсъска й Ваймс.

— Сър?…

— Защото искам да изляза оттук — обясни той.

Няколко от кучетата ги бяха последвали. Не ръмжаха и не се зъбеха, но движенията им издаваха далеч повече разум, отколкото е присъщо на домашни любимци.

— Оштавих пакета в каретата, ваше превъжходителштво — съобщи Игор, сваляйки стъпенката.

— Веднага ще го предам на Игор — обеща Ваймс.

— О, не на Игор, шър, а на Игор.

— Да, бе, как сбърках…

Ваймс надничаше през прозореца на тръгване. Вълкът със златистата козина излезе на площадката пред входа.

Ваймс се облегна и затвори очи, когато каретата изтрополи по подвижния мост. Веселка беше достатъчно благоразумна да не се обажда.

— Нямаше никакви оръжия по стените — смънка след малко Ваймс. Не отваряше очи, сякаш изследваше някаква картина в паметта си. — А в повечето замъци като тоя ги окачат на всяко празно място.

— Сър, те са върколаци.

— Ангуа някога говорила ли ти е за родителите си?

— Не, сър.

— За тях поне е сигурно, че не искат да я споменават. — Ваймс изведнъж отвори очи. — Джуджета?… Винаги съм знаел как да се погаждам с джуджетата. А върколаците… И с тях не съм имал главоболия. Тогава защо единствената, която не се помъчи да ми смачка фасона днеска, беше една противна, смучеща кръв вампирка?

— Не знам, сър.

— Грамадна камина си имат…

— Върколаците обичат да спят нощем пред огъня.

— Видях, че баронът седеше като на тръни в креслото. А какъв беше оня девиз над камината? Хомини…

— _„Хомо хомини лупус“_, сър. Тоест „Човек за човека е вълк“.

— Ха! Веселке, защо още не съм те повишил?

— Защото, сър, много ме е срам да крещя на подчинените си. А забелязахте ли нещо странно в трофеите по стените?

Ваймс стисна клепачи.

— Елени, мечки, някакъв планински рис или пантера… Какво намекваш, ефрейтор?

— За онова точно под тях.

— Да видим сега… Отдолу имаше само празна стена.

— Да, сър. Но с три кукички. Едва личаха.

Ваймс се подвоуми.

— Значи три кукички — подхвана неуверено, — на които може да е имало окачен трофей, но е бил махнат?

— Да, сър, такива кукички. Но може и още да не са окачили главите.

— Тролски?

— Кой знае, сър.

Каретата влезе в града.

— Веселке, още ли носиш оная сребърна ризница?

— Ъ-ъ, не, сър. Зарязах я, за да не обиждам Ангуа. Защо?

— Ей тъй ми хрумна. Богове!… Туй под седалката да не е пакетът за Игор?

— Така ми се струва, сър. Но аз знам повече за Игоровците. Ръката може да е истинска, но предишният й собственик вече е нямал нужда от нея, повярвайте ми.

— Какво?! Значи реже парчетии от трупове?

— По-добре, отколкото от живи хора.

— Сещаш се какво ме тормози, нали?

— Сър, приличието изисква, ако някой от Игоровците ви е помогнал в беда, да впишете в завещанието си, че те могат да се възползват от… всяка ваша част за благото на другите. Игоровците никога не искат пари. Радват се на огромно уважение из Юбервалд. Неописуеми майстори са със скалпела и иглата. Това им е призванието.

— Целите са в белези и шевове!

— Не биха направили никому онова, което не са готови да опитат първо на себе си.

Ваймс реши да се гмурне до дъното на този ужас. Така се отвличаше от подозренията си за липсващите трофеи на стената.

— А има ли… Игорини? И Игорчета?

— Е, всяка девойка е щастлива, ако привлече вниманието на някой Игор…

— Сериозно ли говориш?!

— И дъщерите им почти винаги са необичайно привлекателни.

— Очите им са точно на мястото си, тъй ли?

— О, да!

Но когато вратата най-сетне се открехна в отговор на нетърпеливото им тропане, не се показаха леко разкривените черти на Игор, а опасният край от арбалета на Детритус.

— Ние сме, сержант — успокои го Ваймс.

Арбалетът изчезна и врата се отвори докрай.

— Да ме прощавате, сър, ама нали рекохте да пазя — оправда се тролът.

— Не беше нужно чак…

— Игор пострада, сър.

Игор седеше с превързана глава в огромната кухня, а лейди Сибил се суетеше около него.

— Излязох на двора да го потърся преди два-три часа — обясни тя — и го намерих проснат в несвяст. — Сибил се наведе по-близо до Ваймс. — Не помни почти нищо.

— Драги, какво вършеше навън? — попита Командирът на Стражата и приседна до масата.

Игор го погледна замаяно.

— Ами, шър, отидох да вжема вашите припаши от втората карета. Тъкмо хванах нещо и ми притъмня пред очите. Шигурно шъм ше подхлъжнал.

— Или някой те е ударил?

Игор вдигна рамене, които за миг се изравниха.

— В каретата нямаше нищо, което си струва да се краде! — възкликна лейди Сибил.

— Освен ако някой си е умирал за сандвичи с пача — промърмори Ваймс. — Нещо изчезнало ли е?

— Сър, проверих всичко по списъка, дето ми го даде нейна светлост — отвърна Детритус, вторачил се право в очите на началника си. — Нищичко не го е хванала липсата.

— Добре, ще изляза и аз да видя.

На двора обиколи каретата и огледа снега. Паветата се показваха тук-там. Вдигна глава и към мрежата отгоре.

— Хайде, Детритус, изплюй камъчето…

— Нещо ме човърка, сър — избоботи тролът. — Знам, че ме мислят за тъповат, ама… Туй не ще да е било случайно произшествие, сър.

— _Е, може_ и да е паднал от каретата, докато е разтоварвал.

— Е, може и аз да съм феята Шлакозвънка, сър.

Ваймс се сепна. В този студен край мозъкът на Детритус се бе размърдал.

— А вратата към улицата е отворена — посочи сержантът. — Игор май е подплашил някой крадец.

— Нали уж нищо не липсва?

— Ами ако крадецът се е стреснал, сър?

— Като е видял Игор ли? Защо пък не…

Ваймс оглеждаше сандъците и чувалите. Бяха разхвърляни как да е. Някой трескаво е търсел плячка. Но кой би се разшетал толкова заради малко анкх-морпоркска кльопачка?

— Нищо не липсва, значи… — Потърка си брадичката. — Детритус, а кой натовари каретата?

— Де да знам, сър. Нейна светлост поръча какво ли не, преди да потеглим.

— Да, нямахме много време…

Ваймс се принуди да млъкне. Засега стигаше толкова. Споходи го догадка, но къде са му доказателствата? Би могъл да си каже: „Нищо, което трябваше да е тук, не е изчезнало, значи са взели нещо друго, което не е трябвало да бъде натоварено на каретата…“ Не, не. Засега само не биваше да забрави предположението си.

Влязоха в преддверието и погледът му се спря на купчина визитни картички върху масичката в ъгъла.

— Мнозина наминаха насам — вдигна рамене Детритус.

— Хъм… Клач… Мунтаб… Генуа… Ланкър… Ланкър ли?! Че онуй кралство можеш да го прекосиш на бегом, без да се усетиш! И те ли имат посолство тук?

— Не, сър, ама си имат пощенска кутия.

— Дали успяват да се поместят някак вътре?

— Сър, наели са и една къща заради коронацията.

Ваймс пусна картичките на масата. Някои имаха позлатени ръбове.

— Не ми понася тая работа. Няма да им ходя на гости да се наливам с плодов сок и да слушам стари вицове. Детритус, къде е най-близката семафорна кула?

— На двайсетина километра към Главината на Диска.

— Ще ми се да знам какво става у дома. Май днес следобед двамата с лейди Сибил ще се разходим сред природата. И за нея е полезно да се поразведри.

„Значи среща в полунощ…“

А още беше пладне.

Накрая Ваймс реши, че Игор ще е кочияш и екскурзовод, взе също Тантони и дебелия стражник, когото наричаше мислено Колонеск. Скимър още не се бе върнал от потайните си пътувания, а Ваймс не искаше и за миг да остави посолството без истинска охрана.

Мъдруваше над факта, че дипломат просто е друга дума за шпионин. Само че местните властници знаят кой си и какъв си. Номерът е да ги надхитриш в играта. Ако можеш.

Слънцето топлеше кожата на лицето му, вятърът я вледеняваше, в планинския въздух сякаш можеше да протегне ръка и да докосне всеки връх. Извън града заснежени ферми и лозя се лепяха по склоновете, които всеки в Анкх-Морпорк би нарекъл „стени“. Скоро навлязоха в боровата гора. На завоите далеч долу се виждаше реката.

На капрата Игор стенеше и пъшкаше.

— Той ме увери, че Игоровците оздравяват много бързо — отрони лейди Сибил.

— Ами да, с игла в ръка.

— Сам, господин Скимър твърди, че те са изключително надарени хирурзи.

— Не и в пластичната хирургия.

Каретата забави ход.

— Игор, често ли идваш насам? — попита Ваймс.

— Вшяка шедмица, гошподарю, когато гошподин Шлийпш идваше да ши вжеме шъобщенията от кулата.

— Не е ли по-лесно да има и кула в Бонк?

— Шъветът не отштъпва от жабраната ши, гошподарю.

— А ти какво мислиш?

— Аж имам много шъвременен шветоглед, гошподарю.

Вече наближаваха високата кула. Първите шест-седем метра от нея представляваха яка каменна зидария с тесни зарешетени прозорци. От широката площадка нагоре стърчеше същинската кула. Разумно замислена постройка. Който и да е враг би се затруднил да нахлуе или да я подпали, вътре имаше достатъчно място за припаси при обсада. А врагът не би трябвало да забравя, че момчетата в кулата са пратили тревожния сигнал трийсетина секунди след нападението. Сдружението пък имаше много пари. Престанеше ли да работи някоя кула, веднага идваше цяла тълпа да задава скъпи въпроси. И щом в Юбервалд нямаше закони, щяха да се появят хора, готови да внушат завинаги на местните жители, че кулите са неприкосновени.

Всеки из тукашната дивотия би трябвало да си е научил урока, затова Ваймс се стресна, когато видя сигналните щори и рамене неподвижни. Косъмчетата по тила му настръхнаха.

— Сибил, остани в каретата.

— Нещо лошо ли се е случило?

— Още не знам — отвърна Командирът на Стражата, който вече знаеше всичко. Излезе и кимна на Игор. — Ще надникна вътре. Ако имам… неприятности, върни лейди Сибил в посолството, разбрано?

Пак се промуши в кабината и, без да гледа Сибил, вдигна едната седалка, за да си вземе скрития отдолу меч.

— Сам! — сви вежди тя.

— Извинявай, мила, но си нося нещо за всеки случай.

До вратата на кулата имаше въженце. Ваймс го подръпна и чу дрънченето на звънче някъде горе. Нищо друго не последва и той бутна вратата, която се отвори.

— Ей! — Тишина. — Аз съм от Стр…

Ваймс млъкна. Какво като е от Стражата? Тук тези думи бяха безсмислица. И значката му нямаше никакво значение. Оставаше само той — нахалникът, който си вре носа навсякъде.

— Има ли някой тук?

Стаята долу беше отрупана с чували, сандъци и бурета. Дървена стълба се виеше към горния етаж. Ваймс се качи в помещение, което беше и спалня, и столова. Имаше само два нара с разхвърляни завивки.

Един стол беше съборен на пода. До пълната чиния на масата бяха оставени нож и вилица. На печката нещо бе изкипяло от желязно котле. Ваймс отвори вратичката на печката и нахлулият вътре въздух разпали наново полуовъглените цепеници.

Още по-нагоре изтрака метал.

Той погледна към отвесната стълбичка и капака в тавана. Качиш ли се, главата ти ще се подаде точно на място за брадвата или ботуша…

— Уж е трудно за превземане, ваша светлост, нали? — обади се отгоре мъжки глас. — По-добре се качете тук. Мхъ-мхъ.

— _Иниго?_

— Няма нищо опасно, ваша светлост. Само аз съм тук. Мхъ-мхъ.

— Хъ, туй да не е безопасно?

Ваймс се качи. Иниго седеше до масата и преглеждаше купчина хартии.

— Къде са хората от кулата?

— Това, ваша светлост, е една от загадките, мхъ-мхъ.

— А другите?…

Иниго кимна към стълбичката, водеща още по-нагоре.

— Вижте сам.

Системата за управление на щорите и раменете беше старателно изпотрошена. Макари и накъсани жици висяха печално от сложните си рамки.

— Няколко часа тежък ремонт, и то извършен от умели занаятчии — поклати глава Иниго, когато Ваймс се върна при него.

— Какво е станало?

— Бих допуснал, че работещите тук мъже са се махнали принудително, мхъ-мхъ. И то набързо.

— Но кулата е укрепена!

— Че това утеха ли е? И те е трябвало да си секат дърва навън. Вярно, компанията спазва строги правила, обаче праща трима младежи в някаква усамотена кула за седмици наред и очаква от тях да се държат като часовников механизъм. Погледнете капака към горната площадка. Задължително е да бъде залостен. Вие, ваша светлост, и аз сме…

— Мръсници ли? — охотно подсказа Ваймс.

— Ами… да, мхъ-мхъ… Затова бихме измислили система, която не позволява да се работи горе, ако капакът не е залостен, нали?

— Да, щях да се сетя за нещо подобно.

— И бихме добавили точка в правилата, че присъствието на какъвто и да е посетител се известява автоматично на съседните кули.

— Вероятно. Но не само туй бих добавил.

— Аз подозирам, че тук са посрещали с приветствени крясъци всеки наглед безобиден гост, който се е сещал да донесе на момчетата току-що изпечен ябълков сладкиш. — Иниго въздъхна. — Смяната продължава два месеца. И няма нищо за гледане освен дървета, мхъ-мхъ.

— Кръв не се вижда, не личи и да е имало особено разгорещена схватка — отбеляза Ваймс. — Ти разтършува ли се навън?

— Трябваше да има кон в яхъра, но липсва. Ще си тънем в догадки, без да знаем нищо сигурно. Открих вълчи следи наоколо, но из тези гори ги има навсякъде. Духал е силен вятър, друго не личи по снега. Ами… няма ги, ваша светлост.

— _Сигурен_ ли си, че са пуснали някого през вратата? Ако някой кацне на горната площадка, след секунда ще се вмъкне през прозорците.

— Вампир ли, мхъ-мхъ?

— Поне е възможно, нали?

— Няма кръв…

— Срамота е да се хаби храна — изсумтя Ваймс. — Особено като си помислиш за всички ония гладни дечица в Мунтаб, а? Я, туй пък какво е?…

Извади голяма кутия изпод долния нар. Вътре имаше няколко тръби, дълги една стъпка и запушени само от едната страна.

— „Беджър &amp; Нормъл“, Анкх-Морпорк — прочете на глас. — „Сигнална мортира с ракета (червена). Със запалителен фитил. Не си я слагайте в устата запалена.“ Господин Скимър, туй си е фойерверк. Използват ги и на корабите.

— Имаше нещо за ракетите… — Иниго прелисти книгата на масата. — Ако затънат в неприятности, могат да я изстрелят. От най-близката кула ще дойдат двама-трима, а от лагера в равнините веднага ще потегли голям отряд. Сдружението се настройва много зле при всяко нападение срещу кула.

— Нали губят пари — съгласи се Ваймс, надничайки в дулото на мортирата. — Иниго, тая кула ни трябва работеща. Не ми харесва да седя тук откъснат от света.

— По пътищата още не е толкова зле, проходими са. Другите ще дойдат най-късно утре вечерта. Сър, не бива да правите това!

Ваймс вече вадеше ракетата от дулото. Озърна се с недоумение към Иниго.

— Ако не подпалиш фитила, не може да гръмне. Безопасно е. Като оръжие са пълна тъпотия, защото изобщо няма смисъл да се целиш, пък и са направени от твърд картон. Хайде, да се качваме на покрива.

— Не и докато не притъмнее, ваша светлост, мхъ-мхъ. Така две-три кули от всяка страна ще видят сигнала, а не само най-близките.

— Ако ония в най-близките кули наблюдават, ще видят и ще…

— Сър, не знаем останал ли е някой да наблюдава. Представете си, че същото е сполетяло и тях, мхъ-мхъ.

— О, небеса! Да не мислиш, че…

— Не мисля, сър. Аз съм служител. Съветвам други хора, мхъ-мхъ, мисленето оставям на тях. И сега съветът ми е да изчакаме час-два. Следващият ми съвет е вие и лейди Сибил да се върнете в града. Веднага, сър. Аз ще изстрелям ракетата, щом притъмнее достатъчно, и също ще се прибера в посолството.

— Чакай, бе, човек, аз съм Командирът на…

— Не и тук, ваша светлост. Забравихте ли? Тук сте само един цивилен, който се пречка, мхъ-мхъ. Аз ще се оправя…

— Като момчетата от кулата ли?

— Не са били като мен, мхъ-мхъ. Ваша светлост, заради безопасността на лейди Сибил ви съветвам да тръгнете незабавно.

Ваймс се поколеба. Ужасно го дразнеше фактът, че Иниго не само беше прав, но и въпреки лицемерната си скромност мислеше вместо него. Ха, нали уж бе тръгнал на следобедна разходка със съпругата си?!

— Добре, де. Само да те питам нещо. Ти защо си тук?

— Видели са за последен път Слийпс на път към кулата.

— Схванах. Прав ли съм да подозирам, че вашият господин Слийпс не е бил от ония дипломати, дето поднасят сандвичите с кисели краставички?

Иниго се усмихна невесело.

— Прав сте, сър. Той беше… от другия вид. Мхъ-мхъ.

— Значи като тебе.

— Мхъ-мхъ. А сега тръгвайте, ваша светлост. Слънцето скоро ще залезе. Мхъ-мхъ.

Ефрейтор Нобс, президент-основател на Гилдията на стражниците, огледа съратниците си.

— Хайде още веднъж — подкани ги. — Какво искаме, значи?

Стачното събрание се провеждаше в един бар. Стражниците започваха да забравят това-онова.

Стражник Пинг вдигна ръка.

— Ъ-ъ… приемлива процедура за разглеждане на исканията ни, комитет по жалбите, преразглеждане на системата за повишение… ъ-ъ…

— … по-свестни съдове в столовата — добави някой.

— … снемане на несправедливите обвинения в кражба на захар — сети се трети.

— … не повече от седем поредни нощни дежурства…

— … увеличение на парите за ботуши…

— … поне три свободни следобеда годишно за погребения на баби…

— … да не плащаме сами за зоба на гълъбите…

— … още по едно за всички.

Последното предложение беше посрещнато с гръмко одобрение.

Стражник Шу стана. В свободното си време беше активист на Кампанията за равни права на мъртъвците и знаеше как се правят тези неща.

— Не, не и не! — натърти той. — Трябва да е много по-просто. Да има звучност. И ритъм. Едно-единствено ясно искане. Я да опитаме. Какво искаме?

Стражниците се споглеждаха. Не им се измисляха рими и ритми.

— Още по едно? — престраши се някой.

— Ъхъ! — подкрепи го друг. — И кога го искаме? СЕГА!

— Е, поне налучкахме от първия път — утеши се Ноби, когато съратниците му се скупчиха на бара. — Рег, още от какво имаме нужда?

— Лозунги за стачния пост.

— Ама и стачен пост ли ще правим?

— О, непременно.

— Тогаз — твърдо заяви Ноби — ще си имаме голям тенекиен варел, в който ще горим вехти дървени парчетии.

— Защо? — не разбра Рег.

— Задължително е да стърчим около варела и да си греем ръцете. Тъй хората ще знаят, че сме официален стачен пост, а не някакви си безделници.

— Ноби, ние сме си безделници. Поне за такива ни смятат хората.

— Няма да споря, ама туй не пречи да си греем ръцете, та да не замръзват.

На слънцето сякаш му оставаше само един пръст до хоризонта, когато каретата потегли от кулата. Игор подкарваше безмилостно конете с плющящия камшик. Ваймс надникна през прозореца към ръба на урвата — само на метър-два от колелата, затова пък няколкостотин метра над реката.

— Защо бързаме толкова? — кресна на Игор.

— Трябва да ше приберем преди жалежа! — извика му в отговор той. — Това ши е традиция!

Огромното червено слънце се спускаше през разнищените ивици на облаците.

— Мили, остави горкото създание да се забавлява — намеси се лейди Сибил и затвори прозореца. — Сега ми кажи какво стана в кулата.

— Изобщо не ми се иска да те тревожа.

— Е, вече успя, така че започвай да приказваш. Разбрахме ли се?

Ваймс се предаде и сподели оскъдните факти, които бе научил.

— Значи някой ги е убил?

— Твърде вероятно.

— Същите, които ни нападнаха в прохода ли?

— Не ми се вярва.

— Сам, това май няма да е пътуване за почивка.

— Най-гадно ми е — призна си Ваймс, — че нищичко не мога да направя. Ако бяхме в Анкх-Морпорк… Е, щях да имам някоя и друга нишка в ръцете си, да подпитам тогова-оногова. Щях да си нарисувам картинката набързо. А тук всеки… хъм, май крие нещо. Новият крал ме смята за глупак, върколаците ме зяпаха, все едно ме е довлякла котката. Само вампирката се държа горе-долу любезно!

— Не може да е котката — поправи го Сибил.

— Какво?! — обърка се той.

— Върколаците мразят котките. Много добре си спомням това.

— Ха, вярно. Нали и кучетата се дразнят от котки. Не им харесват и думички, дето напомнят за баня или ветеринар. Ако бях хвърлил някоя пръчка, баронът сигурно щеше да скочи от креслото, за да я хване със зъби…

— Мисля, че трябва да ти кажа за килимите — реши Сибил.

— Ама ти да не подозираш, че баронът дори не знае къде трябва да се облекчава?!

— Не, за килимите в посолството. Нали знаеш, че се канех да меря стаите? Само че мерките на първия етаж не са както трябва…

— Мила, не че ми се иска да се държа грубо, но точно сега ли е моментът да си говорим за килими?…

— Сам…

— Да, скъпа моя?

— Престани да мислиш като съпруг, а започни да слушаш като… като ченге, бива ли?

Ваймс нахълта енергично в посолството и извика Детритус и Веселка.

— Вие двамата идвате с нас на бала довечера. Ще бъде тузарско сборище. Сержант, имаш ли какво да носиш освен униформата си?

— Не, сър.

— Добре, върви да поприказваш с Игор. По-сръчен с иглата едва ли ще намерим. Ами ти, Веселке?

— Е, аз имам, ъ-ъ, рокля — сведе тя поглед.

— Наистина ли?

— Да, сър.

— Охо… Чудесно. Освен туй ви включвам в персонала на посолството. Веселке, ти ще си… военното ни аташе.

— Уф… — разочарова се тролът.

— А ти, Детритус, си ни културното аташе.

Сержантът веднага се ободри.

— Сър, нема да съжалявате, значи!

— Бях убеден предварително. А сега ела с мене.

— С културен въпрос ли ще се захващаме, сър?

— В известен смисъл.

Ваймс, Сибил и Детритус влязоха в кабинета.

— Тая стена ли? — посочи Ваймс на съпругата си.

— Същата. Трудно се забелязва, докато не измериш всички стаи, но би трябвало стената да е невероятно дебела…

Той плъзна ръце по дървените плоскости в очакване да се чуе „щрак“. После се отдръпна.

— Сержант, я ми дай арбалета си.

— Заповядайте, сър.

Ваймс се олюля под тежестта, но успя да насочи оръжието към стената.

— Сам, дали е най-разумното решение?… — започна Сибил.

Той отстъпи, за да се прицели, и една дъска на пода хлътна леко под краката му. В стената се завъртя широк дървен панел.

— До смърт я стреснахте, сър — обади се лоялният сержант Детритус.

Ваймс внимателно му върна арбалета и се престори, че поначало е очаквал нещо подобно.

Предполагаше, че ще открият някакъв таен проход. Трябваше да се задоволи само с тясно работно стайче. По рафтовете бяха натъпкани буркани с надписи като „Нов лоен слой, район 21“ и „Лой първо качество от Голямата дупка“. Имаше трошливи каменни буци със спретнати картонени етикетчета, например „Трети хоризонт, девета шахта, Мината на двете кирки“.

Имаше и множество чекмеджета. Първото съдържаше гримьорски пособия с богат избор от мустаци.

Онемелият Ваймс отвори един бележник от купчината. Първите страници бяха запълнени с карта на град Начук, по която бяха прокарани лъкатушни червени линии.

— Да му се не знае, само го вижте туй! — ахна, докато прелистваше. — Карти. Схеми. Цели страници за проучването на лоените залежи. Я слушайте… „Новите лоени находища, макар отначало да изглеждаха перспективни, може би се отличават с високо съдържание на ПХП, освен това ще се изчерпят скоро.“ Ами тук! „Вече е очевидно, че върколаците подготвят завземането на властта в хаоса, който ще последва изчезването на Питата… К. съобщава, че мнозина от по-младите върколаци са станали последователи на В., който изцяло е променил играта…“ Туй си е… туй си е… шпиониране! Пък аз се чудех как Ветинари научава всичко!

— Мили, нима си предполагал, че фактите му се присънват?

— Но тук има цяла камара сведения… бележки за характера на тоя или на оня, данни за джуджешките мини, разни слухове за политика… Не знаех, че го вършим!

— Но и ти открай време използваш шпиони — напомни Сибил.

— Не е вярно!

— Ами онези хора… Дъртия Гнусен Рон, Хосе Нема Да Стане?

— Не е шпиониране, не е! Само събираме информация. Как ще си вършим работата, ако не знаем какво става по улиците?

— Е, скъпи мой, сигурно Хавлок мисли същото… просто улицата е по-дълга.

— Има още от тая гнусотия. Гледай… Скици, образци руда. Ха, туй пък що за чудо е, по дяволите?!

Беше продълговато, с размерите на пакет пури. От едната страна имаше кръгъл стъклен диск, от другата — три лостчета. Ваймс натисна първото. Отвори се миниатюрен люк, подаде се най-дребната главица, която бе виждал, и изписука:

— Моля?

— Ей, туй го знам к’во е! — зарадва се Детритус. — Нано-духче! Струва повече от сто долара! И е мъничко!

— Ама че гадост! — пищеше духчето. — Никой да не ме нахрани цели две седмици!

— Такъв иконограф можеш да си го пъхнеш в джоба… — проточи Ваймс. — Тъкмо като за шпионин… Гнусотия като оня скрит арбалет на Иниго. А я вижте тук…

Надолу водеха стъпала. Той пристъпи предпазливо и бутна вратата в дъното. Влажната жега сякаш го цапардоса по лицето.

— Мила, ще ми подадеш ли една свещ? — Вторачи се в дългия тъмен тунел. Край едната стена се точеха ръждиви тръби, от които тук-там съскаха струйки пара. — Можел е да излиза и да се прибира, без никой да го зърне. Брей, в много мръснишки свят живеем…

Облаците покриха небето и вятърът въртеше плътни струи от дебели снежинки около кулата, когато Иниго нагласи мортирата на площадката пред големите квадратни щори.

Запали три клечки поред, но виелицата им отмъкваше пламъчетата, преди той да ги опази с длани.

— Отвратително! Мхъ-мхъ.

Плъзна се надолу по отвесната стълбичка в топлината на кулата. Докато ровеше в чекмеджетата, помисли си, че ще е по-благоразумно да стои тук до сутринта. Не се плашеше от почти нищо в нощта, но долавяше колко сняг ще навали — планинските пътища над урвите скоро щяха да станат опасни.

Сети се какво да прави — хвана с машата тлеещо дърво от печката. Щом го изнесе на площадката, то пламна. Иниго го поднесе към фитила в основата на мортирата.

Лекото „фъш“ се загуби във вятъра. Ракетата се стрелна във вихрушката недоловимо за окото и след няколко секунди избухна двеста стъпки по-нагоре, хвърляйки за миг аленото си зарево върху гората.

Иниго вече слизаше в горната стая, когато чу почукване по входната врата. Замря. В тази стая имаше прозорец с капак. Строителите на кулата бяха предвидили, че не е зле да погледнеш кой иска да те навести.

Но пред вратата не стоеше никой.

Щом затвори капака на прозореца, почукването се повтори.

Не бе залостил вратата, след като Ваймс си тръгна. Поклати глава. Късничко беше да съжалява. Иниго Скимър обаче бе завършил успешно едно учебно заведение, в сравнение с което уличните банди бяха безопасни като пансион за благородни девици.

Запали свещ и се смъкна тихичко в мрака на долната стая. Сенки пробягваха по купчините чували и сандъци.

Остави свещта върху една кутия, извади малкия си арбалет изпод палтото, опря го в стената и натисна силно, за да го зареди. После сви привично лявата си ръка и острието удобно прилепна към ръба на дланта му.

Тропна по пода по определен начин и малките зъбати остриета се подадоха от носовете на ботушите му.

Иниго зачака.

Зад него нещо духна свещта.

Завъртя се и единствената стрела от арбалета прониза само въздуха, а замахът с лявата ръка не съсече никого. Успя да проумее, че можеш да почукаш по вратата и отвътре.

Тези твари наистина бяха много хитри…

— Мхъ-м…

Веселка се завъртя на пети. Е, поне се опита. Такива движения не се удават лесно на джуджетата.

— Изглеждаш много… мило — позапъна се лейди Сибил. — И роклята стига чак до пода. Не виждам за какво биха могли да се заядат.

Освен ако са ценители на модата, добави мислено. Имаше дребен проблем — джуджешките… хъм, дами още не бяха налучкали своя стил.

Самата Сибил обикновено носеше на баловете светлосини рокли. Този цвят е предпочитан от жени с определена възраст и размери, защото се стремят да съчетаят максимално скромен вид с минимална забележимост. Уви, момичетата сред джуджетата вече бяха научили, че на този свят съществуват и пайети. И сякаш с костния си мозък усещаха, че щом ще се борят с хилядолетна подземна традиция, не бива да се задоволяват само с жалки герданчета и брошки.

— Червеното е хубав цвят — искрено добави лейди Сибил. — Това е чудесна червена рокля. Ъ-ъ… Да, перата също изглеждат добре. А чантичката за брадвата ти…

— Не е достатъчно блестяща ли? — разтревожи се Веселка.

— О, не исках да кажа това!… Ако и аз трябваше да нося брадва на гърба си сред дипломати, бих искала чантата да е лъскава. Ъ-ъ. Е, брадвата е доста големичка…

— Как мислите, дали някоя по-малка ще е по-подходяща? Тоест… за вечерния тоалет?

— Не би било зле за начало.

— И може би с няколко рубина по дръжката?

— Да — немощно одобри лейди Сибил. — Защо пък не?

— Ами аз как съм, ваша светлост? — избоботи Детритус.

Игор наистина се бе справил с предизвикателството. Приложи върху няколкото костюма, намерени в гардеробите на посолството, същите хирургически умения, с които помагаше на дървари с лош късмет. Само за час и половина сътвори нещо около туловището на Детритус. Нямаше съмнение, че е вечерен костюм. Дори на трол не би му се разминало, ако излезе пременен така посред бял ден. В момента приличаше на стена с папийонка.

— Как се чувстваш? — избра най-безобидната реплика лейди Сибил.

— А бе, малко ме стяга ей тука… И требе да ходя полека, та да не се сцепи. Ама досущ дипломат се чувствам, правичката да си кажа.

— Не и с арбалета — въздъхна лейди Сибил.

— Тя си носи брадвата — укорно напомни тролът.

— Джуджешките брадви са общоприети като елемент от културата им. Не знам какви са протоколните изисквания тук, но едва ли биха възразили, ако носиш боздуган…

„Не че някой би се престрашил да ти го отнеме…“

— Арбалетът значи не е културен, тъй ли?

— Опасявам се, че не е.

— Ми що не взема да го лъсна…

— И това не би помогнало… Ох, Сам…

— Какво има, мила? — попита Ваймс, който слизаше по стълбата.

— Но това е парадната ти униформа от Стражата! Къде са ти дрехите на дук?

— Никъде не ги намерих — невинно я увери той. — Точно тоя сандък трябва да е изпаднал от каретата в прохода. Имам си обаче шлем с пера, а Игор така ми излъска бронирания нагръдник, че накрая се огледа в него, макар да не разбирам защо му е да го прави… — Изражението на лицето й го накара да се усмири малко. — Скъпа, „дук“ е военно звание. А никой войник не би тръгнал на война по чорапогащник. Особено ако се опасява, че може да го пленят…

— Сам, това ми се струва твърде подозрително…

— И Детритус ще ме подкрепи.

— Кат едното нищо, сър — затътна тролът. — Нали ми заръчахте да река на нейна светлост, че…

— Както и да е, време е да тръгваме… О, богове, туй Веселка ли е?

— Да, сър — нервно потвърди джуджето.

„Е, в нейния род някои са навличали още по-чудати одеяния, за да взривяват газ в тунелите…“

— Много добре изглеждаш — заяви Ваймс.

Лампи светеха по дължината на целия тунел, който водеше към Долен Начук, както вече си го наричаше Ваймс. Застаналите на пост джуджета просто махаха на кочияша да продължи, щом зърнеха герба на Анкх-Морпорк върху вратичките на каретата. Онези пред грамадния асансьор не бяха толкова сигурни как да постъпят. Но Сам Ваймс бе научил немалко номера в живота, като наблюдаваше държанието на вярната си Сибил. Тя не го правеше нарочно, обаче бе родена и отгледана в прослойка, която открай време се държеше така — минаваш през света, сякаш е невъзможно някой да те спре и да ти задава неприятни въпроси. И наистина почти никой не дръзва да ти се изрепчи.

Имаше и други в асансьора, когато потеглиха надолу със скрибуцане. Повечето бяха дипломати, които Ваймс не познаваше, а в един отделен с червен шнур ъгъл квартет джуджета изпълняваше приятна, но и леко досадна музика. Направо си прогризваше път до мозъка на Ваймс по време на безкрайното спускане.

Когато вратата се дръпна встрани, Сибил ахна.

— Сам, ти каза, че тук било като в звездна нощ…

— Хъм, тоя път са се попрестарали…

Хиляди свещи горяха в поставки, закрепени за стените на гигантската пещера. Но не те, а полилеите приковаваха погледите. Бяха десетки, всеки поне на четири етажа. Ваймс бе свикнал да се взира за онези, които дърпат конците. Веднага различи джуджетата, работещи усърдно на подвижни площадки сред светлините. През дупки в тавана постоянно им спускаха сандъци със свещи. Помисли си, че ако Петият слон не е мит, тази вечер ще изгори поне един от пръстите му.

— Ваша светлост!

Дий го доближи през тълпата.

— О, Опитвано на идеи — кимна Ваймс. — Позволете ми да ви представя на дукесата на Анкх, лейди Сибил.

— Ъ… Ъ-ъ… М-да… Очарован съм да се запозная с вас — най-сетне промърмори Дий, смутен от любезната атака. — Но, ъ-ъ…

Сибил добре владееше семейния език на намеците. Сам Ваймс не обичаше да я нарича „дукеса“ и щом бе изрекъл думата, значи искаше да бъде дукеса повече отвсякога. Тя направо заля Дий с поток от очарование.

— Господин Дий, Сам толкова ми разказваше за вас! — изчурулика Сибил. — Доколкото разбирам, вие дори сте дясната ръка на негово величество! Моля ви, трябва да ми обясните как постигнахте тези великолепни светлинни ефекти наоколо!

— Ами с много свещи — смънка Дий, докато пронизваше с поглед Ваймс.

— Скъпа моя — подхвана Командирът на Стражата, схванал безмълвното послание, — мисля, че Дий желае да обсъдим някои политически въпроси. Ако бъдеш тъй добра да заведеш останалите долу, аз скоро ще се присъединя към вас.

Знаеше, че няма сила на света, която би попречила на Сибил да стовари присъствието си върху скупчилите се важни особи. Тази жена умееше да създава ударна вълна, минавайки през подобни сборища.

— Довел сте трол, довел сте трол! — мрънкаше Дий.

— Не забравяйте, че той е гражданин на Анкх-Морпорк — натърти Ваймс. — Мисля, че дори в тоя скапан костюм си личи отдалеч дипломатическият му имунитет.

— Въпреки това…

— Никакво „въпреки“.

— Но ние сме във война с троловете!

— Че нали в туй е смисълът на дипломацията? Да спира някак войните. Пък и както съм чувал, тая война се точи вече пет столетия, значи не си давате много зор.

— Ще има протестна нота на най-високо равнище!

— Пак ли? — въздъхна Ваймс.

— Някои вече твърдят, че Анкх-Морпорк съзнателно натрапва покварата си на краля!

— Краля ли? — любезно се учуди Ваймс. — Все още не е съвсем точно да се каже, че е крал, нали? Не и преди коронацията, която задължително включва… един предмет…

— Е, да, но това е чиста формалност.

Ваймс се наведе към малката глава.

— О, не — изрече по-тихо. — Този предмет е и видимото, и съкровеното. Без неговата магия няма крал. А само някой като вас, който незнайно с какво право дава заповеди наляво и надясно.

— Човек с фамилията Ваймс ще ме учи що е кралско достойнство… — заяде се безпомощно Дий.

— А без… предмета — край на залаганията — довърши го Ваймс. — Ще има война. И взривове под земята. — Извади часовника си и отвори капачето. — Ха, че то било полунощ.

— Последвайте ме — смънка Дий.

— Нима ще ме заведете да разглеждам нещо?

— Не, ваша светлост. Ще ви заведа да видите къде липсва нещо.

— А, разбирам. В такъв случай искам да ни придружи и ефрейтор Дребнодупе.

— _Онова_ джудже ли?! Абсолютно немислимо! Няма да оскверняваме…

— Няма какво да оскверняваме — прекъсна го Ваймс. — Тя няма да дойде с нас, защото никъде не отиваме, нали? Вие не бихте и помислил да се доверите на представител на потенциално враждебна сила, като разкриете, че във вашата къщичка от карти липсва основата. Ние дори не разговаряме сега. През следващия час само ще си похапваме вкусотии в тая великанска заличка. Впрочем аз не казах тия думи току-що, пък вие не ги чухте. Но ефрейтор Дребнодупе е най-кадърният ни полицай за оглед на местопрестъпление. Затуй ми се ще да дойде с нас.

— Обосновахте се достатъчно убедително, ваша светлост. И красноречиво както винаги. Доведете я.

Ваймс завари Веселка опряла гръб в краката на Детритус. Двамата бяха заобиколени от плътен кръг любопитни. Когато тролът вдигаше ръка, за да отпие от чашата си, най-близките джуджета отскачаха припряно назад.

— Къде ще ходим, сър? — попита Веселка.

— Никъде.

— А, ясно що за място е…

— Иначе животът е хубав — осведоми я Ваймс. — Дий дори е научил женските местоимения, макар да ги казва, все едно плюе.

— Сам! — възкликна лейди Сибил, напирайки напред през гъмжилото. — Ще представят „Кървав топор и Железен млат“! Не е ли възхитително!

— Ъ-ъ…

— Това е опера, сър — прошепна му Веселка. — Част от Коболдския цикъл. В нея се разказва нашата история. Всяко джудже я знае наизуст. Така научаваме защо имаме закони и крале… и Питата.

— Аз пях арията на Железния млат, когато поставихме операта в нашия пансион за благородни девици — сподели лейди Сибил. — Е, не беше пълната версия, която продължава пет седмици. Толкова съм щастлива, че ще я гледам! Това е една от най-романтичните истории на света.

— Романтична ли? — вдигна вежди Ваймс. — Нещо като… любов?

— Да, разбира се.

— Кървавия топор и Железния млат не са ли били и двамата… ъ-ъ… такова, де…

— Сър, и двамата са били джуджета — напомни безпрекословно Веселка.

— Да, бе, естествено — предаде се Ваймс. Джуджетата са си джуджета. Опиташ ли се да им разбереш живота от човешка гледна точка, тутакси се оплиташ. — Ами наслаждавай се, мила. Аз трябва да… Кралят иска да… Е, ще бъда другаде по туй време. Политика…

Побърза да се отдалечи, а Веселка подтичваше след него.

Дий ги поведе през тъмни тунели. Чуха началото на операта като далечен шепот, все едно слушаха прибоя в древна раковина.

След време стигнаха до брега на канал, чиято вода се плискаше в тъмата. Там беше вързана малка лодка, в нея чакаше пазач. Дий подкани спътниците си да седнат в лодката.

— Ваша светлост, важно е да разберете какво виждате.

— На практика — нищо — осведоми го Ваймс. — Пък аз се заблуждавах, че нощното ми зрение е добро.

Нещо изчатка в мрака, секунда по-късно светна лампа. Пазачът вече избутваше лодката под една арка. Озоваха се в малко изкуствено езеро. Освен тунела нямаше никакъв друг отвор в гладките отвесни стени.

— Да не сме на дъното на кладенец? — попита Ваймс.

— Доста точно описание.

Дий порови под седалката, извади извит метален рог и изсвири акорд, който отекна от скалите.

След няколко секунди отгоре прозвуча отговорът на друг рог. И като че задрънчаха тежки стари вериги.

— Издигането ще бъде кратко в сравнение с някои шлюзове в планините — подхвърли Дий, а в това време желязна плоча закри тунела. — Има един с разлика във височините почти километър, а може да пренесе нагоре или надолу няколко шлепа.

Водата забълбука бурно около лодката. На Ваймс му се стори, че стените потъват.

— Това е единственият път до Питата — обади се Дий зад гърба му.

Лодката вече се клатушкаше и фучеше нагоре с водата толкова устремно, че стените се виждаха размазано.

— Отклоняваме водата в резервоари близо до върха — продължи Опитвачът на идеи. — И остава само да отваряме и затваряме преградите на шлюзовете.

— Ъхъ… — изхърка Ваймс, тормозен едновременно от замайване и морска болест.

Видимото движение на стените се позабави. Лодката вече не се тресеше. Водата ги пренесе плавно над ръба на кладенеца в тесен канал, до който имаше пристан.

— Долу има ли пазачи? — успя да напъне мисълта си Ваймс, щом стъпи върху благословено неподвижните камъни.

— Обикновено караулът се състои от четирима — отвърна Дий. — За тази вечер… уредих друго. Пазачите проявиха разбиране. Никой не се гордее със сегашното положение. И трябва да ви кажа, че изобщо не одобрявам това начинание.

Ваймс оглеждаше новата пещера. Две джуджета стояха до края на вече спокойния воден кръг. Изглежда те се занимаваха с механизмите на шлюза.

— Да продължим ли нататък? — подкани Дий.

Излизащият от пещерата коридор се стесняваше рязко. По едно време Ваймс трябваше да върви прегънат на две. Под краката му изтракаха метални плочи, усети ги да се местят лекичко. После се изправи, мина под поредната арка и там…

Или джуджетата бяха издълбали вътрешността на неимоверно огромна кристална друза, или грижливо бяха облицовали малката кухина с кварцови плочи — всяка повърхност отразяваше пламъчетата на двете малки свещи, поставени върху колони на пясъчния под. След тъмните тунели Ваймс почти ослепя.

— Ето, вижте — изрече унило Дий — къде трябваше да бъде Питата.

Върху кръглия плосък камък между двете колони несъмнено нямаше нищо.

Отзад водата шумеше в естествен извор, заобикаляше в две поточета камъка и изчезваше в още един каменен улей.

— Добре, разкажете ми всичко — помоли Ваймс.

— Установихме преди три дни, че Питата е изчезнала. Сънльо Дългопръст пръв забелязал, че я няма, когато влязъл да смени свещите.

— Туй ли му е работата?…

— Да. Началникът по свещите.

— Аха.

— Много отговорна длъжност.

— Сигурно. Видях по колко горите наведнъж. Колко често влиза тук?

— Идваше всеки ден.

— Идваше ли?

— Вече не заема длъжността.

— Защото е основният заподозрян ли?

— Защото е мъртъв.

— И как умря по-точно? — бавно и натъртено попита Ваймс.

— Той… е посегнал на живота си. Не се съмняваме в това, защото се наложи да изкъртим вратата на неговата пещера. Беше Началник по свещите в продължение на шестдесет години. Според мен не е могъл да понесе, че го подозират.

— И аз непременно бих го заподозрял.

— Той не е откраднал Питата. Поне това знаем.

— Но под тия дрехи, дето ги носите, може да се скрие какво ли не. Не са ли го претърсвали?

— Никога! Ами… Ще трябва да ви покажа. — Дий продължи още малко по металния под на коридора. — Нали ме виждате, ваше превъзходителство?

— Разбира се.

Плочите кънтяха глухо под стъпките на джуджето.

— Нека нося нещо, когато се връщам. Дайте ми вашия шлем, моля. Само за момент.

Ваймс сложи шлема си в ръцете на Дий, който тръгна към изхода. Не бе изминал и половината разстояние, когато отекна гонг и две решетки от дебели метални пръти се спуснаха светкавично от тавана. След броени секунди до по-далечната застанаха неколцина пазачи и се вторачиха с подозрение.

Опитвачът на идеи им каза нещо и те се скриха някъде. Скоро и решетките се издигнаха тежко.

— Механизмът е сложен и стар, но го поддържаме в отлично състояние — подхвана Дий, връщайки шлема на Ваймс. — Ако на излизане тежите повече, отколкото на влизане, пазачите ще проверят какво става. Няма как да надхитрите машината, все още мери с точност до стотина грама. И не се налага да унижаваме ничие достойнство с претърсване. Единственият начин да я избегнете е да летите. Могат ли крадците да летят, ваше превъзходителство?

— Зависи от коя раса са — разсеяно отвърна Ваймс. — Кой още влиза тук?

— Веднъж на всеки шест дни аз и двама пазачи идваме да проверим всичко ли е наред в камерата. Последната проверка беше преди пет дни.

— А други идват ли?

Ваймс забеляза, че Веселка стискаше в шепата си от пясъка в Пещерата на Питата и го оставяше да изтече между пръстите си.

— Напоследък не се е случвало. Разбира се, след коронацията на новия крал Питата често ще бъде изнасяна за церемонии.

— Само такъв бял пясък ли трябва да има по пода?

— Да. Важно ли е?

Ваймс видя с ъгълчето на окото си как Веселка му кима.

— Още не знам… Кажете, каква е истинската стойност на Питата?

— Истинската ли?! Тя е безценна!

— Знам, че наистина е скъпоценна за вас като символ, но има ли стойност сама по себе си?

— Повтарям — безценна е!

— Опитвам се да си представя какъв е вероятният мотив на крадеца — обясни Ваймс, почти изтощил търпението си.

Веселка бе вдигнала малкия кръгъл камък и надничаше под него. Ваймс сви устни.

— Какво прави… тя? — с отровен глас произнесе Опитвачът на идеи.

— Ефрейтор Дребнодупе търси веществени доказателства — официално обяви Ваймс. — Иначе казано — следи и улики, които биха ни помогнали. Туй си е особено умение.

— А това писмо дали би ускорило издирването? И по този лист има следи, които наричаме букви. Иначе казано — улика, която може много да ви помогне.

Ваймс погледна коравия кафеникав лист, гъсто изписан с руни.

— Тая азбука не я чета — вдигна рамене той.

— Да, това също е особено умение — сопна се Дий.

— Аз ще го прочета, сър — намеси се Веселка и взе листа. — Ъ-ъ… искане за откуп, сър. От… Синовете на Аги Чукокрадеца. Твърдят, че Питата е в техни ръце и… Щели да я унищожат, сър.

— Хъм, къде им е изгодата? — изсумтя Ваймс.

— Настояват Рис да се откаже завинаги от правото си на трона на Низшия крал — допълни Дий. — Не са поставили други условия. Намерих бележката на бюрото си. Но от няколко дни кой ли не оставя разни книжа на бюрото ми!

— Какви са тия Синове на Аги Чукокрадеца? — взря се Ваймс в Опитвача на идеи. — И защо чак сега ми го казвате?

— Не знаем. Наскоро измислено име. Някаква група размирници. Между другото, наредиха ми да отговарям на въпросите ви, стига да ги задавате.

— Вече не е обикновено престъпление, а? — поклати глава Ваймс. — Политика… Защо кралят да не се откаже от трона, да си върне Питата, а после да каже, че обещанието нищо не струва, защото са го принудили…

— Ваше превъзходителство, ние се отнасяме много сериозно към всички церемонии. Ако Рис оттегли претенциите си към трона, не би могъл да размисли на другия лен. А ако позволи Питата да бъде унищожена, значи кралският ранг е загубил законната си опора и ще има…

— … размирици — довърши Ваймс. „Които ще плъзнат чак в Анкх-Морпорк. Засега само се бъхтят по улиците…“ — Кой ще стане крал, ако Рис се откаже?

— Всеки знае, че това ще е Албрехт Албрехтсон.

— Което също означава неприятности. Гражданска война, доколкото разбрах.

— Кралят заяви — тихо изрече Дий, — че въпреки рисковете е склонен да се оттегли. По-добре какъвто и да е крал, отколкото хаос. А ние, джуджетата, не сме привърженици на хаоса.

— Каквото и да стане, все ще настъпи хаос — възрази Ваймс.

— И преди е имало бунтове срещу кралете. Но джуджетата оцеляват. Короната се съхранява. Обичаят се спазва. Имаме и Питата. Винаги знаем, че можем да се върнем към… здравия разум.

„О, богове, значи и да измрат хиляди джуджета, всичко е наред, щом някаква вкаменена буца си е на мястото!“

— Тук не съм полицай. Какво мога да сторя?

— Не бива да се разчуе! — нададе вой Дий, който накрая си изтърва нервите. — Затова пък всички знаят, че чужденците от Анкх-Морпорк са прекалено любопитни!

— Аха, значи… щом не искате да се разчува… Ще изглежда зле, ако вие се разшетате, но пък няма да стоварят вината върху вас, щом някакъв тъп чужденец си вре носа където не му е работа?

Дий отчаяно размаха ръце.

— Не аз предложих да се обърнем към вас!

— Вижте сега, с такава охрана няма да опазите и детска касичка. И аз ще измисля два-три начина да отмъкна Питата оттук. Какво ще кажете за секретния тунел, дето води до тая пещера?

— Не ми е известно да има такъв тунел!

— Ох, олекна ми. Поне една възможност изключихме. Вие отидете да ни почакате при лодката. Двамата с ефрейтор Дребнодупе трябва да обсъдим някои неща.

Дий излезе неохотно. Ваймс го изчака да мине по коридора-кантар.

— Ама че каша… Загадката на кражбата от заключена стая става още по-гадна, когато стаята няма ни ключ, ни врата.

— Сър, да не мислите, че Сънльо може да е носил под дрехите си торбички с пясък? — веднага попита Веселка.

„Хич не ми хрумна. Но пък вече знам как би се справило едно джудже…“

— Възможно е — съгласи се Ваймс гласно. — Не вярвам, че е толкова трудно да си набавиш мръснобял пясък. Добавяш по малко пясък в чувалчето под дрехите всеки ден, за да не задействаш кантара. И накрая… Колко тежи Питата?

— Около седем килограма, сър.

— Тъй. Накрая разсипваш пясъка от чувалчето по пода, пъхаш Питата под дрехата и… току-виж, ти провърви.

— Има риск, сър.

— Но никой не е и предполагал, че ще има опит Питата да бъде открадната. Да не ми разправяш сега, че четирима пазачи, каращи смяна по цяло денонощие, ще бъдат нащрек през цялото време? Представи си колко игри на покер могат да извъртят!

— Сигурно са се успокоявали, че знаят предварително дали се качва лодка към тях.

— Права си. Голяма грешка. Ей, да знаеш, хващам се на бас — тъкмо когато лодката е слизала в кладенеца, те са били най-отпуснати. Веселке, ако някой човек може да стигне дотук, лесно ще се вмъкне и в Пещерата на Питата. Да, с повечко ловкост и плуване, но е възможно.

— Сър, стражите при портата бяха доста наежени.

— О, да. Тъй е след всяка кражба. Бодри и бдителни като гладна невестулка. Щото се чудят дали някой не ги подозира, че са задрямали в най-неподходящия момент. Веселке, аз съм ченге. Знам колко скучно е да пазиш нещо. Особено ако си мислиш, че никой не би си направил труда да го краде. — Ваймс порови в пясъка с върха на ботуша си. — Тая сутрин оглеждаха придирчиво всяка кола и на влизане, и на излизане. Защо? Защото Питата вече е открадната. Тъкмо в такова време виждаш много официална, много настойчива и много безсмислена шетня. Изобщо не ме убеждавай, че и миналата седмица са отваряли всяка бъчва и са ръчкали с пръти във всяка купа сено, особено на влизане. Виждаш ли Дий оттук? Гледа ли към нас?

Веселка се взря.

— Не, сър.

— Добре.

Ваймс застана в началото на тунела, опря гръб в едната стена и подметките на ботушите си в другата и започна да се плъзга странично над пода, макар че коленете му не бяха съгласни с това мъчение. Все пак успя да мине над кантара и стъпи безшумно. Приближи се зад гърба на Дий, който говореше с пазачите.

— Как…

— Няма значение — прекъсна го Ваймс. — Просто съм по-дълъг от джудже.

— Открихте ли отговора?

— Не. Но имам идея.

— Нима? Вече? И каква е тя?

— Още я разнищвам. Но кралят е налучкал много точно, като ви е накарал да се обърнете към мене. Поне едно установих — никое джудже няма да ви каже верния отговор.

Операта беше към края си, когато Ваймс се шмугна в креслото си до Сибил.

— Пропуснах ли нещо?

— О, прекрасно е. А ти къде беше?

— И да ти кажа, няма да ми повярваш.

Ваймс се зазяпа към сцената, без да вижда. И без това две джуджета разиграваха много предпазлива схватка.

Тъй, значи… Щом е политика… Какво може да направи той? Трябва и занапред да го смята за престъпление, иначе по-добре да се откаже.

Кое е простото решение? Защо да не започне с първото правило в работата на ченгетата — подозирай жертвата. Само че този път Ваймс не беше наясно точно кой е жертвата. Ами тогава да заподозре свидетеля. И това правило си го биваше. Така стигаше до покойния Сънльо. Би могъл да си излезе от Пещерата с Питата под мишница няколко дни преди да „открие“ липсата. Би могъл да върши там вътре какво ли не. Охраната направо беше подигравка. Ноби и Колън щяха да я натъкмят по-свястно. Много по-свястно, поправи се той, за да бъде справедлив. Защото техните хитри мозъчета щракаха точно навреме и именно това ги правеше ченгета. А всички пазачи на Питата май бяха почтени Джуджета — най-неподходящите вардияни, на които да повериш скъпоценност. За такава работа са ти нужни лукави типове.

И все пак нямаше никакъв смисъл в такава версия. Сънльо би се досетил, че първо него ще заподозрат. Ваймс не беше изтънчен познавач на джуджешкия закон, но не му се вярваше главният заподозрян да се радва на дълъг весел живот, особено ако подръка няма друга изкупителна жертва.

Дали не е превъртял след шестдесет години подмяна на изгорели свещи? И това звучеше глуповато. Всеки, който е способен да издържи на такова всекидневие дори десетина години, най-вероятно ще си кара по коловоза до края. Както и да е, Сънльо се бе пренесъл във великата златна мина — в небесата или под земята, зависи как си я представят джуджетата. Нямаше да му отговори на нито един въпрос.

Ваймс си втълпяваше, че може да разкрие престъпника. Всичко беше пред него като на карта, само трябваше да зададе верните въпроси и да мисли умно.

Но инстинктите се опитваха да му внушат още нещо.

Да, имаше някакво престъпление — ако да задържиш нечия собственост, за да искаш откуп, е прегрешение според закона, — но то не беше най-тежкото злодеяние.

Надушваше и друга воня. Знаеше го, както рибарят открива рибата по вълничките.

А схватката на сцената продължаваше. Проточваше я необходимостта след всеки много внимателен удар с брадва да последва ария, вероятно посветена на златото.

— А бе, какво става там всъщност? — прошушна Ваймс на Сибил.

— Почти към края сме — отвърна тя също шепнешком. — Е, представиха само частта за изпичането на Питата, но поне включиха Арията за откупа. Железния млат избягва от тъмницата с помощта на Скалт, открадва истината, която Аги е скрил, омесва я в Питата и убеждава стражите около бивака на Кървавия топор да го пуснат. Джуджетата вярват, че истината някога е била вещ… като къс извънредно рядък метал, последното парче от който е в Питата. И стражите не могат да устоят на силата й. В арията се пее за любовта, която подобно на истината винаги се разкрива накрая. Една от най-прекрасните музикални творби в света. Почти не се споменава златото.

Ваймс я слушаше с увиснало чене. Той се оплиташе във всяка песен, по-сложна от започващите така: „Кой ми изплюска карамела, всички дяволи го взели…“

— Кървавия топор и Железния млат, значи — промърмори си под носа, защото джуджетата наоколо го поглеждаха с досада. — И кой от тях е бил… сещаш се, де…

— Веселка вече ти обясни — рязко го прекъсна лейди Сибил. — И двамата са били джуджета.

— Ъхъ — съгласи се той кисело.

В мътните води на тези проблеми се чувстваше като човек, който не умее да плува. Имаше си мъже, имаше си и жени. По това не би трябвало да се води спор. Сам Ваймс беше простодушен човек, щом опреше до така наречените от поетите дебри на любовта[17]. Знаеше, че в някои квартали на Сенките хората подхождат към въпроса по-скоро като към смесването на коктейл. Отнасяше се към навиците им, както и към някоя далечна страна — никога не е ходил там и тамошните щуротии не са му дошли до главата. Само се чудеше докъде стигат хората, ако се сдобият с излишно свободно време.

Просто не умееше да се ориентира в свят, лишен от географски карти. Не че джуджетата напълно пренебрегваха секса, само не го смятаха за важен. Ако и хората се настроеха по същия начин, колко щяха да му облекчат работата!

На сцената май имаше предсмъртно прощаване. Ваймс бе понаучил криво-ляво уличния джуджешки жаргон на Анкх-Морпорк и не проумяваше напълно смисъла на ставащото. Някой умираше, друг жалеше за него. И двамата солисти имаха бради, в които би могло да се скрие пиленце. Не се напъваха да играят ролите си, освен че нарядко размахваха ръце към другия певец.

Но всички около него хълцаха и подсмърчаха, понякога отекваше тръбният звук на издухан нос. Дори долната устна на Сибил трепереше.

Щеше му се да подвикне: „А бе, не е истина. Престъпленията, улиците, гонитбите… ей туй е истината. С песни няма да се измъкнеш, ако са те натикали в ъгъла. Опитай се да размахаш голяма пита под носа на въоръжен стражник в Анкх-Морпорк, да видим каква полза ще имаш.“

След края на представлението си проби път с рамото напред през гъмжилото. Всички присъстващи хора се бяха възхитили на операта — винаги е така, когато някой не разбира зрелището, но съзнава какво се очаква от него.

Дий говореше с облечен в черно едър младеж, у когото Ваймс забеляза нещо смътно познато. Може би и младежът се досети незнайно за какво, щом го зърна, защото кимна почти оскърбително.

— О, ваша светлост Ваймс. Хареса ли ви операта?

— Особено ония части за златото — потвърди Ваймс. — Вие сте?…

— Волф фон Юбервалд! — тракна с токове младежът.

Тихо звънче се обади в ума на Ваймс. Очите му веднага потърсиха подробностите — леко удължените кучешки зъби, гъсто порасналата по шията руса коса…

— Братът на Ангуа ли?

— Да, ваша светлост.

— Но вие носите сребро на… хъм, униформата си. Тези… емблеми. Вълчи глави, захапали…

Волф вдигна рамене.

— Бих очаквал тъкмо такъв въпрос от полицай. Изработени са от никел!

— Не познавам бойна част с подобна символика.

— О, ние по-скоро сме… движение.

И стойката беше като на Ангуа — напрегната готовност „бий или бягай“, сякаш цялото тяло е свита пружина. Не личеше Волф някога да е бягал. А се случваше дори хората около Ангуа да си вдигат неволно яките, ако тя е в лошо настроение. Ваймс обърна особено внимание на очите. Не бяха като на Ангуа. Не бяха и като на вълк.

Немислимо е животно да има такива очи. Затова пък Ваймс ги бе виждал неведнъж в анкх-морпоркските заведения, които не си подбираха клиентите.

Колън казваше за тези типове, че са „родени със строшена бутилка в ръката“. Ноби предпочиташе по-стегнатия израз „превъртял, та чак откачил“. Все едно. Ваймс веднага разпознаваше гадния до мозъка на костите си мръсник, предпочитащ ударите в гръб и бъркането в очите. Счепкаш ли се с такъв, нямаш друг избор, освен да му счупиш главата или да му срежеш гърлото, иначе ще стори всичко по силите си да те затрие. Повечето любители на пиянските сбивания не се увличаха чак толкова, защото убийството на ченге означаваше кратко и лошо бъдеще за виновника, както и за всичките му приятелчета. Смахнатите изроди обаче не се тревожеха за нищо — по време на схватката мозъците им излизаха в отпуск.

Волф се усмихна.

— Някакъв проблем ли имате, ваша светлост?

— Моля? А, не. Само се питах… Май вече сме се срещали…

— Посетихте баща ми тази сутрин.

— Вярно.

— Ние невинаги сме в официален вид пред гостите.

Очите на Волф вече светеха в оранжево. До този миг Ваймс се заблуждаваше, че „очите му блеснаха“ е глупава измислица на писачите.

— Ако ни извините… Трябва да обсъдя нещо с Опитвача на идеи — обясни Ваймс. — Политика, нали разбирате.

Дий го последва в едно по-безлюдно ъгълче.

— Казвайте.

— Сънльо по едно и също време ли е отивал в Пещерата на питата?

— Предполагам. Зависеше и от другите му задължения.

— Значи не е отивал по едно и също време. Ясно. Кога се сменят пазачите?

— В три сутринта и в три следобед.

— Преди или след смяната е влизал?

— И това зависеше от…

— О, небеса. Тия пазачи нищичко ли не са записвали?

Дий се вторачи във Ваймс.

— Да не предполагате, че може да е влязъл два пъти в един и същ ден?

— Браво на вас. Само допускам, че все някой може да го е направил. Едно джудже се качва в лодката, понесло две свещи. Пазачите всеки път ли ще се заглеждат придирчиво? А ако друго джудже се качи след час-два, когато е застъпила новата смяна… Какво толкова рискува? Дори да се заядат, ще смънка нещо за лошите фитили на свещите.

Дий гледаше някак разсеяно.

— Все пак рискът е огромен.

— Но ако крадецът е знаел кога се сменят пазачите и се е уверил, че Сънльо вече е далеч от пещерата… Рискът си струва, а? Заради Питата…

Дий потръпна, но кимна.

— Сутринта пазачите ще бъдат разпитани най-подробно.

— От мен.

— Защо?

— Защото знам какви въпроси водят до нужните отговори. Ще научим кой къде е щъкал и ще поговорим с всички пазачи, бива ли? Дори ония при решетките. Ще установим кой е влизал и излизал.

— Вие вече сте уверен, че знаете нещо.

— Да речем, че засега в главата ми бълбукат догадки.

— Аз ще се… погрижа.

Ваймс се върна при лейди Сибил, която стърчеше като остров сред море от джуджета. Тя беседваше оживено с неколцина от изпълнителите на операта.

— Сам, с какво се захвана пак?

— Уви, с политика. Доверявам се на своя нюх. Можеш ли да ми кажеш кой ни гледа сега?

— А, затънал си в онази игра… — Сибил изобрази щастлива усмивка и с най-лекомислен тон подхвана: — Практически всички ни наблюдават. Но ако раздавах награди, щях да връча една на доста умърлушената дама отляво. Сам, тя има особено остри зъби. И бисерна огърлица. Някак не си подхождат като аксесоари…

— Виждаш ли Волфганг някъде?

— Ами… не. Странно. Допреди малко беше наблизо. Ти пак ли си ядосал някого?

— Защо да не ги оставя да се ядосват самички? — вдигна рамене Ваймс.

— Чудесен подход. И го прилагаш великолепно.

Той леко се извърна, сякаш небрежно оглеждаше множеството. Джуджетата се шмугваха между гостите си и се скупчваха по петима-шестима за кратък разпален спор. Някой се прехвърляше в съседна групичка, друг го заместваше. Случваше се и всички да се пръснат като от взрив, за да се включат в следващия разговор.

Ваймс помисли, че в уж хаотичното движение на тълпата има някакъв ред, определен от бавния, но неумолим танц на предаваните сведения. „Ами да, минни събрания. Малки групи, защото в тунелите няма повече място. И не са свикнали да говорят гръмогласно. Когато групата вземе решение, всеки става посланик и го разнася. Управляваш, като превръщаш клюките в официално одобрено занимание.“

Хрумна му обаче, че по такъв начин дори „две плюс две“ може да се обсъжда, претегля и обмисля, докато стане равно на четири и нещо или на три яйца[18].

Нерядко джуджетата спираха и ги пронизваха с погледи, преди да се отдалечат припряно.

— Мили, ще има и официална вечеря — напомни Сибил и посочи раздвижването към съседната ярко осветена пещера.

— Ох… Халби бира на един дъх? Плъхове на клечки? И къде е Детритус?

— Ей там, говори с културния аташе на Генуа — мъжа с изцъкления поглед.

Ваймс отдалеч чуваше гласа на трола, който обясняваше с увлечение:

— … после влизаш в оная грамадна зала, дето цялата е в седалки, пък стените са червени и едни едрички златни бебета се катерят по колоните. Ама не се стряскай толкоз, не са истински бебета, измайсторили са ги от гипс или кой ги знае… — Детритус обмисли въпроса задълбочено. — Да ти река направо — хич не вярвам и златото да е истинско, щото някой хитряга щеше отдавна да го отмъкне… Тъй, значи. А пред сцената е оная яма за музикантите. Ей туй има в залата. В другата до нея пък всичките колони са от мрамор и навсякъде са проснали червени пътеки…

— Детритус — намеси се лейди Сибил, — дано не отнемаш на господина възможността да поговори и с други домакини или гости.

— А, не, само му разправям за културата, дето си я имаме в Анкх-Морпорк — нехайно я успокои тролът. — Всеки сантиметър познавам в операта.

— Д-да… — запъна се зашеметено културното аташе. — Да си призная, особено привлекателна ми се стори възможността да посетя галерията за изобразително изкуство, за да видя… — той потрепери — „оня портрет на жена, дето художникът не е знаел как да й нагласи усмивката на лицето, ама поне рамката струва два-три долара“. Сигурно такова преживяване се случва веднъж в живота. Желая ви приятна вечер.

Когато мъжът се отдалечи неуверено, Детритус поклати глава.

— Май не му достига култура…

— Дали някой ще ни хване в крачка, ако се измъкнем тихомълком? — озърташе се Ваймс. — Тоя ден много се проточи, искам да помисля малко…

— Сам, ти си посланикът, а Анкх-Морпорк е една от световните сили — изрече непреклонно Сибил. — Не можем да се измъкнем! Ще пуснат клюки за нас.

Ваймс изстена. Значи Иниго е прав — когато посланикът кихне, Анкх-Морпорк си духа носа.

— Ваше превъзходителство?

Сведе поглед към двете джуджета.

— Низшият крал ще ви приеме сега — съобщи едното.

— Ъ-ъ…

— Трябва да му се представим и официално! — изсъска лейди Сибил в ухото на Ваймс.

— И Детритус ли?!

— Да!

— Но той е трол!

А доскоро идеята да го доведе тук изглеждаше толкова остроумна…

Долови, че в тълпата пак са се появили течения, които я местят по пода на колосалната пещера. Гъмжилото полека се преместваше към единия й край. Нямаше друг избор, освен да постъпи като останалите.

Низшият крал седеше на малък трон под един от полилеите. Металният балдахин над трона вече бе украсен с изумителни лоени сталактити.

Около трона стояха четири особено едри за расата си джуджета. Черните очила им придаваха заплашителен вид. Всяко държеше брадва. Влагаха цялото си старание в зловещи погледи зад непроницаемите стъкла на очилата.

Кралят говореше с посланика на Генуа. Ваймс погледна за миг Веселка и Детритус. Да, идеята да ги доведе тук изобщо не изглеждаше забавна в момента. В тържествените си одежди кралят беше някак… отчужден и неприветлив.

„Ей, стегни се! Ами че те са граждани на Анкх-Морпорк. И не правят нищо лошо. Да, де, но… не правят нищо, което смятаме за лошо в Анкх-Морпорк.“

Гъстите редици пред тях отново се разместиха. Почти стигнаха до царствената особа. Въоръжените джуджета се бяха вторачили право в Детритус и държаха брадвите си по-напрегнато. Тролът не им обръщаше внимание.

— Тука е по-културно и от наш’та опера — призна той, оглеждайки почтително пещерата. — Тия светилници под тавана май тежат по цял тон всеки.

Детритус вдигна ръка, опипа си темето и си разгледа пръстите.

Ваймс отметна глава. Нещо топло, досущ като капка мазен дъжд, падна на бузата му. Тъкмо я избърсваше и забеляза, че сенките в залата се раздвижват…

Всичко се точеше с мудността на течащ конфитюр. Стори му се, че се наблюдава отстрани. Видя се как грубо избутва Сибил и Веселка, чу се да крещи неразбрано и проследи скока си към краля — тъкмо го сграбчи и острие на брадва се удари в бронята на гърба му.

После се търкаляше с разяреното джудже в ръцете си, полилеят бе преполовил разстоянието до пода, пламъчетата на свещите се бяха проточили в струи, а Детритус вдигаше ръце, примижал пресметливо…

Настъпи миг на покой и тишина, когато тролът улови падащата сияйна планина. След това физиката се намеси и разхвърля облак от джуджета, парчетии, стопена лой и горящи свещи.

Ваймс се събуди в тъма. Примига и докосна очите си, за да се увери, че са отворени.

Надигна се да седне, главата му се тресна в камък и чак тогава видя светлинки — отровножълти и виолетови искри, изведнъж запълнили света му. Полегна по гръб, докато изчезнат.

Зае се да провери имуществото си. Наметалото, шлемът, бронята, мечът — всичко бе изчезнало. Носеше само ризата и бричовете си, а макар тази дупка да не беше ледена, влажният студ се просмукваше в костите му.

Тъй, значи…

Не знаеше колко време му отне да проучи опипом килията си. Мърдаше сантиметър по сантиметър и местеше ръцете си пред лицето, сякаш упражняваше най-бавното бойно изкуство срещу мрака.

Проследи предпазливо първата стена, после втората, в третата пръстите му откриха очертанията на малка врата с дръжка и се върна при стената, до която беше каменният му нар.

Най-досадна беше необходимостта да притиска брадичка в гърдите си през цялото време. Добре, че не беше от най-високите мъже, иначе щеше да си разбие черепа още при събуждането.

Нямаше други мерки, затова провери с крака дължината на стените. Оказа се, че е само десет стъпки.

Не помисли да крещи „Помощ! Помощ!“. Някой го бе затворил в тази килия. И здравият разум му подсказваше, че този някой не се интересува от желанията на затворника.

Напипа каменния нар и пак се изтегна на него. Нещо изтрака тихичко. Ваймс си потупа джобовете и измъкна предмет, който на пипане и шум приличаше на кибритена кутия. Откри вътре само три клечки.

Брей, че богатство — дрехите и малко кибрит. Време беше да проумее какво става, дяволите го взели.

Спомни си как видя падащия полилей. И поне му се струваше, че зърна как грамадата попадна в прегръдките на Детритус. Имаше също писъци, крясъци и шетня, а в ръцете му кралят псуваше, както само джудже умее. Накрая някой го прасна по главата.

И гърбът го болеше на мястото, където бронята го опази от брадвата. За миг националната му гордост изду бицепси. Анкх-Морпоркската броня бе издържала на удара! Е, сигурно я бяха изработили джуджета, дошли от Юбервалд, и то със стомана, добита от юбервалдска желязна руда, но напук на всичко си оставаше анкх-морпоркска броня.

А на нара имаше възглавница местно производство. Когато Ваймс се помъчи да намести главата си с поне минимум удобство, чу мимолетен метален звън. Хъм, този звук някак не се връзваше с представата му за пълнеж от птичи пера.

Вдигна чувалчето и успя със зъби да прегризе дупка в дебелото зебло.

Ако онова, което се озова в ръката му, някога е било част от птиче тяло, каза си Ваймс, не би искал да се запознае с цялата птица. На пипане обаче твърде много приличаше на еднозарядния арбалет на Иниго. Ваймс много кротичко пъхна пръст в отвора отпред и установи, че оръжието дори е заредено.

Само един изстрел. Но неочакван… А от друга страна, не вярваше, че феята на зъбчетата му е оставила тази вещ, освен ако напоследък си е имала вземане-даване със стряскащо необикновени дечица.

Пъхна находката обратно в чувала, защото зърна слабичка светлина. Различи, че във вратата има зарешетено прозорче, а от другата й страна стоят някакви фигури.

— Ваша светлост, буден ли сте? Съжалявам за прискърбното произшествие.

— Дий?

— Аз съм.

— Да не сте дошъл да ме осведомите, че е станала ужасна грешка?

— Уви, не. Разбира се, лично аз съм абсолютно убеден във вашата невинност.

— А стига, бе… — изръмжа Ваймс. — Щото и аз. Толкова съм убеден в невинността си, че дори не знам в какво ме обвинявате. Я ме пуснете веднага, иначе…

— … ще останете тук, за съжаление — довърши Дий. — Вратата е извънредно здрава. Не сте в Анкх-Морпорк, ваша светлост. Естествено ще уведомя за положението ви лорд Ветинари възможно най-скоро, но както вече ми съобщиха, сигналната кула е повредена много зле…

— Положението ми ли?! Натикали сте ме в килия, туй е то. И защо? Нали спасих вашия крал?

— Има… разногласия по въпроса.

— Някой пусна оня светилник от тавана!

— Несъмнено. Както изглежда, това е деяние на човек от вашия персонал.

— И вие знаете, че няма как да е вярно! Детритус и Дребнодупе бяха с мен, когато…

— Господин Скимър не беше ли от вашите придружители?

— Той… Да, но… Той не би…

— Доколкото знам, в Анкх-Морпорк имате и Гилдия на убийците, нали? — невъзмутимо подхвърли Дий.

— Той беше в кулата!

— В повредената кула ли?

— Тя вече беше пов… — Ваймс млъкна насила. — Че защо му е според вас да троши кулата?

— Не твърдя, че би го сторил — с все същото хладно спокойствие отвърна Дий. — Освен това някой подсказа, ваша светлост, че сте дал сигнал малко преди покушението…

— Какво?!

— Вдигнал сте ръка към бузата си или нещо подобно. Има предположения, че сте бил осведомен предварително.

— Светилникът вече се люлееше! Вижте сега, я ме оставете да поговоря със Скимър!

— Ваша светлост, нима имате свръхестествени способности?

Ваймс се запъна.

— Мъртъв ли е?

— Както личи по всичко, оплел се е във въжетата, докато се е опитвал да изкърти оста на макарата. Около него имаше три мъртви джуджета.

— Но той не би…

Ваймс се застави да млъкне отново. Разбира се, че Иниго не го е направил! Затова пък колко удобно — член е на гилдията, с която Анкх-Морпорк едва ли не е най-прочут. Постарали са се да научат и това…

Дий май разгада изражението му.

— Разбирам ви, ваша светлост. Всички обстоятелства ще бъдат проучени. Невинните няма от какво да се опасяват.

Новината, че няма от какво да се опасяват, винаги е вселявала непоносим ужас в сърцата на невинните из всички светове.

— Какво сторихте на Сибил?

— Как можахте да го помислите, ваша светлост! Абсолютно нищо не сме й сторили. Не сме варвари. А за вашата съпруга сме чували само ласкави мнения. Тя е много разстроена, разбира се.

Ваймс изсъска.

— А Детритус и Дребнодупе?

— Ваша светлост, ние съзнаваме, че те са изпълнявали заповедите ви. Освен това единият е трол, а другата… опасно различна от нас. Именно затова, а не по друга причина, те са поставени под домашен арест във вашето посолство. Зачитаме традициите на дипломацията и не желаем да ни обвинят, че сме постъпвали злонамерено. — Дий въздъхна. — Разбира се, другият проблем също е сериозен…

— Да не ме обвините и че съм откраднал Питата?

— Позволихте си да посегнете на краля.

Ваймс го зяпна.

— Ъ? Върху него щяха да се стоварят един тон железа и свещи!

— И това бе изтъкнато…

— А, чатнах. Затворили сте ме, защото го спасих от опит за покушение, организиран пак от мене.

— Наистина ли?

— Я стига! Онуй нещо падаше отгоре му, какво друго трябваше да направя? Да хвана килима, за да го издърпам настрана ли?

— Да, да, разбирам. Но и прецедентите са недвусмислени. През 1345 година тогавашният крал паднал в едно езеро. Никой от свитата не посмял да му подаде ръка, за да не наруши забраната. Разследващите смъртта на краля стигнали до заключението, че придружителите му са постъпили правилно. Недопустимо е някой да докосне краля. Естествено обясних пред съвета, че в Анкх-Морпорк няма такава забрана, но пък тук не е Анкх-Морпорк.

— Няма нужда всеки наоколо да ми напомня тоя проклет факт!

— Ще останете наш… гост, докато продължава разследването. Ще ви носят храна и вода.

— А светлина?

— Непременно. Моля да ни извините за разсеяността. Отстъпете от вратата, моля ви. Стражниците до мен носят оръжие и са много… целеустремени.

Решетката на прозорчето се отвори. Мъждукаща клетка беше поставена на тясната лавица.

— Ха, туй пък какво е? Болна светулка ли?

— Друг вид насекомо. Скоро ще установите, че светлината му ви изглежда достатъчно силна. Ние сме свикнали с мрака.

— Слушайте — започна Ваймс, когато решетката се затвори, — знаете твърде добре, че туй е пълна нелепост! Не знам какво е станало с господин Скимър, но ще науча, ако ще светът да се продъни! И съм сигурен, че мога лесно да разкрия кой е откраднал Питата! Ако ме пуснете да се прибера в посолството, къде мога да се дяна?

— Не бихме искали да научим отговора на този въпрос. Нищо не ви пречи да решите, че животът в Анкх-Морпорк е по-приятен.

— Брей… И как ще стигнем дотам?

— Може би имате неизвестни за нас приятели.

Ваймс се сети за гнусното оръжийце във възглавницата.

— Към вас няма да се отнасят зле — увери го Дий. — Такива са обичаите ни. Ще се върна, щом имам вести за вас.

— Ей!…

Но Опитвачът на идеи вече не се виждаше в сумрачната, почти несъществуваща светлина. Буболечката правеше каквото й бе отредила природата, но само превръщаше тъмата в разнообразие от тъмнозеленикави сенки. Ваймс можеше да шава из килията, без да се блъска в стените… и толкова.

Един изстрел, който не очакват.

Така вероятно би излязъл от килията. В коридора. Под земята. Където е пълно с джуджета.

И е направо изумително как уликите срещу теб се трупат на камари, ако някой пожелае това.

Но Ваймс беше посланик! Къде се изпари дипломатическият му имунитет? Бездруго не е особено полезен срещу целеустремени същества с оръжия в ръце. Току-виж, решили да проверят точно от какво може да го опази имунитетът…

Един изстрел, който не очакват.

По някое време заскрибуца превъртян ключ и вратата се отвори. Ваймс различи силуетите на две джуджета. Едното държеше брадва, другото — поднос.

Онзи с брадвата го подкани с жест да се отдръпне.

Ваймс прецени, че изборът на това оръжие е глупост. Да, джуджетата си го обичат, но как да го развъртиш в такава тясна дупка?

Вдигна ръце и докато второто джудже пристъпяше бавно към каменния нар, пъхна пръсти зад врата си. Тези двамата бяха наежени. Сигурно рядко виждаха хора. Него поне щяха да го запомнят.

— Искате ли да ви покажа един фокус?

— _Грз’дак?_

— Гледайте!

Ваймс завъртя ръце пред себе си и стисна клепачи, преди да пламне клечката.

Брадвата издрънча на пода — джуджето се опитваше да закрие очите си с длани. Неочаквано предимство, за което нямаше време да благодари на бога на отчаяните. Ваймс се хвърли напред, ритна с все сила и чу тежкото „уух“ на изскочилия наведнъж въздух. Метна се към плътното черно петно, което беше второто джудже, успя да хване главата му и със замах да я забие в стената.

Първото джудже се мъчеше да стане. Ваймс стисна кожената му куртка, вдигна го и заръмжа дрезгаво:

— _Някой_ ми е оставил оръжие. Искал е да те убия. Запомни го! Можех да те убия!

Заби юмрука си в корема на джуджето. Моментът не беше подходящ да се придържа към правилата на маркиз дьо Въртиопаш[20].

Докопа малката клетка с буболечката и се шмугна през отворената врата.

Усетът му подсказа, че е попаднал в коридор, който се простира незнайно докъде и в двете посоки. Постоя колкото да открие откъде повява чист въздух и тръгна натам.

По-нататък имаше още една клетка с буболечка. Тя осветяваше — ако толкова ярка дума е подходяща в случая — огромен кръгъл отвор, в който мързеливо се въртеше перка.

Ваймс мина лесно през отвора в кадифеночерната пещера отвъд.

„Ама на някого наистина му се ще да пукна — размишляваше, докато се промъкваше с лице към течението край поредната невидима стена. — Един изстрел, който не очакват… Само че някой го очакваше, нали?“

Ако ще помагаш на затворника да се изсули от килията, даваш му ключ или пила. Не и оръжие. С ключ може да избяга. Оръжието само ще му докара белята скоропостижно.

Спря — едното му стъпало напипа пустота отпред. Мъждукането на клетката разкриваше близкия ръб на дупка в пода. От нея лъхаше засмукващото усещане за безмерна дълбочина.

Стисна в зъби клетката, отстъпи няколко крачки и… сбърка в преценката си за разстоянието. Блъсна се в отсрещната стена на дупката с всичките си ребра, но поне ръцете му се вкопчиха в пода от другата й страна.

Изсъска някакви думички като проява на прословутото анкх-морпоркско чувство за хумор.

Изпълзя върху каменния под и успя да вдиша отново. Извади еднозарядното арбалетче от джоба си, стреля надолу, хвърли го в дупката — ехото от тропането не заглъхна скоро — и продължи срещу струята студен въздух.

Вече не беше в тунел, а на дъното на шахта. Зеленикавото сияние му позволи да види купчинката в средата.

Ваймс загреба малко сняг и когато погледна нагоре, една снежинка се стопи на лицето му. Ухили се в мрака. Буболечката му освети края на спирална стълба в стената.

След малко стигна до извода, че „стълба“ е преувеличение. При издълбаването на шахтата джуджетата бяха забивали в скалата дебели греди. Натисна с цялата си тежест първите две. Сториха му се достатъчно здрави. Ако внимаваше, би могъл да се изкатери…

Бе се изкачил нависоко, когато гредата под краката му изпращя. Протегна ръце навреме и се улови за следващата, но пръстите му едва не се плъзнаха по мокрото дърво. Светещата буболечка изчезна надолу и Ваймс погледа как мъждивото зелено кръгче се смали до точица и угасна.

В един миг осъзна, че няма начин да се издърпа върху гредата. Остатъкът от живота му се свиваше до времето, през което вцепенените му пръсти ще успеят да се задържат на влажната си опора.

Да речем, минута.

Немалко неща са осъществими за една минута, но не и ако ръцете ти са заети и висиш високо в тъмното.

Изтърва се от дървото. След секунда се стоваря върху гредата от долната намотка на спиралата, която тутакси се отдели от стената.

Пропадна още една намотка надолу. Ребрата му се огънаха върху стъпенката, а съседните две се пречупиха. Задържал се върху единствената здрава греда наоколо, той се заслуша в трясъците и грохота на дървенията.

— …!

Имаше намерението да изпсува, само че му липсваше въздух. Висеше на гредата като стар панталон.

Отдавна не бе спал. С каквото и да се бе занимавал върху онази гранитна плоча в килията, не можеше да се брои за сън, защото след него в устата ти не остава вкус като от старо лепило.

Сутринта новият посланик на Анкх-Морпорк бе представял акредитивните си писма. Вечерта старшият полицай на Анкх-Морпорк се бе заел да разкрие простичка дребна кражба. А ето го сега — заседнал по средата на замръзнала шахта. Само една педя старо, незаслужаващо доверие дърво го делеше от краткото пътешествие до отвъдния свят.

Утеши се с надеждата, че няма да види отново целия си живот в последните мигове. Не би искал да си припомня немалко епизоди от миналото си.

— Ах, зър Замюъл. Лош къзмет. А дозега зе зправяхте толкова добре.

Отвори очи. Над него бледо алено сияние очертаваше силуета на лейди Марголота, която висеше във въздуха.

— Да ви отнеза ли някъде? — предложи мило тя.

Ваймс завъртя глава замаяно.

— Ако това ще ви утеши, не ми харезва да го правя — сподели вампирката. — Олеле… Това вехто дърво не ми изглежда много…

Стъпенката се прекърши. Ваймс рухна с разперени ръце и крака върху следващите под нея, но се задържа там не повече от секунда. Гредите поддадоха и го препратиха по-надолу. Пак успя да увисне. Лейди Марголота се спусна величествено към него, а далеч долу парчетиите гърмяха и трополяха.

— На теория взе пак имате нищожен шанз да оцелеете, ако зе зпузнете по този начин до дъното на шахтата. За жалозт виждам, че падащите зтъпала за зчупили почти взички под тях.

Ваймс се напрегна. Този път дървото май не поддаваше. Защо ли не опита да се издърпа?…

— Знаех си, че вие стоите зад всичко — промърмори, докато се мъчеше да вдъхне малко живот в ръцете си само с усилие на волята.

— О, изобщо не зте зи помизлял това дозега. Затова пък знаехте, че Питата не е открадната.

Ваймс се вторачи в безметежно реещата се фигура.

— На джуджетата никога не би им хрумнало, че…

Гредата се размърда под ръцете му, а лейди Марголота го доближи още малко.

— Знам, че мразите вампирите. Типично за хора като ваз. Но на ваше мязто бих зе попитала… готов ли зте да ни мразите и з цената на живота зи?

Тя му протегна ръка.

— Едно ухапване и край на проблемите, а? — изхриптя Ваймс.

— За мен и едно ухапване е в повече, Зам Ваймз.

Дървото изпращя. Лейди Марголота сграбчи китката му.

Ваймс се издигаше полека.

— Не зи и помизляйте да зе пузнете!

— „И едно ухапване е в повече“… — Той разпозна почти същото внушение, което си повтаряше неуморно. — Ама вие да не сте… въздържателка?!

— От почти четири години.

— Никаква кръв?!

— О, немизлимо е. Но замо животинзка. Озвен това е много по-милозърдно от клането, нали? Признавам, зтават по-кротки и глупави, обаче кравата поначало не поставя рекорди на тезтовете за интелигентнозт.

— И… туй замества ли ви човешката кръв?

— Колкото лимонадата замезтва уизкито. Повярвайте ми. Но озтрият ум винаги може да измизли други… замезтители.

Изведнъж шахтата остана под тях и се озоваха на открито. Смразяващият въздух сякаш прободе Ваймс през ризата. Понесоха се встрани и след малко краката му затънаха до коленете в снега.

— Едно от добрите качезтва на джуджетата — отбеляза реещата се вампирка — е зклоннозтта им рядко да опитват нещо ново и да не зе отказват от нищо зтаро. Намерих ви лезно.

— Къде съм?

Ваймс оглеждаше камънаците и дърветата, отрупани със сняг.

— Гозподин Ваймз, в момента зе намирате далеч от града, който е в позока срещу чазовниковата зтрелка зпрямо Главината на Дизка. Довиждане.

— _Тук_ ли ще ме зарежете?!

— Моля? Вие избягахте. Аз изобщо не зъм тук. Една вампирка да зе намезва в делата на джуджетата? Немизлимо! Но да кажем, че… предпочитам да изравнявам шанзовете.

— Страшен студ е! А нямам дори палто! Какво искате всъщност?

— Имате звободата зи, гозподин Ваймз. Нали към това зе зтреми взеки? Тази мизъл не ви ли згрява отвътре?

Лейди Марголота се скри в сумрака.

Ваймс се разтрепери. Чак сега осъзна колко топло е било под земята. Не знаеше и колко е часът. Едва се мержелееше някаква светлинка. Дали е малко след залез или слънцето скоро ще изгрее?

Снежинките се лепяха с вятъра по мокрите му дрехи.

Свободата понякога е убийствено преживяване.

Подслон… ето какво му беше жизнено необходимо. Мъртвецът няма защо да се чуди кое време е и къде е попаднал, защото си знае и без това.

Отдалечи се от шахтата и се запрепъва между дърветата, където снегът не беше толкова дълбок.

Ваймс не умееше да се оправя в гората. Бе свикнал да я вижда на хоризонта. Ако някой го помолеше да опише представата си за гора, щеше да говори за множество стърчащи кафяви стволове, увенчани със зелен листак.

Тук имаше дупки, могилки и клони, провиснали под тежестта на снега. Бели буци начесто падаха в преспите и клонът се изправяше сред облак от ледени кристалчета.

Виждаше се подобие на пътека, тоест малко по-широк и равен проход между дърветата. Ваймс вървеше по него, защото не измисли нищо по-разумно.

Вятърът се засилваше и виеше в гората. Снежинките вече боцкаха кожата му.

Дървета. Клони. Сняг.

Подритна основата на малък бял хълм до пътеката. Свлече се сняг и откри тъмнозелени иглички. Той пропълзя в дупката на длани и колене.

Аха…

И тук беше студено, а върху дебелия слой сухи иглички също имаше сняг, но клоните се гънеха като колиба около якия дънер. Ваймс се вмъкна още по-навътре, поздравявайки се за досетливостта. Не духаше, а и противно на здравомислието (според него) натрупаният сняг над главата му сякаш стопляше въздуха. Дори миришеше на топлина… някак животинска…

Три вълка, излегнали се мързеливо около дънера, се взираха с интерес в него. Не изглеждаха изплашени.

Вълци!

Какво друго да добави… Звучеше както „Сняг!“ или „Вятър!“, само че тези думи в момента му се струваха още по-страшни.

Бе чувал от някого, че вълците не нападат, ако се вторачиш право в очите им.

Уви, скоро щеше да заспи. Усещаше как го наляга умората. Не мислеше разумно и всеки мускул го болеше.

А навън виеше вятърът. Негова светлост дукът на Анкх се унесе.

Събуди се от хъркането си и установи изненадан, че още има четири крайника. Мътна капка, стопена от топлината на тялото му, пропълзя под яката на ризата. Мускулите вече не го боляха. Дори не усещаше повечето от тях.

И вълците ги нямаше. В отсрещния край на временното им леговище снегът беше отъпкан, а през отвора нахлуваше толкова ярка светлина, че Ваймс изпъшка.

Оказа се, че денят е настъпил, небето синееше повече отвсякога, дори леко избиваше на виолетово в зенита. Ваймс излезе в хрускав и искрящ свят, наглед посипан със захарна глазура.

Вълчите следи се виеха между дърветата. Хрумна му, че не би увеличил продължителността на живота си, ако ги последва. Нищо чудно зверовете да бяха излезли в почивка снощи, но вече да си търсеха закуска.

Слънцето го сгряваше, а въздухът си беше все така студен и дъхът увисваше на облачета пред устата му.

Наоколо би трябвало да има хора. Твърде мъгляво бе запознат с живота в провинцията, но нали уж из горите щъкаха въглищари, дървари и… напъна паметта си… момиченца, които носят лакомства на бабите си? Във всички приказки, които бе попил като малък, горите изобилстваха от трудова шетня и нарядко по някой писък.

Предпочете да се спусне по склона. Сега храната беше важна. Имаше две кибритени клечки и можеше да си запали огън, ако се наложи да остане тук още една нощ, но мина много време от онези блюда с хапките на джуджешкия прием.

Ето ти го и Анкх-Морпорк, който гази в преспите…

След половин час се дотътри до плитка долина, където поточе ромолеше между заледени брегове. И над него се кълбяха изпарения.

Потопи ръка — водата беше гореща.

Ваймс повървя край ручея. Снегът беше изпотъпкан от животни. Тук-там водата се събираше във вирове с воня на развалени яйца. А наоколо по голите клони на храстите замръзналата пара се трупаше на висулки.

Стомахът май можеше да почака. Ваймс си смъкна ризата и панталона, нагази в един вир, изквича от горещината и се потопи целият.

Ония в Нееготинфиорд не правеха ли същото? Разправяха за тях разни щурави истории. Ами да, имали бани, където от пара не може да се диша, търчали около тях, налагайки се с брезови дънери или нещо подобно. Едва ли имаше тъпотия, за която чужденците вече да не са се сетили.

Богове, това беше хубаво. Горещата вода на практика се равняваше на цивилизацията. Ваймс усещаше как мускулите му се отпускат блажено.

След няколко минути се примъкна до брега и порови в дрехите си, докато не откри посплескана кутия пури. В нея имаше две неща, които след събитията от последното денонощие напомняха замръзнали съчки.

Разполагаше с две кибритени клечки.

И какво толкова? Всеки може да запали огън с една клечка.

Излегна се във водата. Добре направи, че спря тук. Вече се опомняше, топлината го ободряваше, димът също…

— О, ваша светлост…

Волф фон Юбервалд седеше на отсрещния бряг. Нямаше и едно парцалче по тялото си, от което се виеха струйки пара, като че току-що бе вършил тежка работа. Мускулите му лъщяха като намазани с лой. Нищо чудно да беше точно така.

— Какво по-добро от лек пробег в снега? — продължи Волф приветливо. — Навлизате в живота на Юбервалд, ваша светлост. Лейди Сибил е жива и здрава, ще може да се върне във вашия град, когато проходите бъдат разчистени. Знам, че бихте искал да чуете това.

Още голи мъже и жени излизаха измежду дърветата без никакво притеснение. Ваймс проумя, че е един плацикащ се труп. Прочете бъдещето си в очите на Волф, но подхвърли:

— Разкошно е да се топнеш в гореща вода преди закуска.

— О, да. А ние още не сме закусвали — осведоми го Волф.

Той се изправи, протегна се и прескочи вира, без да се засилва. Взе и огледа бричовете.

— Изхвърлих проклетията на Иниго — осведоми го Ваймс — Не ми се вярва, че беше приятелски подарък.

— Всичко е една голяма игра, ваша светлост. Не се упреквайте! Оцеляват само най-силните, както и трябва да бъде.

— Дий го измисли, нали?

— Милото дребосъче Дий ли? — разсмя се Волф. — О, и то си имаше планче. Спретнатичко и хитричко, макар и малко налудничаво. За щастие вече е и безполезно!

— Искаш джуджетата да воюват помежду си, а?

— Силата е благо — поучително произнесе Волф, сгъвайки грижливо дрехите. — Но досущ като останалите блага е за предпочитане да не я притежават мнозина. — Замахна и хвърли дрехите надалеч. — Е, какво искате да ви кажа, ваша светлост? „Бездруго ще умрете, така че мога да ви разкрия всичко“, нали?

— Не е зле за начало — поощри го Ваймс.

— _Наистина_ ще умрете — усмихна се Волф. — Защо вие не се опитате да ми обясните какво научихте?

Разговорът означаваше спечелено време. Може би онези въглищари и дървари щяха да се появят всеки миг. Но ако не си носеха брадвите, всички щяха да загазят много зле.

— Ами аз… съм почти сигурен защо копието на Питата в Анкх-Морпорк беше откраднато. Вече си мисля, че от копието е направено копие, което стигна дотук в някоя от нашите карети. Дипломатите не ги претърсват.

— Браво, браво!

— Жалко, че Игор е решил да разтоварва, когато някое от вашите момчета се е промъкнало да вземе копието.

— Е, трудно е да нараните тежко някой Игор.

— Не ти пука — поклати глава Ваймс. — Някаква джуджешка сбирщина иска Албрехт да седне на тро… на Питата, де. Те си мечтаят всичко да бъда постарому, ти пък само се мъчиш да ги въвлечеш в междуособици. А окаяникът Албрехт дори няма да си получи истинската Пита!

— Засега интересите ни съвпадат — вдигна рамене Волф.

С периферното си зрение Ваймс забеляза как останалите върколаци се нареждат около вира.

— Накрая решихте да ме насадите на пачи яйца — продължи той. — Аматьорско изпълнение, честно казано. Все пак се справихте, макар че Дий нямаше никакво време да изпипа номера. Уплаши се, че вече надушвам истината. Щяхте да успеете, признавам. Отдавна знам, че очевидците нищо не запомнят правилно. Вярват, че са видели каквото им се иска или каквото други са им втълпили. Свежа идейка беше и да ми подхвърли онуй еднозарядно арбалетче. Сигурно с цялата си душа се е надявал да убия някого, за да избягам…

— Не е ли време да излезете от… водата? — прекъсна го Волф.

— Тоест да свършвам с къпането? — натърти Ваймс.

Долови трепването. „Ха, ходиш прав и приказваш, момко, и си силен като бик… Но щом си мелез между човек и вълк, все ще има нещо кучешко у тебе, нали?“

— Тук спазваме един древен обичай — започна Волф, без да го поглежда в очите. — Добър обичай. Всеки може да ни предизвика. И започва… гонитба. Голямата игра! Състезание, ако думата ви харесва повече. Ако противниците ни надбягат, получават четиристотин крони. Хубава сумичка! С нея човек може да започне малък бизнес. Разбира се, ясно ви е, че ако не ни надбягат, изобщо нямат нужда от пари!

— Случвало ли се е изобщо някой да ви победи?

„Хайде, бе, дървари, къде се губите? Хората трябва да си палят печките!“

— Понякога. Ако се подготвят усърдно и познават местността. Мнозина преуспели жители на Начук дължат възхода си в живота на нашия скромен обичай. На вас ще дадем преднина от… нека да е час. За да бъде по-интересно! — Волф посочи. — Начук е на осем километра в тази посока. Обичаят гласи, че не бива да влизате под покрив, докато не стигнете до крайната цел.

— А ако откажа да бягам?

— Тогава състезанието ще бъде твърде кратко! Не харесваме Анкх-Морпорк. И не ви искаме тук!

— Странно — озадачи се Ваймс.

Широкото чело на Волф се набръчка.

— Какво искате да кажете?

— Ами където и да отида в Анкх-Морпорк, все се натъквам на някого, дето е от Юбервалд. Хора, джуджета, тролове… Охотно бачкат до премала и пишат на роднините си: „Ей, идвайте и вие тук, страхотно е — никой няма да ви изяде заради някой и друг долар!“

Устните на Волф се изопнаха и откриха лъскави резци. Ваймс бе виждал същото изражение по лицето на Ангуа. Означаваше, че е настръхнала. Което за един върколак може да се превърне във всекидневие.

Подритваше си късмета. Какво друго да прави, щом късметът му е останал съвсем без сили?

— И Ангуа си живее добре там…

— Ваймс! Господин Цивилизован! Анкх-Морпорк! Ти ще бягаш!

С надеждата, че краката му ще го крепят, Ваймс се изкатери върху заснежения бряг. Бавеше се при всяко движение, доколкото му стигаше дързостта. Върколаците се разсмяха гърлено.

— Влизаш във водата с дрехи?

Ваймс сведе поглед към мокрите си крака.

— Че ти никога ли не си виждал гащи-боксерки, бе?

Устните на Волф отново оголиха зъбите му. Озърна се тържествуващо към другите.

— Ето ви я… цивилизацията!

Ваймс подръпна от пурата си, за да се разгори, и огледа замръзналата околност колкото се може по-надменно.

— Значи четиристотин крони?

— Да!

Ваймс пак се ухили присмехулно на гората.

— И колко е туй в анкх-морпоркски пари? Долар и половина?

— Никога няма да стигнеш до броенето на парите! — изрева Волф.

— Слушай, не искам да ги харча само тук…

— _Бягай!_

— Е, като те гледам, няма и да те питам дали носиш парите.

Ваймс се отдалечи ходом от върколаците. Беше много доволен, че не виждат лицето му, а кожата на гърба му сякаш искаше да се потули при корема.

Грижеше се движенията му да са спокойни, докато глутницата можеше да го вижда. Мокрите му гащи започваха да припукват и проскърцват в ледения въздух.

„И сега какво?… По-силни са от тебе, познават всяка педя наоколо, а ако имат нос като на Ангуа, могат да надушат и пръдня насред смрадта на пор. Отгоре на всичко краката пак те болят. Е, кое му е доброто на такова положение? Успя да вбесиш Волф…“

Ваймс се затича. Да, де, но имаше ли нещо добро във факта, че го вбеси?

Ваймс се затича още по-бързо.

А зад него се разнесе вълчи вой.

Хората понякога твърдят, че с размотаване нищо не се оправяло.

Ефрейтор Нобс, или по-точно президентът на Гилдията на стражниците С. У. Сейнт Джон Нобс, размишляваше над тази истина. Редки ранни снежинки съскаха във въздуха над варела, който съгласно стачните традиции се зачервяваше от жар пред Участъка на Стражата.

Вече напипваше основния проблем — имаше нещо сбъркано от философска гледна точка в замисъла да сложиш стачен пост пред сграда, в която и без това не иска да влиза никой друг освен стражниците. Невъзможно е да попречиш на хората да свършат нещо, ако те поначало не искат да го сторят.

И скандирането не помогна. Някаква възрастна дама му пусна едно пени в ръката.

Рег Шу крещеше щастливо и размахваше плаката си. Дорфл държеше картонен правоъгълник, гъсто изписан от горе до долу с подробно изложение на исканията и оплакванията им, подкрепени с препратки към устава на Стражата и цитати от мнозина философи. Стражник Визит приличаше на сандвич с окачените и отпред, и отзад въпроси: „Каква е ползата за царството, ако падне цената на воловете? «Загадки», книга втора, стих трети.“

Незнайно защо тези разумни доводи не поставяха града на колене.

Обърна се, щом чу шума на приближаваща го карета, и видя вратичката с герб, състоящ се преди всичко от черен щит. От прозореца го гледаше лорд Ветинари.

— А, самият ефрейтор Нобс — отбеляза очевидното Патрицият.

В този миг Ноби би дал всичко, за да е всеки друг, но не и ефрейтор Нобс.

Не беше наясно дали трябва да отдаде чест, щом е стачник. Все пак отдаде чест — никога не е излишно.

— Както виждам, лишавате града от услугите си — продължи Ветинари. — Във вашия случай това едва ли е представлявало особено затруднение.

Ноби не схвана напълно чутото, но Патрицият се държеше почти приветливо.

— Не можем да сме безразлични, сър, когато е застрашена сигурността на града — отвърна Ноби, лъхайки на наранена преданост от всяка все още незапушена пора на тялото си.

Лорд Ветинари помълча, за да се просмучат в съзнанието на Ноби обичайните мирни звуци на града, който трябваше да е на ръба на пропастта.

— Е, не бих искал да се намесвам — изрече накрая — Това е проблем на гилдията. Убеден съм, че негова светлост ще ви влезе в положението, когато се завърне — Патрицият тупна с длан по вратичката. — Продължавай!

Кочияшът подкара конете.

И мисълта, която от известно време побутваше мозъка на Ноби, избра този миг, за да го срита.

„Господин Ваймс ще побеснее. Направо пяна ще му избие на устата.“

А лорд Ветинари се усмихваше в каретата.

— Сър, вие… наистина ли го мислите? — реши да провери секретарят му Дръмнот от отсрещната седалка.

— Естествено. Моля те, погрижи се от кухнята да им донесат какао и кифлички около три следобед. Без да споменават от кого са, разбира се. Дръмнот, днес още не са извършени никакви престъпления. Твърде необичайно. Дори Гилдията на крадците се е притаила.

— Да, милорд. Не разбирам каква е причината. Нали когато котката я няма…

— Вярно, Дръмнот, но мишките са щастливо необременени от опасения за бъдещето си, за разлика от хората. Всички знаят, че Ваймс ще се върне след седмица-две. Изобщо няма да е доволен от това, което ще завари. Излишно е да се съмняваме. А когато Командирът на Стражата е разгневен, има навика да споделя много енергично състоянието си с всички наоколо. — Патрицият се усмихна. — Дръмнот, в такива времена прозорливите хора разбират колко им е изгодно да бъдат почтени. Само се надявам, че Колън е достатъчно тъп, за да не предприеме нищо.

Снежинките падаха все по-нагъсто.

— Колко прекрасен е снегът, сестри мои…

Трите жени седяха до прозореца на усамотения си дом и гледаха зимната белота на Юбервалд.

— И колко студен е вятърът — обади се втората.

Третата — и най-младата — въздъхна.

— Защо само за времето си приказваме?

— А за какво друго?

— Ами тук дърво и камък се пукат или от студ, или от жега. Май няма какво друго да се каже.

— Така е в нашата Матушка Юбервалд — бавно и сурово изрече най-възрастната сестра. — Вятърът, снегът, непоносимата горещина на лятото…

— Хайде на бас, че ако изсечем проклетата вишнева градина, ще можем да си направим страхотна площадка за пързаляне с ролери…

— Не.

— А защо да не построим парник? Ще си отглеждаме ананаси.

— Не.

— Ако продадем имението, ще си купим голям апартамент в Начук…

— Тук е нашият дом, Ирина — напомни най-възрастната. — Ах, този дом на загубени илюзии и угаснали надежди…

— Там ще ходим на танци и други забавления…

— Често си спомням времето, когато живяхме в Начук — мечтателно промълви средната сестра. — Тогава беше по-хубаво…

— _Преди_ всичко беше по-хубаво — натърти най-възрастната.

Най-младата въздъхна и се загледа през прозореца. И зяпна.

— Някакъв мъж тича през вишневата градина!

— Мъж ли?! Какво би могъл да търси тук?

Най-младата примижа, за да вижда по-добре.

— Според мен търси… панталон…

— Ах — обади се унесено средната сестра. — Тогава и панталоните бяха по-хубави.

Бързащата глутница спря в една леденосиня долина, когато въздухът затрептя от далечен вой. Ангуа изприпка обратно до шейната, захапа торбата с дрехите си, изгледа косо Керът и изчезна сред високите преспи. След минута се появи отново, закопчавайки ризата си.

— Волфганг пак е принудил някой нещастник да участва в играта — започна тя решително. — Ще сложа край на тези глупости. Беше зле и докато баща ми поддържаше традицията, но той поне играеше честно. А Волфганг мами. Жертвите му никога не печелят.

— Да не е същата игра, за която си ми разказвала?

— Същата е. Но татко играеше по правилата. Ако бягащият беше съобразителен и пъргав, получаваше четиристотин крони и татко вечеряше с него в замъка.

— А когато губеше, татко ти сигурно вечеряше с него направо в гората…

— Много ти благодаря, че си направи труда да ми напомниш.

— Исках този път да не се държа мило.

— Май ще се окаже, че имаш вродена дарба за това — озъби се Ангуа. — Опитвах се да обясня, че той не заставяше никого да играе. Нямам намерение да се оправдавам. Бях ченге в Анкх-Морпорк и научих един от девизите на града: „Тук може и да не те убият“.

— Всъщност гласи…

— Керът! Знам какво гласи девизът. А девизи на нашия род е „Хомо хомини лупус“. Тоест „Човек за човека е вълк“. Каква тъпотия… Нима хората са кротки, свенливи и задружни, а убиват само за да се нахранят? Не, разбира се! Хората мразят върколаците, защото виждат вълка в нас, а вълците ни ненавиждат, защото съзират човешката ни същност… И аз изобщо не им се сърдя за това!

Ваймс не се втурна към къщата, а свърна към плевнята. Все нещо щеше да намери там. И два-три чувала биха му свършили работа. Мнозина са склонни да подценяват свойството на замръзналото бельо да претрива кожата.

Тичаше вече половин час. Е, по-точно двадесет и пет минути. Другите пет прекара в куцукане, хъркане, притискане на длани към гърдите си и размисъл какви ли са симптомите на инфаркта.

Вътрешността на плевнята беше… ами като в плевня. Имаше струпано сено, прашни фермерски инструменти и принадлежности… и няколко протъркани чувала, окачени на пирони. Ваймс жадно докопа единия.

Зад него вратата изскърца. Той се обърна светкавично, притиснал чувала към корема си. Видя три жени в унило тъмни дрехи. Оглеждаха го съсредоточено. Едната държеше в треперещата си ръка кухненски нож.

— Да не сте дошъл да поругаете честта ни? — попита тя.

— Госпожо!… Преследват ме върколаци!

Трите се спогледаха. И чувалът изведнъж му се стори прекалено малък.

— А… дали това ще заеме целия ви ден? — осведоми се друга от жените.

Пръстите му конвулсивно се вкопчиха в зеблото.

— Госпожи, моля ви! Имам нужда от панталон!

— Виждаме.

— И оръжие, и ботуши, стига да ви се намират! Моля ви…

Те събраха глави за кратко съвещание.

— Имаме мрачния и безполезен панталон на вуйчо Ваньо — сподели едната колебливо.

— Той го носеше рядко — добави другата.

— Пък аз държа брадва в шкафа с чаршафите — съобщи най-младата и се озърна гузно към другите две. — Просто за всеки случай, няма защо да ме зяпате така! Не съм се развъртяла да сека вишни, нали?

— Ще ви бъда много благодарен. — Ваймс претегли мислено хубавите, но стари дрехи, позахабения им дворянски вид. И изигра единствения си коз. — Аз съм негова светлост дукът на Анкх, макар да ми е ясно, че в момента този факт не е…

Последва тригласна въздишка.

— Анкх-Морпорк!

— С великолепната опера и чудесните сбирки в галериите!

— И прекрасните улици!

— Истинска съкровищница на културата и изтънчеността, където има изобилие от достойни неженени мъже!

— Ъ-ъ… казах Анкх-Морпорк — напомни смутеният Ваймс.

— Откога си мечтаем да посетим този град…

— Ще ви изпратя три билета за каретата, щом се прибера у дома — обеща припряно той, а въображението му чуваше мекото топуркане на бягащи лапи по снега. — Мили дами, ако можете веднага да ми донесете тези неща…

Те се отърсиха от мечтите и забързаха към къщата, но най-младата спря замалко до вратата.

— В Анкх-Морпорк имате ли дълги сурови зими?

— Не, само кал и лапавица.

— А много ли са вишневите градини?

— Уви, не се сещам да имаме дори една.

Тя размаха тържествуващо юмрук.

— Йееее!

Малко по-късно Ваймс отново беше сам в плевнята, но носеше едва ли не древен черен панталон, пристегнат на кръста с въженце, и държеше изненадващо остра брадва.

Оставаха му може би към пет минути. Вълците едва ли се бавеха да се чудят дали не ги заплашва инфаркт.

Безсмислено беше само да бяга. Не можеше да се мери в бързината с тях. Трябваше да се придържа към цивилизацията и нейните устои. Например панталоните.

Дали пък времето не беше на негова страна? Ангуа не споменаваше често за своя свят, но поне бе казала веднъж, че във всяка от формите си върколакът полека губи качествата на другата. След няколко часа на два крака обонянието й отслабваше от стъписващо до много остро. А ако останеше твърде дълго във вълчия си вид… Ваймс си го представяше като напиване — малка частичка в теб още се напъва да дава заповеди, но останалото затъпява. Човешкото у върколака изтървава юздите.

Отново огледа плевнята. Подвижна стълба беше опряна в горната площадка. Качи се и погледна през неостъкления прозорец към снежната ливада. По-нататък се виждаше река и нещо като лодкарски навес.

Е, как мислят върколаците?

Върколаците забавиха крачка, щом доближиха постройката. Водачът погледна един от приближените си и кимна. Другият веднага пое в тръс към навеса с лодките. Останалите последваха Волф вътре. Последният за миг прие човешки вид, за да затвори вратата и да я залости.

Волф застана насред хамбара. По пода бяха пръснати големи раздърпани купи сено.

Внимателно плъзна лапа по пода и разръфа няколко влакна от изопнато въже.

Волф вдиша дълбоко. Върколаците около него доловиха какво ще направи и се извърнаха. Имаше миг на напрегната безформеност, после той се изправи на два крака, примигващ от внезапността на прехода.

„Я, колко интересно — помисли Ваймс на горната площадка. — Секунда-две след преобразяването не схващат какво става…“

— О, ваша светлост — изрече Волф, щом се огледа — Капан ли? Колко… цивилизовано. — Той зърна Ваймс, който стоеше до прозореца. — И какво очакваше да се случи?

Ваймс посегна към масления светилник.

— Да се залисаш по примамката.

Метна светилника в сухото сено и добави пурата си. Сграбчи брадвата и изскочи през прозореца в мига, когато светилникът блъвна пламъци.

Падна в дълбока пряспа и се втурна към лодките. Натам водеха и други следи. Не бяха човешки. Нахълта в сянката на навеса и замахна диво. Бе възнаграден със секнало изведнъж квичене.

Леката лодка под навеса се оказа на една четвърт пълна с тъмна вода, но в момента Ваймс не дръзваше да помисли за изливането й. Стисна прашните весла, загреба с много сила, която не доведе до особено ускорение, и се озова в реката.

Изскърца със зъби. Волф подтичваше по снега, а с него и цялата му глутница. Май никой не липсваше.

Волф сви длани около устата си и извика:

— Много цивилизовано, ваша светлост! Но само когато подпалиш плевня, пълна с вълци, те изпадат в паника! Ако са върколаци, единият просто отваря вратата! Не можеш да убиеш върколак, господин Ваймс!

— Кажи го на оня под навеса! — изкрещя Ваймс, а течението вече поемаше лодката.

Волф се загледа към сянката и пак вдигна ръце към устата си.

— Той ще оздравее, господин Ваймс!

Ваймс изпсува под носа си, защото противно на всичките му надежди двама от върколаците се гмурнаха в реката и заплуваха мощно към отсрещния бряг. Кучешка им работа. Скачат с радост във всяка локва, но само се опитай да ги натикаш във ваната у дома…

Волф тичаше леко по брега. Онези от реката вече излизаха на другия бряг. Глутницата следваше лодката и от двете страни.

Но течението я носеше все по-бързо. Ваймс се захвана да изгребва водата с шепи.

— Волф, няма да надбягаш реката! — подвикна по едно време.

— Няма да се напъвам, господин Ваймс! По-интересно е дали ти можеш да изплуваш от водопада! Ще се видим по-късно, Цивилизован!

Ваймс вдигна глава. По-нататък реката имаше някак скъсен вид. И щом се съсредоточи, острият слух на внезапния ужас му позволи да чуе далечния грохот.

Пак хвана веслата, за да гребе срещу течението. Да, можеше да удържи напора на реката, но не и да изпревари върколаците. А те го чакаха.

Пусна веслата и дръпна въжето на лодката към себе си. „Да направя две-три примки и да вържа брадвата на гърба си…“

Веднага си представи какво би могло да сполети човек, паднал в същинския ад под водопада с остро парче метал до тялото си…

— ДОБРО УТРО.

Ваймс примига. Дългуреста фигура с черно наметало седеше в лодката.

— Ти да не си Смърт?

— КОСАТА МЕ ИЗДАВА, НАЛИ? ВСИЧКИ Я ЗАБЕЛЯЗВАТ.

— Ще умра ли?

— ВЕРОЯТНО.

— Как тъй вероятно?! Вече се явяваш и когато е вероятно хората да умрат?

— О, ДА. ТОВА Е НОВИЯТ СТИЛ. ПРАВЯ ГО ЗАРАДИ ПРИНЦИПА НА НЕОПРЕДЕЛЕНОСТТА.

— Туй пък какво е?

— НЕ СЪМ СИГУРЕН.

— Много ме просвети, няма що.

— СПОРЕД МЕН ОЗНАЧАВА, ЧЕ ХОРАТА МОГАТ ДА УМРАТ, НО МОГАТ И ДА НЕ УМРАТ. ТАКА ЦЕЛИЯТ МИ ГРАФИК ОТИВА ПО ДЯВОЛИТЕ. АЗ ОБАЧЕ ИСКАМ ДА СЪМ В КРАК СЪС СЪВРЕМЕННАТА МИСЪЛ.

Грохотът биеше все по-тежко в ушите. Ваймс легна по гръб в лодката и се хвана за бордовете й. „Приказвам си със Смърт, за да се поразсея…“

— Не те ли мярнах замалко миналия месец? Гонех Не Най-Малкия Дейв по Улицата на прасковения сладкиш и паднах от оня перваз.

— НАПЪЛНО ВЯРНО.

— Само че тупнах в една каруца. И не умрях!

— НО БИ МОГЪЛ.

— Аз защо ли си мислех, че всички си имаме някакви пясъчни часовници, дето показват кога ще умрем?

Ревът на водопада разтърсваше. Ваймс се вкопчи още по-отчаяно в лодката.

— ДА, ИМАТЕ — потвърди Смърт.

— Но може и да не умрем, тъй ли?

— О, НЕ. ЩЕ УМРЕТЕ. НЯМА НИКАКВИ ОСНОВАНИЯ ЗА СЪМНЕНИЕ.

— Нали току-що каза…

— ТРУДНО Е ДА СЕ ПРОУМЕЕ, ЗНАМ. КАКТО ИЗГЛЕЖДА, СЪЩЕСТВУВА НЕЩО, КОЕТО СЕ НАРИЧА „КРАЧОЛИТЕ НА ВРЕМЕТО“. СТРАННО, РАЗБИРА СЕ, ЗАЩОТО ВРЕМЕТО НЕ НОСИ НИКАКВИ…

Лодката се катурна във водопада.

Ваймс попадна в гръмовно спускаща се вода, после ушите му звъннаха като огромна камбана от удара в дълбокия вир долу. Пребори се да изскочи на онова, което тук минаваше за повърхност, и усети течението да го влачи, да го блъска в първия камък и да го преобръща в запенената вода.

Размаха ръце слепешком и се улови за друг камък. Тялото му се завъртя и се кротна в сравнително по-спокойно местенце. Още се мъчеше да си поеме дъх, когато зърна сива сянка да прескача от камък на камък и да го връхлита с ръмжене.

Вкопчи се отчаяно в косматото тяло, което напираше да го захапе. Една лапа се плъзна по мокрия камък, последва привичната реакция при затруднение… преобразяването…

Сякаш вълчият облик се смаляваше, а човешкият наедряваше — едновременно, в същото пространство, с миг на ужасно разкривяване, докато формите се преливаха една в друга.

Ето го очаквания миг на объркване…

Стигна му да забие главата на мъжа в камъка с целия остатък от силите си. Въпреки адския шум наоколо му се стори, че чу пукот.

Ваймс се изтласка от камъните и пое надолу с течението. Само се опитваше да не потъне. Във водата се провлачваха кървави струи. Досега не бе убивал с голи ръце. Всъщност никого не бе убивал нарочно. Да, имаше смъртни случаи, защото когато противниците се търкалят по стръмния покрив, въпрос на късмет е кой върху кого ще се приземи долу. Това е друго. С тази мисъл Ваймс заспиваше всяка нощ.

Зъбите му тракаха, от яркото слънце го боляха очите, но… Чувстваше се добре.

Дори му се искаше да се налага с юмруци по гърдите и да надава оглушителни вопли.

Те искаха да го убият!

„Накарай ги да си останат вълци — посъветва го тихо безплътно гласче. — Колкото по-дълго са на четири лапи, толкова по-малка полза имат от ума си.“

Другият глас, нажежен до червено от свирепост, се обади много по-навътре: „Избий ги всичките!“

Яростта кипеше и пропъждаше студа.

Краката му докоснаха дъното.

Тук реката се разливаше почти до размерите на езеро. Широка ледена ивица бе пропълзяла навътре от брега, тук-там покрита с купчинки навят сняг. Над нея се стелеше мъгла с дъх на сяра.

Самотен върколак, може би спътникът на онзи, който се носеше безжизнен по течението, го наблюдаваше от брега.

Ваймс изджапа до ръба и се опита да изпълзи отгоре, но ледът изпращя зловещо под тежестта му и пукнатините се стрелнаха на криволици във всички посоки.

Звярът пристъпи по-наблизо, но внимаваше къде стъпва. Ваймс отчаяно опита отново и този път голям леден къс се преобърна и го захлупи. Главата на човека се скри под водата. Чакащата твар постоя още секунда-две и се промъкна по-напред върху леда. Ръмжеше към тънките цепнатини, появяващи се под всяка преместена лапа.

Една сянка се плъзна в плиткото. И водата сякаш избухна — Ваймс разби леда под върколака, стегна злобно ръцете си около ребрата му и го завлече в реката.

Един нокът раздра кожата на хълбока му, но Ваймс обвиваше с ръце и крака съществото, докато се премятаха бясно под леда. Знаеше, че участва в екстремален тест за белодробен обем. Но нали не той току-що бе загубил целия си въздух? Стискаше яростно, водата звънеше в ушите му, звярът се мяташе и го драскаше, а когато стигна до избора да се пусне или да се удави, Ваймс изскочи ни повърхността.

Никой не го захапа. Проби си път до брега през нацепения лед, отпусна се на колене и повърна.

Навсякъде из планините отекваше вой.

Ваймс се надигна. По ръцете му се стичаше кръв. Въздухът и тук вонеше на развалени яйца. А на около два километра от него стърчеше сигналната кула.

… с каменни стени и врата, която се залоства…

Затътри се нататък. Снегът под краката му отстъпваше на жилава трева и мъх. Въздухът се сгорещяваше, но Ваймс предположи, че вече го мъчи треска. По едно време се огледа и разбра къде е попаднал.

Пред себе си виждаше гола пръст и камънаци. На някои места шаваха и бълбукаха лениво.

Навсякъде около него бликаха лоени гейзери. Съскащите локвички бяха заобиколени с пръстени от древна, отдавна гранясала жълта лой — толкова противна, че и Сам Ваймс би се замислил, преди да си топне залъка в нея, ако не е особено гладен. Дори различаваше отгоре някакви черни точки. Оказаха се насекоми, на които природата не бе дала шанс да натрупат опит в оцеляването.

Сега снегът се стелеше на гъста пелена, лоените гейзери плюеха и цвърчаха.

Ваймс тупна на колене. Всичко го болеше. Не само мозъкът му пишеше чекове, които тялото не можеше да осребри. Проблемът се усложняваше от опитите на ходилата да вземат назаем пари, които краката нямаха у себе си, а мускулите на гърба му като че тършуваха за дребни монетки, търкулнали се зад възглавничките по дивана.

Все още никой не го догонваше. Би трябвало да са прекосили реката.

В същия миг видя един. А би могъл да се закълне, че го нямаше преди секунда. И друг излезе спокойно иззад висока пряспа.

Седнаха и се вторачиха в него.

— Хайде, бе! — кресна им Ваймс. — Какво чакате?

По локвичките лой около него изскачаха съскащи мехури. Тук обаче беше топличко. Щом те не искаха да се размърдат и той нямаше да ходи никъде.

Погледът му се прикова в дърво до последните гейзери. Личеше, че е едва живо, по краищата на дългите клони имаше мазни буци, но беше подходящо за катерене. Ваймс се напрегна да пресметне на око разстоянието и да премери спрямо него бързината си.

И върколаците извиха глави да погледнат дървото. Още един се бе примъкнал от друга посока. Ставаха три чифта зорки очи.

Ваймс осъзна, че те няма да се втурнат, преди той да побегне. Иначе се губеше цялото удоволствие.

Вдигна рамене, обърна гръб на дървото… извъртя се диво и затича към него. Докато преполови разстоянието, започна да се бои най-силно от възможността сърцето му да изскочи през гърлото, но продължи. Подскочи тромаво, хвана се за един от по-ниските клони, изтърва го, пльосна, изправи се с хриптене, пак докопа клона и успя да се издърпа, очаквайки всеки миг първото боцкане от върховете на стискащи зъби.

Застина на клатушкащия се клон. Върколаците не бяха шавнали, само зяпаха с любопитство.

— Ах, вие, мръсни гадове! — изръмжа Ваймс.

Надигнаха се и тръгнаха към дървото, като избираха старателно къде да стъпят. Той се покатери по-нагоре.

— Анкх-Морпорк! Господин Цивилизован! Къде са ти сега оръжията, Анкх-Морпорк?

Позна гласа на Волфганг. Плъзна поглед по преспите, които вече се запълваха с виолетовите сенки на гаснещия следобед.

— Видях сметката на двама от вас!

— Ох, как ще ги болят главите до утре! Ние сме върколаци, Анкх-Морпорк! Твърде трудно е да ни спре някой!

— Ти нали каза, че…

— Анкх-Морпорк, вашият господин Слийпс бягаше по-бързо от теб!

— Достатъчно бързо ли?

— Не! А мъжът с малката черна шапка се биеше по-умело от теб!

— Достатъчно умело ли?

— Не! — весело изрева Волфганг.

Ваймс пак заръмжа. Дори наемните убийци не заслужават такава смърт.

— Слънцето скоро ще залезе! — подвикна той.

— Знам. Излъгах те за залеза!

— Ами тогава събуди ме на зазоряване. Имам нужда от сън!

— Ще умреш от студ, Цивилизован!

— Още по-добре!

Ваймс проучваше възможностите, предлагани от съседните дървета. Дори скокът да го пренесеше до някое, бяха иглолистни — хем боли, хем е лесно да тупнеш долу.

— Аха, това сигурно е прочутото анкх-морпоркско чувство за хумор!

— Не, най-обикновена ирония! — кресна Ваймс, а погледът му още шареше, търсейки въздушен път за спасение. — Ще познаеш, че сме стигнали до прочутото анкх-морпоркско чувство за хумор, когато започна да дрънкам за цици и пръдни, надуто копеле такова!

Е, какъв избор имаше в момента? Да си виси на дървото и да умре или да побегне и да умре. Би предпочел поне да умре цял, а не на мръвки.

— СПРАВЯШ СЕ ОТЛИЧНО ЗА МЪЖ НА ТВОЯТА ВЪЗРАСТ.

Смърт седеше малко над него.

— А бе, ти само подире ми ли вървиш?

— НЕ СИ ЛИ ЧУВАЛ ИЗРАЗА „СМЪРТ БЕШЕ ВЕЧЕН НЕГОВ СПЪТНИК“?

— Ама повечето време не те виждам!

— НЕ Е ЛИ ВЕРОЯТНО ТВОЯТ УСЕТ ДА СЕ Е ИЗОСТРИЛ ПОРАДИ СЕРИОЗНА ЛИПСА НА ХРАНА, СЪН И КРЪВ?

— А ще ми помогнеш ли?

— Е… ДА.

— Кога?

— АМИ… КОГАТО БОЛКАТА СТАНЕ НЕТЪРПИМА. — Смърт се поколеба, но продължи. — ОЩЕ ДОКАТО ГО КАЗВАХ, СЕ ДОСЕТИХ, ЧЕ НЕ ОЧАКВАШ ТОЧНО ТАКЪВ ОТГОВОР.

Слънцето доближаваше хоризонта, наедряваше и червенееше.

Надбягване със слънцето… Поредният любим спорт в Юбервалд. Да се прибереш вкъщи невредим, преди светилото да се е скрило.

До целта имаше цял километър, по стръмен склон и до колене в сняг.

Някой се катереше по дървото. Стволът се тресеше. Ваймс погледна надолу. В студения синкав здрач един гол мъж кротко се издърпваше от клон на клон.

Ваймс побесня. Това вече беше непоносимо!

Онзи долу изсумтя — хлъзна се по залоената кора и едва се задържа.

— КАК СЕ ЧУВСТВАШ В МОМЕНТА?

— Я да млъкваш! Видение нещастно!

Сигурно би могъл да се възползва от някаква слабост на върколаците. За около секунда бяха уязвими при преобразяването, но те вече знаеха, че той се е досетил…

Нямаха оръжия. Нали забеляза липсата им и в замъка? А в замъците винаги са окачени разни оръжия — копия, бойни брадви, нелепи брони, огромни старинни мечове… Дори вампирите си бяха украсили стените с няколко рапири. Все пак и те понякога са принудени да си помогнат с по-дълго острие.

Но не и върколаците. Ангуа също се двоумеше, преди да посегне към дръжката на меча си. За върколака оръжието е най-презреният избор.

Ваймс сключи крака около клона и се завъртя с главата надолу, когато гадът се покатери още по-наблизо. Стовари юмрука си по ухото му, успя и да го цапардоса по носа.

Върколакът му отвърна със зашеметяващ пестник и битката щеше да приключи, но пък допусна неволната непредпазливост да се окаже в обсега на Ваймсовия Лакът.

Заслужаваше си главните букви. Той му бе донесъл победата в безброй улични схватки. Още в началото на кариерата си като стражник Ваймс се бе убедил, че гробищата са пълни с идиоти, които са чели в захлас книжката на маркиз дьо Въртиопаш. А най-важното в боя е мръсникът отсреща да престане да те удря колкото се може по-скоро. Не се стремиш да печелиш точки. Ваймс често бе попадал в обстоятелства, когато дори не можеше да замахне свястно, затова пък добре прицеленият лакът решаваше спора, особено с помощта на точно изстреляно нагоре коляно.

Заби лакътя си в гърлото на върколака и чу очаквания страшен звук. Веднага се вкопчи в косата му и я дръпна свирепо, после отново заби основата на дланта си в носа на съществото. Лудешки се опитваше да му отнеме всякаква възможност да се опомни. Твърде добре виждаше изпъкналите мускули на мъжа.

Щом не можеше да мисли, върколакът реагира по навик.

Отново настъпи миг на морфологична неяснота. Носът се превърна в муцуна, докато юмрукът на Ваймс пореше въздуха към него. Но когато вълкът разтвори челюсти да захапе, случиха му се две неща.

Първо го осени прозрението, че е високо в клоните на дърво, но формата му е предназначена преди всичко за бързо тичане по земята. После го сполетя гравитацията.

— Долу може да властва обичаят — изгъргори Ваймс, докато лапите драскаха неумело по кората на дървото, — но тук съм аз.

Протегна ръце, хвана се за един клон и ритна с двата крака. Вълкът изскимтя. Звукът се повтори, щом туловището му се блъсна в по-долните клони.

Съществото отново се опита да промени формата си — така в секундата на падането съчета всички качества на твар, която не умее да се задържа по дърветата, и на друга твар, която не умее да скача ловко.

— Прецаках те! — ревна Ваймс.

Вълчи гърла нададоха вой от горите наоколо.

Клонът, на който се държеше Ваймс, се прекърши. Отначало увисна на мрачния панталон на вуйчо Ваньо, но вехтият плат се разпра.

Падаше по-бързичко, защото върколакът бе прочистил ствола от клони, затова пък се приземи меко върху съществото, което тъкмо бе решило да се надигне.

Ръката на Ваймс напипа счупен клон.

Оръжие.

Щом пръстите му се сгърчиха, мисълта го напусна. Каквото и да я заместваше в клетките на мозъка, бликаше от отдавна отминали хилядолетия.

Върколакът пак се изправи и скочи. Клонът го улучи по главата.

От сър Самюъл Ваймс се вдигаха облаци пара. Той се заклатушка напред и заръмжа нещо нечленоразделно. Отново стовари сопата си. И изрева. Нямаше думи. Този звук бе предшествал словото. Ако изобщо имаше смисъл, състоеше се в раздразнението, че не може да причини още повече болка…

Вълкът заскимтя, свлече се, претърколи се на гръб… и се преобрази.

Човекът протегна жално окървавената си ръка.

— М-мол-ля…

Ваймс се поколеба, вдигнал клона над главата си.

Кървавочервената ярост се изцеди от главата му. Стоеше на замръзнал планински склон, студът сковаваше всичко, без да дочака залеза, бяха го оставили на мира и можеше да се добере до кулата…

Върколакът се хвърли и във въздуха си възвърна вълчето тяло. Ваймс се просна по гръб в снега. Усети животинския дъх, миризмата на кръв, но не и болка…

Не го разпраха нокти, не го разкъсаха зъби.

Някой махна туловището от него.

— Сър, този път бяхте на косъм — укори го бодър глас. — Уверявам ви, не бива да имате милост към тях.

Копие бе пронизало върколака.

— _Керът?_

— Ей сега ще запалим огън. Щом натопим клоните в лоените гейзери, веднага ще пламнат.

— _Керът?_

— Не ми се вярва да сте хапвал нещо наскоро. Толкова близо до града не е лесно да се открие дивеч, но ние още имаме…

— _Керът?_

— Ъ-ъ… Да, сър?

— _Какво, по дяволите, правиш тук?_

— Малко е оплетено, сър. Нека ви помогна да се изправите…

Ваймс отблъсна ръката му.

— Щом стигнах дотук, все ще мога да стана.

Изнуди краката си да го държат.

— Сър, както виждам, лишил сте се от панталона си.

— Ами да, иначе как ще разправят хората за прочутото анкх-морпоркско чувство за хумор? — изсъска Ваймс.

— Само че… Ангуа скоро ще се върне и… и…

— Капитане, семейството на сержант Ангуа много обича да търчи из гората по гол г… задник, де.

— Вярно, сър, но… Тоест… Нали се сещате… Не е…

— Добре, давам ти пет минути да ми намериш дрехи от магазина. Иначе… Ей, а къде се дянаха проклетите върколаци? Очаквах да падна в купчина от гладни челюсти, а вместо тях изникна ти — много ти благодаря! — но пък няма никакви върколаци!

— Сър, сродниците на Гавин ги разгониха. Сигурно сте чул как виеха.

— Сродниците на Гавин ли? А така! Страхотно! Много се радвам! Браво на тебе, Гавин! И кой, да му се не знае, е Гавин?!

Самотен вой откъм далечен хълм.

— Това беше Гавин.

— Вълк ли? Значи Гавин е вълк? Вълците ме спасиха от върколаците ли?

— Че какво лошо има, сър? Ако се замислите, същото е като да ви спасят хора от върколаците.

— Ако се замисля, най-добре ще съм, като си полегна — със слаб глас отвърна Ваймс.

— Да отидем при шейната, сър. Тъкмо щях да ви кажа, че намерихме вашите дрехи. Така ви откри Ангуа.

След десет минути Ваймс седеше до огъня, облечен и наметнат с одеяло, а светът му изглеждаше малко по-смислен. Добре му идваше и парчето печено еленско. Твърде гладен беше, за да се замисля защо касапинът е използвал зъбите си.

— Значи вълците дебнат върколаците?

— Може и така да се каже, сър. Гавин гледа какво става, за да знае и Ангуа. Те са… стари приятели.

Мълчанието продължи една секунда в повече.

— Доста умен ще да е за вълк — отбеляза Ваймс, защото не измисли по-дипломатична реплика.

— Той е необикновен, сър. Ангуа твърди, че някой от далечните му прадеди трябва да е бил върколак.

— Възможно ли е?

— Тя е сигурна, сър. А казах ли ви, че е дошъл чак в Анкх-Морпорк? В големия град… Представяте ли си какво му е било?

Ваймс се озърна, защото долови някакво раздвижване зад гърба си. Огромен вълк стоеше на самата граница на осветения кръг. Взираше се съсредоточено в него. Не беше само погледът на звяр, който го преценява като храна и опасност. Зад тези очи нещо му взимаше мярката. А до вълка едно дребно, но доста гордо помиярче се чешеше трескаво.

— Я, Гаспод ли виждам? — сепна се Ваймс. — Псето, дето се навърта около Участъка?

— Да, той… ми помогна да стигна дотук — призна Керът.

— Няма и да те питам как е станало — поклати глава Ваймс. — Всеки миг ще се отвори вратичка в някое дърво и ще изскочат Колън и Ноби, нали?

— Надявам се да избегнем такава случка, сър.

Гавин се излегна недалеч от огъня и този път се зае да наблюдава Керът.

— Капитане…

— Да, сър?

— Сигурно забеляза, че не ти досаждам с въпроси защо и Ангуа, и ти сте тук.

— Да, сър.

— Е?

Ваймс си мислеше, че вече разпознава изражението на Гавин, макар пред него да имаше муцуна, а не лице. Така гледа и някой джентълмен, поседнал на кафе близо до входа на банката, за да види кой влиза и излиза, изобщо какво става наоколо.

— Възхищавах се на дипломатичния ви подход, сър.

— Хъм… Какво? — промълви Ваймс, който се бе вторачил във вълка.

— Сър, оценявам стремежа ви да отбягвате такива въпроси.

И Ангуа се появи до огъня. Ваймс проследи как тя огледа всички и приклекна в снега точно по средата между Керът и Гавин.

— Вече са на много километри оттук. Здравейте, господин Ваймс.

Още няколко секунди мълчание.

— Никой нищо ли няма да ми каже? — разсърди се накрая Командирът на Стражата.

— Моето семейство се опитва да провали коронацията — подхвърли Ангуа. — Заговорничат с някои джуджета, които не искат… тоест искат Юбервалд да си остане откъснат от останалия свят.

— Туй вече го схванах. Тичането през замръзнала гора, за да си спасиш живота, те открехва за какви ли не тайни.

— Налага се да добавя, сър, че брат ми е убил онези мъже от сигналната кула. Там миризмата му е навсякъде.

Гавин издаде гърлен звук.

— Също и миризмата на друг мъж, когото Гавин не е разпознал. Знаем само, че често се е криел в гората и е наблюдавал нашия замък.

— Май е бил Слийпс. Един от нашите… агенти.

— Бивало си го е. Успял е да се добере до лодка десетина километра надолу по реката. За негова зла участ в нея го е чакал върколак.

— Аз се отървах заради водопада — сподели Ваймс.

— Сър, имате ли нещо против да говоря откровено? — подвоуми се Ангуа.

— Че ти винаги тъй си говориш.

— Сър, можели са да ви докопат, когато си поискат. Истината ви казвам. Чакали са да стигнете до кулата, за да нападнат сериозно. Предполагам, че според Волфганг така е щяло да бъде символично… или нещо подобно.

— Разправих се с трима от тях!

— Вярно е, сър. Но не бихте могъл да се разправите с трима наведнъж, нали? Волфганг се е забавлявал до насита. Винаги така е извъртал играта. Способен е да предвижда какво ще стане. И е любител на засадите. Харесва му нещастникът да е на броени метри от финала, преди да му се нахвърли. — Ангуа въздъхна. — Вижте, сър, не ми се ще всичко да потръгне още по-зле…

— Той убива хора!

— Да, сър. Но майка ми е само една невежа снобка, а баща ми е доста изкуфял. Толкова дълго остава във вълчия си вид, че почти е забравил как да се държи сред хора. Не живеят в истинския свят. Искрено се заблуждават, че Юбервалд ще си бъде същият и занапред. Малко неща тук заслужават внимание, затова пък са си наши. Волфганг е един жаден за кръв идиот, който вярва, че върколаците са родени да властват. И най-лошото е, сър, че той не нарушава обичая.

— О, богове!…

— Обзалагам се, че веднага би намерил цял куп свидетели, за да потвърдят как е давал всекиму преднина според обичая. Такива са правилата на играта.

— В тях да не влиза и набъркването в делата на джуджетата? Откраднал е Питата или я е подменил, или… още не знам. Но едно окаяно джудже вече умря заради него! Веселка и Детритус са под домашен арест! Иниго също е мъртъв! Сибил е заключена някъде! И ти си седнала да ми разправяш, че всичко върви както си му е редът?!

— Сър, нравите тук са други — намеси се Керът. — Само преди десетина години замениха „божия съд“ със съдебен процес, и то защото разбраха, че юристите са далеч по-страшни от боговете.

— Трябва да се върна веднага в Начук. Ако са сторили нещо лошо на Сибил, хич не ми пука какви са тук нравите.

— Господин Ваймс! — възкликна Керът. — Останал сте без сили!

— Ще изкретам някак. Хайде, накарайте няколко вълка да теглят шейната…

— Не можем да ги накараме, сър. Трябва да помолим Гавин.

— Аха. Ъ-ъ… Бихте ли му обяснили колко сме закъсали?

„Ей ме на — мръзна насред гората и зяпам как една млада хубавица си ръмжи с вълк. Туй не се случва често. Е, не и в Анкх-Морпорк. Тук представлението може и да се изнася всеки ден.“

След време шест вълка позволиха да бъдат впрегнати и изтеглиха шейната с Ваймс нагоре по склона до пътя.

— Спрете!

— Сър, какво има? — разтревожи се Керът.

— Искам оръжие! В кулата трябва да има нещо!

— Сър, можете да вземете моя меч. Имаме и… ловни копия.

— Знаеш къде да ги денеш тия ловни копия…

Ваймс ритна вратата. Бе навял нов сняг, заглаждайки вълчите и човешките следи.

Чувстваше се като пиян. Части от мозъка му ту се включваха, ту изключваха. Под клепачите му сякаш имаше шкурка. И само приблизително владееше краката си.

Момчетата от сигналната кула са имали все някакво оръжие…

Дори чувалите и буретата ги нямаше. Е, сред хълмовете живееха немалко селяни, а зимата наближаваше. Хората от кулата вече не се нуждаеха от храната. Дори Ваймс не би си позволил да нарече това кражба.

Качи се в горната стая. Зорките горски жители бяха шетали и тук. Но не бяха изтъркали кървавите петна от пода, нито бяха взели малката кръгла шапка на Иниго, която чудато стърчеше забита в дървената стена.

Ваймс я издърпа и напипа под тънкия филц на периферията метал с остротата на бръснач.

Шапка на убиец. А, не беше прав. Спомни си уличните разправии, които бе гледал като хлапе — биеха се къркащи до забрава мъже, за които дори бъхтането с голи юмруци беше глезотия. Някои от тях зашиваха остриета на бръсначи в шапката си, за да си помогнат при някое по-разгорещено меле. Шапка на човек, който няма да се откаже от никое дребно предимство.

Тук обаче не му бе послужила.

Пусна я на пода и зърна кутията с мортирите. Дори на нея бяха посегнали, но късите тръби просто се въргаляха по дъските. Кой знае за какво ги бяха помислили мародерите.

Прибра ги в кутията. Е, нещо, с което трудно улучваш и хамбар, не може дори да се нарече оръжие. Имаше и други пръснати неща. Момчетата от кулата си бяха забравили някои лични вещи. Снимки, окачени с кабари на стената. Дневник, лула, принадлежности за бръснене. Всички кутии бяха изсипани на пода…

— Сър, най-добре е да тръгваме — обади се Керът откъм стълбата.

Тези хора са били убити. Побягнали са в мрака, а по петите са ги гонили чудовища. После някакви тъпооки селяндури, на които не би им хрумнало да помогнат, са дошли да ровят във вещите им.

„Проклятие!“ Ваймс изръмжа, събра всичко в една кутия и я извлече до стъпалата.

— Ще приберем тия неща в посолството. Нищичко няма да оставя на тукашните лешояди. И хич недей да спориш с мене!

— Не бих дръзнал, сър.

Ваймс се поколеба.

— Керът… Оня вълк и Ангуа…

Пак млъкна. Как, по дяволите, да продължиш такова изречение?

— Сър, те са стари приятели.

— Тъй, значи… — По лицето на Керът пак не беше изписано абсолютно нищо освен обичайната открита за света честност. — Ами… добре тогава.

След минута продължиха по пътя си. Ангуа тичаше във вълчия си вид далеч пред шейната до Гавин. Гаспод се сгуши под одеялата.

„Пак се надбягвам със залеза — помисли Ваймс. — Де да знам защо. За компания си имам върколак и един вълк, който е още по-страшен. Седя в шейна, теглена от вълци, и нищичко не мога да им заповядам. Туй го няма в наръчника на ченгето.“

Дремеше и с полуотворени очи гледаше как слънчевият диск просветва между боровете.

Как би могъл някой да открадне Питата от пещерата?

Бе казал истината, че има поне десетина начина, но до един прекалено рисковани. Твърде много зависеха от късмета и от немарливостта на пазачите. А в това престъпление като че никой не бе разчитал на късмет.

Не Питата беше важна, а междуособиците сред джуджетата — да нямат крал, да се сражават в подземната тъма. А Юбервалд и занапред да си тъне в мрак. Изглежда беше важно да стоварят вината върху краля. Нали той не е опазил Питата?

Каквото и да са измислили, трябвало е да пипат чевръсто. И от сигналите кули са имали полза. Волфганг подхвърли нещо за изобретателните хора в Анкх-Морпорк. Не джуджета, а хора.

Сонки, хвърлен в собствения си казан с течен каучук…

Потапяш дървена ръка и я вадиш с ръкавица. Ръка в ръкавица…

Не е важно къде слагаш нещото, важно е къде се намира то според хората. Само това има значение и поддържа магията.

Спомни си и първото, което му хрумна, докато Веселка се вглеждаше в пясъка по пода на пещерата. Полицейското звънче в главата му се раздрънча трескаво.

— Моля, сър? — обади се Керът.

— Ъ?

Ваймс принуди клепачите си да се вдигнат.

— Сър, извикахте нещо.

— Какво?

— „Изобщо не са я откраднали тая гадост!“

— Ех, че мръсници… Знаех си, че почти бях напипал нишката! Всичко си идва на мястото, ако не се опитваш да мислиш като джудже. Хайде да проверим дали Сибил е добре, а после, капитане, ще отидем да…

— Да сритаме някого по четирибуквието ли?

— Правилно!

— Сър, има едно затруднение…

— И то е?…

— … че сте избягал престъпник.

За миг се чуваше само съскането на плъзгачите по снега.

— Да-а — проточи Ваймс, — знам, че не сме в Анкх-Морпорк. Никой не пропуска да ми го натяква. Но където и да отидем, капитане, ние си оставаме стражници.

Самотна свещ гореше до прозореца. Капитан Колън седеше наблизо и зяпаше отнесено.

Уставът изискваше в Участъка денонощно да има дежурни. Точно за това се грижеше Колън.

Дъските на пода в дежурната стая долу поскърцваха и се наместваха в ново положение. Нямаше кой да ходи неспирно по тях. И столовете, сгрявани доскоро от поредица задници, се охлаждаха с тихо пъшкане.

Една-единствена мисъл бръмчеше из главата на Фред Колън.

„Господин Ваймс ще изкука по-зле и от Ковчежника. Ще се развърти като Библиотекаря, когато му викаш «маймуна».“

Ръката му по своя воля се спусна към чекмеджето на бюрото, а самият Колън гледаше все така изцъклено.

Чу се хрускането на захарна бучка.

Пак валеше сняг. Стражникът, когото Ваймс наричаше Колонеск, се облягаше лениво под навеса до градската порта откъм Главината на Диска. Бе стигнал до съвършенство в изкуството да спи прав и с отворени очи. В какво друго да напредваш през сякаш безкрайните нощни смени?

Женски глас изрече до ухото му:

— Можем да се разберем по два начина.

Позата му изобщо не се промени, нито посоката на погледа му.

— Нищо не си видял. Така е, нали? Само кимни.

Кимна веднъж.

— Разбран човек. И не си ме чул да те доближавам, нали?

Той кимна.

— Значи няма и да знаеш кога съм си отишла, нали?

Той кимна.

— Не искаш никакви неприятности, нали?

Той кимна.

— Не ти плащат достатъчно, за да си рискуваш кожата, нали?

Той кимна много енергично.

— И без това все на теб се падат нощните смени.

Ченето на Колонеск увисна. Която и да беше тази жена в сенките, тя му четеше мислите.

— Симпатяга си ти. Стой си тук и се грижи никой да не открадне портата.

Колонеск не забравяше да гледа право напред. Чу скрибуцането и глухия удар от отварянето и затварянето на портата. Сети се, че женският глас изобщо не спомена другия начин, и много му олекна.

— А какъв е другият начин? — попита Ваймс в този миг.

— Щяхме да влезем от другаде — отвърна Ангуа.

По улиците почти не се мяркаха минувачи. Изглежда в Юбервалд залезът налагаше свой полицейски час. И добре, че беше така, защото Гавин ръмжеше неуморно.

Керът се върна откъм ъгъла, иззад който надничаше.

— Навсякъде около посолството пазят джуджета. Сър, не ми се виждат особено сговорчиви.

Ваймс погледна към краката си. Стоеше върху решетка, от която се кълбеше пара.

Капитан Тантони от Стражата на Начук не беше никак доволен от задачата си. Бе гледал операта предишната нощ, а после му се стори, че видя случки, за които по-късно чу категоричното опровержение на бургмистера. Разбира се, предпочиташе да изпълнява заповеди. Няма да загазиш, ако се подчиняваш. Всеки от стражниците знаеше това. Този път обаче не се чувстваше в безопасност.

Бе чувал, че в Анкх-Морпорк си вършели работата по друг начин. За милорд Ваймс се говореше, че бил готов да арестува когото и да било.

Тантони седеше зад бюрото във фоайето на посолството, за да държи под око главния вход. Постара се да разположи разумно хората си из сградата. Нямаше никакво доверие на джуджетата отвън. Те споменаха, че имали заповед да застрелят Ваймс, щом го зърнат. Що за безсмислица? Все пак беше редно да има някакъв процес, нали?

До ушите му стигна шумолене от горния етаж. Тантони се изправи полека и посегна към арбалета си.

— Ефрейтор Светлз?

Пак се чу тих звук. Тантони пристъпи към стълбата.

Ваймс стоеше на горната площадка. По ризата му имаше червени петна, кръв засъхваше и на едната му буза. За ужас на капитана той тръгна надолу по стъпалата.

— Ще ви застрелям!

— Аха, такава ли била заповедта?

— Да! Спрете веднага!

— Щом бездруго ще ме застреляш, защо да спирам? Капитане, не ми се вярва човек като тебе да го направи. Имаш мозък в главата си. — Ваймс отпусна ръка на парапета. — Не трябваше ли вече да си повикал другите стражници?

— Казах ви да спрете!

— Знаеш кой съм. Ако ще натискаш спусъка на тая проклетия, не се бави. Преди това обаче ще ти подскажа, че за да не съсипеш кариерата си, по-добре е да дръпнеш шнурчето на звънчето. Какво толкова би могло да те сполети? Прицелил си се в мене. Но има нещо, което искам да научиш.

Тантони го изгледа недоверчиво и все пак пристъпи встрани, за да дръпне шнурчето.

Игор излезе безшумно иззад близката колона.

— Да, гошподарю?

— Би ли обяснил на тоя младеж къде се намира?

— Той е в Анкх-Морпорк, гошподарю — безметежно заяви Игор.

— Е, чатна ли, капитане? И няма нужда да ядеш Игор с поглед. Когато ме посрещна с тия думи, не го разбрах, но после ми светна. Туй е посолство, синко — напомни Ваймс и продължи надолу по стълбата, — значи си на моя земя. Добре дошъл в Анкх-Морпорк. В нашия град живеят хиляди емигранти от Юбервалд. Да не искаш заради тебе да започне война?

— Но… но… те ми казаха… възложиха ми… А вие сте престъпник!

— Капитане, сбърка. Точната дума е обвиняем. А ние в Анкх-Морпорк не убиваме хората, докато са само обвиняеми. Поне не нарочно. От никого не приемаме такива заповеди.

Ваймс взе арбалета от безволно отпуснатите ръце на Тантони и пусна стрелата в тавана.

— А сега отпрати хората си оттук.

— Значи съм в Анкх-Морпорк? — смънка капитанът.

Колкото и да беше зле, Ваймс си въобрази, че е доловил слабото му място.

— Именно — потвърди и обгърна с ръка раменете на Тантони. — Град, в чиято Стража винаги ще има място за млади способни мъже…

Тялото на капитана се изопна като дъска. Той отблъсна ръката на Ваймс.

— Оскърбявате ме, милорд. Тук е моята родина!

— Аха, схванах.

Ваймс усети с гърба си, че Керът и Ангуа наблюдават сценката от горната площадка.

— И не искам страната ми да се посрами — продължи Тантони. — Не е почтено да ме карат да върша това. Видях какво стана снощи. Вие изтласкахте краля настрана, а вашият трол дори улови полилея! А после започнаха да твърдят, че сте се опитал да убиете краля и че сте убил няколко джуджета при бягството си…

— Ти ли командваш Стражата тук?

— Не. Това е задължение на бургмистера.

— А той от кого получава заповедите си?

— От кого ли не — горчиво промълви Тантони.

Ваймс кимна. „И тая попара съм я изсърбал до дъното…“

— Ще се опиташ ли да ни пречиш, когато излизаме оттук?

— Но как си представяте да излезете? Сградата е обкръжена от джуджета!

— Ще използваме… дипломатически канали. Ти ми кажи къде са и веднага ще ти се махнем от главата. Ако искаш, ще те прасна по главата и ще те вържа…

— Не е необходимо. Тролът и джуджето са в подземието. А нейна светлост е… където я е отвел баронът.

По гръбнака на Ваймс плъзна свръхпрегрята, но и вледеняваща тръпка.

— Баронът я е отвел ли? — попита прегракнал.

— Ами да. — Тантони заотстъпва по-надалеч от новото изражение на Ваймс. — Сър, тя ме увери, че познава баронесата! Били приятелки още от училище! И се надявала, че можели бързо да оправят всичко! И тогава…

Гласът на капитана се стопи в мълчание от погледа на Ваймс, чийто глас пък беше толкова монотонно заплашителен, колкото и вдигнато за удар копие.

— Стоиш тук пред очите ми в лъскавия си нагръдник, с тъпия си шлем, с меч без дори едничка вдлъбнатинка по острието, в шутовските си гащи… И ти ми разправяш, че си позволил жена ми да бъде отведена от върколаци?!

Тантони се дръпна още по-назад.

— Дойде самият барон…

— А ти не се караш с барони. Ясно. Ти с никого не се караш. Ще ми се да ти река нещо — срам ме е, ама много, че някой като тебе се нарича стражник. Сега ми дай ключовете. — Капитанът аленееше до препотяване. — Подчинявал си се на всякакви заповеди. Дори… не си… помисляй… да не… изпълниш… тая заповед!

Керът слезе и отпусна ръка върху рамото му.

— По-спокойно, господин Ваймс.

Тантони гледаше ту единия, ту другия. И взе животоспасяващо решение.

— Милорд, надявам се… да намерите нейна светлост. — Извади връзката ключове от джоба си и ги подаде. — Искрено се надявам.

Ваймс, който още не можеше да си поеме дъх, безмълвно връчи ключовете на Керът.

— Пусни ги да излязат — изхриптя след малко.

— Вие да не отивате в замъка на върколаците? — задъха се на свой ред Тантони.

— Да.

— Нямате никакъв шанс срещу тях, милорд. Те правят каквото пожелаят.

— Значи е време да ги спрем.

— Не можете. Старият поне разбираше нуждата от правила, но Волфганг не се съобразява с нищо!

— Значи е още по-неотложно да го спрем. Здрасти, Детритус. — Тролът отдаде чест. — Виждам, че си носиш арбалета. Добре ли се държаха с тебе?

— Викаха ми „тъп трол“ — мрачно отвърна сержантът. — И един ме срита.

— Тоя ли беше?

— Не.

— Той обаче е техният капитан — съобщи Ваймс и се дръпна. — Сержант, слушай моята заповед — застреляй го!

За частица от секундата тролът опря приклада на арбалета в рамото си и се прицели над внушителния сноп стрели. Тантони пребледня.

— Хайде, де — подкани Ваймс. — Нали ти заповядах, сержант?

Детритус наведе арбалета към пода.

— Ама аз не съм чак толкоз тъп, сър.

— Туй беше заповед!

— Сър, тая заповед да я пъхнете, дето Големия Трегер навря цял чувал чакъл! Моите уважения, разбира се.

Ваймс прекрачи към тресящия се Тантони и го потупа по рамото.

— Само исках да ти втълпя туй-онуй в главата.

— Да, ама — обади се Детритус — ако намерите оня, дето ме срита, с голям кеф ще му перна едно шамарче. То си личи кой беше, щото куцука.

Лейди Сибил отпи предпазливо от виното. Вкусът му не беше особено приятен. Много неща не бяха особено приятни напоследък.

Тя не се смяташе за умела готвачка. Всъщност никой не се и досети да я научи на готварско изкуство дори в пансиона за благородни девици. Там се подразбираше, че други ще се занимават с кухненската работа, пък и поначало вечерята ще е за петдесетина гости, които ще използват поне по четири вилици. Най-добре се справяше с префърцунените сладкиши върху изящни салфетчици.

Сибил обаче готвеше на Сам, защото я подтикваше смътното убеждение, че съпругата е длъжна да го върши. Пък и неговото лапане напълно си пасваше с нейното готвене. Сам обичаше препечените наденички и препържените яйца, от които вилицата отскача при първата атака. На предложението да му бъде поднесен черен хайвер би отговорил с молба да го намажат върху по-тлъста палачинка. Лесно беше да му угодиш, ако имаш повечко мас в килера.

Но вкусът на храната тук издаваше, че я е приготвил някой, който дори не се е опитвал да го прави досега. Сибил разгледа кухнята, когато Серафина я разведе набързо из замъка. По размер помещението подхождаше по-скоро на селска къщурка. Затова пък килерите с дивеча повече приличаха на градска кланица. Сибил за пръв път виждаше такъв брой мъртви твари, събрани на едно място.

Дразнеше я увереността, че месото от сърна не се поднася варено, и то с хрупкави картофки. Стига да бяха картофи, които обикновено не сивеят. Дори Сам, който се радваше на черните бучици в пюрето, би пуснал някоя хаплива забележка. Но Сибил беше добре възпитана — ако не можеш да кажеш нищо мило за гозбите, намери друг повод.

— Това са… много интересни съдове — постара се тя. — Ъ-ъ… ти сигурна ли си, че няма по-скорошни вести?

Опитваше се да не поглежда към барона. Той също не обръщаше внимание нито на Сибил, нито на съпругата си, а гонеше огромно парче месо из чинията си, сякаш бе забравил как да държи ножа и вилицата.

— Волфганг и приятелите му още претърсват навън — потвърди Серафина. — Но времето е ужасно за един беглец.

— _Не е_ беглец! — сопна се Сибил. — Сам не е виновен за нищо!

— Да, разбира се. Всички доказателства срещу него не са особено убедителни — сговорчиво отвърна баронесата. — Аз обаче ти предлагам, щом снегът в проходите бъде разчистен, да се върнеш в безопасността на Анкх-Морпорк заедно със… служителите си. Преди тук да се е разбушувала истинската зима. Ние познаваме страната си, мила. Ако съпругът ти е жив, можем да… направим нещо за него.

— Няма да допусна да го позорят така! И ти видя как той спаси краля!

— Убедена съм, че точно така е постъпил. Уви, в онзи миг говорех със съпруга си, но нито за секунда не бих се усъмнила в думите ти. А вярно ли е, че е избил всички онези мъже в прохода Вилинос?

— Моля?… Но те бяха бандити!

В другия край на масата баронът най-сетне взе мръвката и се опита да я разкъса със зъби.

— Е, да. Разбира се. Да…

Сибил си потърка носа разсеяно. Почти нищо на света не би я принудило да обвини Сам Ваймс в убийство… тоест същинско убийство, дори свидетелските показания на трима богове, както и клетвена декларация, изписана в небесата. Но и до нея стигаха по обиколни пътища разни истории. Сам събираше много ярост и понякога я отприщваше наведнъж. Например при онази страшна случка с момиченцето и бандата в Кукличките. Когато Сам разбил вратата на бърлогата им, видял, че някой от тях дори откраднал едната обувка на момиченцето. Сибил бе дочула мърморенето на Детритус, че ако и той не бил там, единствен Сам Ваймс щял да излезе жив от свърталището.

Тя завъртя глава печално.

— Много ми се иска да се излегна във ваната…

В другия край на масата нещо издрънча.

— Скъпи, защо не си изядеш вечерята в… съблекалнята? — подхвърли баронесата, без да се озърне. Усмивката й към Сибил стана някак крехка. — Всъщност нямаме такова… ами… помещение в замъка. — Хрумна й подходящо обяснение. — Използваме горещите извори. Несравнимо по-хигиенични са.

— В гората ли?

— О, съвсем наблизо са. А бързият пробег в снега много освежава тялото.

— Мисля, че предпочитам да си полегна — непоколебимо заяви лейди Сибил. — Но ти благодаря за предложението.

Отиде в лъхащата на мухъл спалня, сдържайки беса си, както подобаваше за една дама.

Не успя да се принуди да изпита симпатия към Серафина. А това я стъписваше, защото поначало се отнасяше доброжелателно дори към Ноби Нобс, което пък свидетелстваше за сериозните успехи на възпитателките й. Но баронесата-върколак направо й лазеше по нервите. Спомняше си, че и в училище не я харесваше.

Сред купчините ненужен умствен багаж, с който бяха натоварили младата Сибил, за да затруднят стъпките й в живота, особено й тежеше внушението да се държи мило с хората и да им казва приятни за слуха неща. Защото хората смятаха държанието й за неоспоримо доказателство, че тя не е способна да мисли.

Не можа да понесе думите на Серафина за джуджетата — те във всичко били „под хората“. Е, да, повечето от тях наистина живееха под земята, но Сибил много харесваше джуджетата. Серафина говореше за троловете, сякаш бяха предмети. Сибил не се бе срещала с много тролове, но онези, които познаваше, прекарваха живота си в отглеждане на своите деца и търчане с пот на челото подир поредния долар.

Най-лоша беше твърдокаменната заблуда на Серафина, че Сибил охотно ще се съгласи с мнението й, защото е дама. В образованието на Сибил Рамкин философията на морала не бе заемала почетно място, защото то бе отредено за аранжирането на цветя. Тя все пак стигна бързо до прозорливия извод, че в какъвто и да е спор правдата не е на страната на Серафина.

Бе й писала всяка година само защото така постъпваха всички. Възпитаните хора пращат писма на старите си приятели, ако ще и да не са много приятелски настроени към тях.

Седеше на леглото и зяпаше стената, когато се разнесоха първите крясъци — тогава разбра, че Сам е жив, защото единствен той успяваше толкова да вбеси когото трябва.

И чу как превъртяха ключа в бравата на спалнята.

Сибил се разгневи.

Беше едра и добродушна. Времето, прекарано в училището, не бе сред най-скъпите й спомени. Събрани на едно място момичета не са най-подходящата среда за едрите и добродушните от тях, защото тълкуват тези качества като глупост и — още по-лошо — глухота.

Лейди Сибил надникна през прозореца. Намираше се два етажа над двора.

Решетката бе предназначена да пречи само някому, който е решил да влети отвън, а отвътре прътите се вадеха лесно от гнездата им. На леглото бяха постлани вонящи на мухъл, но дебели и здрави чаршафи. Всичко това едва ли би вдъхновило средностатистическия човек, обаче животът в затворено учебно заведение за момичета от добро потекло всъщност е школа за хитроумни начини да се измъкваш.

Пет минути след превъртането на ключа на прозореца беше останал само един прът и той шаваше с измъчено чегъртане. Явно нещо тежко се спускаше по чаршафите, завързани за него със спретнат възел.

Пламъците на факли се стелеха край стените на замъка. Противният червено-черен флаг плющеше. Ваймс погледна от моста. Реката беше далеч долу и белееше още преди да достигне водопада. На тази прехвърлена над пропастта ивица единствените посоки бяха напред и назад.

Огледа войската си. За жалост това занимание не му отне много време. Дори и ченге може да брои до пет. Тук бяха също Гавин и вълците му, които се спотайваха между дърветата. И накрая, ама съвсем накрая беше Гаспод, същинският ефрейтор Нобс на кучешкия свят, който се присламчи без покана.

Имаше ли друго предимство? Е, врагът предпочиташе да не прибягва до оръжия. Не е никаква утеха, ако си спомниш, че по желание се сдобива с твърде неприятни зъби и нокти.

Той въздъхна и погледна Ангуа.

— Не съм забравил, че те са семейството ти. Няма да те укоря, ако стоиш настрана.

— Ще видим, сър.

— А как ще влезем, сър? — обади се Керът.

— Ти как би решил проблема?

— Първо бих потропал на портата, сър.

— Сериозно? Сержант Детритус, пристъпи напред, моля.

— Сър!

— Пръсни я на трески тая проклета порта!

— Ей сегинка, сър!

Тролът огледа замислено портата и започна да обтяга допълнително тетивата на арбалета. Макарата му се опъваше, но безуспешно. Ваймс се обърна към Керът.

— Нали не сме в Анкх-Морпорк?

Детритус опря приклада в рамото си. Чу се тежък звън. Ваймс изобщо не видя как снопът стрели се отдели от оръжието. Вероятно още в първите два-три метра се нацепиха. На половината път към портата разширяващият се облак пламна от триенето с въздуха.

В портата се блъсна огнено кълбо, което се мереше по неукротимост с Петия слон и се движеше със значителна част от местната скорост на светлината.

— Детритус… — промърмори Ваймс, когато тътенът заглъхна. — Туй не е арбалет, ами стихийно бедствие.

Парчета от овъглената порта падаха из двора.

— Господин Ваймс — намеси се Ангуа, — вълците няма да влязат. Гавин ще дойде заради мен, но те няма да посмеят дори заради него.

— Че защо?

— Защото са вълци, сър. В сградите не се чувстват у дома си.

За миг единственият звук беше скърцането, с което Детритус презареждаше арбалета.

— Ами майната му — отсече Ваймс, извади меча си от ножницата и закрачи напред.

Лейди Сибил отдели някак омотаната рокля от бельото си и пристъпи предпазливо в тесния двор. Ако се ориентираше правилно, бе се озовала някъде зад замъка.

Долепи се до стената — доколкото това действие й беше достъпно, — когато чу някакъв звук. Стисна по-здраво железния прът, украсявал доскоро прозореца.

Едър вълк се показа иззад ъгъла, понесъл кост между челюстите си. Едва ли очакваше да я види. И несъмнено не очакваше железния прът.

— Ох, толкова съжалявам — промълви Сибил по навик, когато звярът се свлече на каменните плочи.

Откъм отсрещната страна на двора отекна взрив. Явно Сам влизаше в замъка.

— Сър, дали ни чуха? — попита Керът.

— Капитане, май ни чуха и в Анкх-Морпорк. Е, къде са всичките тия върколаци?

Ангуа мина пред останалите.

— Оттук.

Поведе ги по ниски стъпала и бутна една от вратите на вътрешната крепост. В залата горяха факли.

— Ще ни оставят пролука за бягство — промърмори Ангуа. — Винаги го правят.

Две по-малки врати в отсрещния край на залата се отвориха. Нямаха дръжки. Тези приспособления не са удобни за боравене с лапи.

Влезе Волфганг. Придружаваха го още половин дузина върколаци, пръснаха се наоколо и се излегнаха. Загледаха се в нашествениците с жадно любопитство.

— О, Цивилизован! — весело възкликна Волфганг — Ти победи в играта! Искаш ли да опитаме пак? При втора игра измисляме нещо по-интересно! Например отхапваме единия крак на противника!

— Май предпочитам анкх-морпоркското чувство за хумор — поклати глава Ваймс. — Къде е жена ми, мръснико?

Още чуваше как Детритус обтяга тетивата. Това му беше слабостта на грамадния арбалет. Можеше да се нарече скорострелно оръжие само по геоложките мерки за време.

— Я виж — Делфина! — бодро забеляза сестра си Волфганг. — Брей, какво ни е довлякла котката!

Той вече не обръщаше внимание на Ваймс. Пристъпи напред и от гърлото на Ангуа се изтръгна ръмжене. Този звук вцепеняваше мигновено почти всички печени кримки в Анкх-Морпорк, особено насред тъмна уличка. Гавин се обади с по-дълбок бас.

И Волфганг спря.

— Волфи, не ти стига мозъчето — нежно промълви Ангуа. — Ти не можеш сам да си измъкнеш главата от мокра кесия. Къде е мама? — Тя плъзна поглед по просналите се на пода върколаци. — Здрасти, чичо Улф… лельо Хилда… Магуен… Нанси… Юнити… Цялата глутница се е събрала, а? Само татко го няма, но сигурно се въргаля някъде. Що за семейство!…

— Настоявам тази гнусна сбирщина да напусне веднага — изрече баронесата, щом влезе в залата. Вторачи се яростно в Детритус. — Как си посмяла да доведеш трол в този дом!

— Я, макарата не ще да мръдне повече — жизнерадостно сподели Детритус и вдигна бръмчащия арбалет. — Накъде да стрелям, господин Ваймс?

— Олеле, само не тук! Между четири стени сме!

— А, само додето натисна спусъка, сър.

— Колко цивилизовано — изсъска баронесата. — Напълно в стила на Анкх-Морпорк. Въобразявате си, че низшите раси ще отстъпят при първата заплаха?

— Погледнахте ли портата си, преди да дойдете тук? — учтиво се осведоми Ваймс.

— Ние сме върколаци! — изщрака с челюсти баронесата. — Вашите глупави играчки не ни плашат.

— Но доста ще ви поизмъчат. А сега доведете лейди Сибил!

— Лейди Сибил се оттегли за отдих. А във вашето положение, господин Ваймс, не можете да настоявате за нищо. Ние не сме издирваните престъпници. — Ченето му увисна от тази наглост, а баронесата продължи: — Играта е в пълно съгласие с обичая. Провежда се поне от хиляда години. И в какво друго прегрешение ще ни обвините? Че сме откраднали любимия камък на джуджетата? Ние не…

— _Знаете_, че Питата не е била открадната. А аз знам, че…

— _Нищо_ не знаете! Затова пък подозирате всичко и всекиго. Такъв сте си по природа.

— Вашият син каза…

— За съжаление моят син е развил до съвършенство всеки мускул в тялото си, само че е пропуснал да се позанимава с мозъка си. Осмелявам се да предположа, че в цивилизования Анкх-Морпорк ви е позволено да нахлувате в домовете на хората и да ги рушите. Но в нашата изостанала провинция обичаят изисква да имате нещо повече от голословни обвинения.

— Надушвам страха — обади се Ангуа. — Излива се на талази от теб, майко.

— Сам?

Всички се озърнаха. Лейди Сибил с много озадачен и разгневен вид стоеше на площадката на стълбите. Държеше леко огънат железен прът.

— Сибил!

— _Тя_ ми каза, че си избягал и всички тук се опитвали да те спасят. Не е било вярно, нали?

Ужасно е да си го признаеш, но когато вече притискаш плешките си до стената, обзема те готовност да си послужиш с всяко оръжие, попаднало ти подръка. А в момента Ваймс долавяше, че Сибил е заредена и готова за изстрел.

Тя се погаждаше с хората. И на практика от момента, в който проговори, я учеха как да слуша. Сибил умееше да слуша така, че събеседниците й се изпълваха със самочувствие. Вероятно беше свързано някак с факта, че от невръстно дете си беше едро момиче. Опитваше се да изглежда малка, затова пък околните сякаш порастваха изведнъж. Разбираше се с хората с почти същата лекота като Керът. Не беше чудно, че и джуджетата я харесваха.

Освен това в „Справочникът на Туърп“ й бяха посветени няколко страници — огромни яки котви, забити в миналото. А джуджетата много почитаха онези, които знаеха пълното име на своя пра-пра-пра-прадядо. Отгоре на всичко Сибил нямаше дарбата да лъже — веднага се изчервяваше. Тя беше непоклатима като скала. В сравнение с нея дори Детритус изглеждаше някак мекушав.

— Скъпа, ние потичахме с наслада в горите — процеди Ваймс през зъби. — Сега те моля да дойдеш с нас, защото мисля, че е време да си побъбрим с краля. Ще му обясня всичко. Най-сетне разнищих тая история.

— Джуджетата ще ви убият — вметна баронесата.

— С тях все някак мога да се надбягвам — отвърна Ваймс. — А сега си тръгваме. Ангуа?

Ангуа не бе помръднала. Очите й не се отделяха от майка й и ръмжеше неспирно.

Ваймс разпозна признаците. Бе ги наблюдавал всяка събота вечер в баровете из Анкх-Морпорк. Космите настръхваха и накрая беше необходимо някой само да счупи бутилка. Или дори да мигне.

— _Тръгваме си_, Ангуа — повтори той.

Керът се пресегна и хвана ръката й. Тя се извъртя озъбена. Овладя се за частица от секундата.

— А, ето го момчето… — гърлено произнесе баронесата и говорът й стана по-завален. — Пррредаваш нарррода си заррради това?

Ушите й се удължаваха. И мускулите на лицето й зашаваха странно.

— И на какво дррруго те научи Анкх-Морррпорррк?

Ангуа потрепери.

— На самообладание. Да си вървим, господин Ваймс.

Върколаците скъсяваха полека разстоянието до отстъпващите заднешком натрапници.

— Не им обръщайте гръб — безизразно нареди Ангуа. — И не бягайте.

— Няма нужда да ми напомняш — изсумтя Ваймс.

Наблюдаваше Волфганг, който се плъзгаше гъвкаво по пода и се взираше в тях. „На вратата ще се скупчат…“ Ваймс погледна Детритус. Гигантският арбалет се люшкаше наляво-надясно заради опитите на трола да държи всички върколаци на прицел.

— Стреляй — подсказа му Ангуа.

— Това е семейството ти! — възкликна Сибил.

— Скоро ще оздравеят, повярвайте ми!

— Детритус, стреляй само при нужда — заповяда Ваймс, когато доближиха подвижния мост.

— Значи сега — натърти Ангуа. — Рано или късно Волфганг ще се нахвърли и ще вдъхне смелост на другите…

— Сър, трябва да ви кажа нещо — обади се Веселка. — Крайно спешно е. И много важно!

Ваймс погледна към отсрещния край на моста. В мрака се тълпяха фигури. Факлите осветяваха брони и оръжия, които препречваха пътя.

— Е, нямаше как да стане по-зле.

— Би могло — вдигна рамене лейди Сибил, — ако мостът гъмжеше от змии.

Керът се обърна рязко, щом чу кикота на Ваймс.

— Сър?

— Няма нищо, капитане. Гледай какво правят ония мръсници. С войниците после ще се разправяме.

— Само кажете кога, сър — напомни Детритус.

— Няма къде да мърррдате — заръмжа баронесата. — Стррражник! Изпълни задълженията си!

Една от фигурите крачеше по моста с факел в ръка. Капитан Тантони се изравни с Ваймс и го изгледа ядно.

— Отдръпнете се, сър — заповяда той. — Отдръпнете се или се кълна в боговете, че ще ви арестувам, ако ще и да сте посланик!

Кръстосаха погледи и Ваймс се извърна пръв.

— Направете му място да мине. Човекът е решил да си изпълни дълга.

Тантони кимна едва забележимо, продължи напето по моста и спря само на две крачки от баронесата. Отдаде чест.

— Махни тези хора! — сопна му се тя.

— Вие ли сте лейди Серафина фон Юбервалд? — попита Тантони, застинал вдървено.

— _Знаеш_ коя съм, човече!

— Настоявам да говоря с вас във връзка с обвинения, които бяха отправени пред мен.

Ваймс стисна клепачи. „Горкичкият идиот… Изобщо не съм искал да те…“

— Какво?! — не разбра баронесата.

— Милейди, бяха ми представени твърдения, че член или членове на вашето семейство са участвали в заговор с цел да…

— Как дррръзваш! — нададе вой Серафина.

Волфганг скочи и бъдещето се накъса на поредица от мимолетни сцени.

Още във въздуха той се преобрази във вълк.

Ваймс докопа приклада на арбалета и го дръпна надолу в мига, когато Детритус натисна спусъка.

Керът се втурна напред, преди Волфганг да се стовари върху гърдите на капитан Тантони.

Грохотът на пламтящото кълбо от хиляди дървени тресчици отекна из замъка.

И Керът стигна до Волфганг със скок. Удари го с рамо и двамата се проснаха на моста.

После събитията отново потекоха свързано, сякаш някой бе оправил скоростта на магическия фенер, който ги прожектираше.

Керът се изправи пъргаво и…

„Ох, прави го, защото сме в чужбина! — втрещи се Ваймс. — Иска всичко да е достойно.“

Керът се бе изпъчил срещу върколака, свил юмруци пред гърдите си — точно според „Фиг. 1“ от „Благородното изкуство на юмручния бой“. Стойката наистина правеше добро впечатление до момента, в който противникът ти строши носа с еднолитровата си халба.

В юмруците на Керът се криеше силата на ковашка преса. Успя да удари Волфганг два пъти, докато онзи се надигаше.

Върколакът повече се озадачи, отколкото пострада. После се преобрази, хвана връхлитащия юмрук с двете си ръце и стисна. За ужас на Ваймс той пристъпи без никакво усилие, изтласквайки Керът назад.

— Ангуа, не смей да мърдаш! — предупреди ухиленият Волфганг. — Иначе ще му счупя ръката. Всъщност бездруго ще му я счупя. Ами да!

Ваймс дори чу пращенето. Лицето на Керът побеля. Когато някой те е хванал за счупената ръка, вече си напълно в негова власт. „Богове, поредният идиот…“ Нали когато ги повалиш, не бива да им позволиш да станат! Проклет да е во веки веков маркиз дьо Въртиопаш! Учтивостта не е излишно качество и за ченгето, но едва след като просне вилнеещия престъпник.

— Аха! Той има и други кости! — напомни Волфганг и избута Керът още малко. Озърна се към сестра си. — Стой си там! Иначе съвсем ще го повредя! Е, тъй и тъй му е писано да страда…

Не довърши изречението, защото Керът го ритна в корема.

Волфганг отлетя, но превърна падането в задно салто. Приземи се като пружина, пак скочи към изумения Керът и го удари два пъти в гръдния кош. Все едно някой плесна с лопата по мокър бетон. Върколакът сграбчи падащия мъж, вдигна го с една ръка над главата си и го захвърли пред Ангуа.

— И той е много цивилизован! — кресна радостно. — Ето ти го, сестричке!

Ваймс чу някакъв звук до хълбока си. Гавин гледаше настръхнал и гърлото му клокочеше. И мъничкото кораво ядро от цинизъм в душата на Ваймс вметна: „Е, ти поне има от какво да си доволен.“

Струйки пара се издигаха от тялото на върколака, то лъщеше в светлината на факлите. Пръснатата по раменете руса коса сияеше като нахлупен на главата ореол.

Ангуа коленичи до неподвижния Керът, лицето й застина. Ваймс очакваше тя да изпищи от ярост.

Вместо това чу плач.

А до него Гавин заскимтя. Гледаше ту Ангуа, която се опитваше да вдигне Керът, ту Волфганг.

— Има ли други? — нетърпеливо попита върколакът, подскачайки по гредите на моста. — Ти какво ще кажеш, Цивилизован?

— Сам! — изсъска Сибил. — Ти не можеш…

Ваймс измъкна меча си от ножницата. И без това нямаше значение дали държи оръжие. Волфганг вече не си играеше, нямаше да удари и да се дръпне. Тези ръце можеха да минат през корема на Ваймс и да се подадат през гърба му…

Нещо се стрелна край рамото му. Гавин се блъсна в гърлото на Волфганг и го събори. Двамата се претърколиха по моста и върколакът си възвърна вълчия вид, за да захапе озъбените срещу него челюсти. Разделиха се, обиколиха се и пак се вкопчиха.

Като насън Ваймс слушаше тих глас някъде откъм краката си:

— В града нямаше да изкара и пет минути с такива тъпи номера. Ако и там се биеше тъй, щяха да го смелят на кайма! Да не се бе пръквал оня маркиз! — Гаспод се ежеше, късата му опашка потрепваше. — Ех, че глупчо! Ще му покажа аз как се побеждава в кучешки бой!

Вълците се въргаляха един друг по моста. Волфганг се опитваше да разпори корема на Гавин. Тогава Гаспод притича с писклив лай и се шмугна към слабините на върколака. Диво квичене прониза ушите на стоящите наоколо, а ръмженето на Гаспод стана доста по-приглушено. Волфганг се изстреля отвесно нагоре и Гавин заби глава в него. Тримата се блъснаха в парапета, разтрошиха го, увиснаха за миг в пращяща от свирепост топка и се стрелнаха към ревящата разпенена река.

Откакто Тантони тръгна по моста, не бе минала и една минута.

Баронесата се взираше в пропастта. Ваймс не я изпускаше от поглед.

— Сержант — подхвърли той на Детритус, — сигурно ли е, че няма защо да се боиш от върколаци?

— Абсолютно, сър. Пък и аз пак си заредих арбалетчето.

— Тогава влез в замъка и доведи местния Игор — спокойно нареди Ваймс. — Ако някой реши да ти се пречка, стреляй по всички вътре.

— Няма проблеми, сър.

— Няма да си играем на господин Умерен.

— Тъкмо сега съм й забравил правилата на тая игра.

— Върви. Сержант Ангуа?

Тя не го погледна.

— Сержант Ангуа!

— Защо сте толкова… хладнокръвен? — озъби му се Ангуа. — Той е ранен.

— Знам. Иди да си поприказваш с ония стражници пред моста. Като ги гледам, уплашиха се. Не искам никакви нещастни случаи. Ще имаме нужда от тия момчета. Веселке, покрий двамата капитани с нещо топло.

„Ох, да имах и аз с какво да се сгрея!“ Мислите му капеха мудно като замръзваща вода. Струваше му се, че само да помръдне и по него ще запука лед.

— А сега, госпожо — вторачи се в баронесата, — вие ще ми предадете Гранитната пита.

— Той ще се върне! — процеди тя. — Такова падане е нищо за него! И тогава ще те намери.

— За последен път… Искам каменната реликва на джуджетата. Вълците чакат наблизо. А джуджетата чакат в града. Дайте ми Питата и може би всички ще оцелеем някак. Засега опитвам с дипломация. Не ме карайте да предпочета нещо друго.

— Ако кажа само една дума…

Ангуа отново заръмжа. Сибил доближи баронесата и я награби.

— Нито веднъж не ми отговори на писмата! От толкова години ти пиша!

Серафина я зяпна смаяно, както се случваше на мнозина сполетени от привидно нелогичните нападки на Сибил.

— Щом знаете, че Питата е при нас — промълви тя на Ваймс, — би трябвало да знаете и че не е истинската. Каква ли полза ще имат джуджетата от нея!

— Да, поръчали сте я в Анкх-Морпорк. Защо ли направо не са й ударили печат „Произведено в Анкх-Морпорк“! Но някой затри човека, който я направи. Туй си е убийство. И е незаконно. — Ваймс кимна на баронесата. — Може да не знаете, но си имаме закони вместо обичаи.

Гаспод се измъкна немощно от реката и застана треперещ на облите камъчета. Всяка частичка от тялото му го болеше. В ушите му се блъскаше гаден звън. По единия му крак се стичаше кървава струйка.

Последните няколко минути бяха малко смътни, но все пак си спомни, че се състояха почти само от вода, която го налагаше немилостиво.

Разтръска се и ледените висулки по козината му издрънчаха.

По навик застана до най-близкото дърво и трепна от болка, когато вдигна крак.

— ИЗВИНЯВАЙ, НО…

Мълчание, изпълнено с напрегнат размисъл.

— Туй не биваше да го правите — изхриптя накрая Гаспод.

— СЪЖАЛЯВАМ. МОЖЕ БИ НЕ ИЗБРАХ НАЙ-ПОДХОДЯЩИЯ МОМЕНТ ДА СЕ ОБАДЯ.

— Ами ако се поболея от стряскането?

— ПРОСТО НЕ ЗНАМ КАКВО ДА КАЖА…

— И какво ще стане сега? — въздъхна Гаспод.

— МОЛЯ?

— Мъртъв съм, нали?

— НЕ. ДА СИ ПРИЗНАЯ, ТОВА МНОГО МЕ ИЗНЕНАДВА, НО ТВОЕТО ВРЕМЕ ОЩЕ НЕ Е ДОШЛО.

Смърт извади пясъчен часовник изпод наметалото си, погледна го срещу звездите и се отдалечи по брега.

— Да ме прощаваш, ама никакъв шанс ли нямам да ме откараш донякъде? — попита Гаспод, който едва куцукаше подире му.

— ДОРИ НИЩОЖЕН НЯМАШ.

— Ясно, ама като съм дребно псе в тоя дълбок сняг, ще ми замръзнат… нали се сещаш, де…

Смърт спря до водата. В плиткото лежеше тъмен силует.

— Ох… — задави се Гаспод.

Смърт се наведе. Блесна синя светлина, после той изчезна.

Гаспод потрепери. Наджапа в реката и побутна с муцуна подгизналата козина на Гавин.

— Не е редно да става тъй — залая тихичко. — Да беше човек, щяха да те положат на голям кораб, а с отлива щяха да го подпалят и да го пуснат в морето. Не биваше да сме само ти и аз в тоя леден пущинак.

Нещо трябваше да се направи. И костният мозък му го подсказваше. Замъкна се обратно на брега и се покатери с усилие върху дънера на паднала върба.

Прокашля се. И започна да вие.

Отначало и на самия него му звучеше зле, но воят се засили и се изчисти, набра звучност… а когато Гаспод спря, за да си поеме дъх, вече се носеше от гърло на гърло из цялата гора.

Обгърна го, свали го от дънера и го тласна нагоре по склона. Сякаш го вдигаше, когато газеше в преспите. Плъзгаше се между дърветата — плетеница от толкова гласове, че придобиваше собствен живот. По-късно Гаспод си спомни как се чудеше дали воят не е стигнал чак до Анкх-Морпорк.

Или много по-надалеч.

Ваймс неволно се възхити на баронесата. Тя не се предаваше дори и натикана в ъгъла.

— Не знам нищо за ничия гибел…

Откъм гората ги връхлетя многогласен вой. Колко ли вълци се криеха там? Никога не можеш да ги зърнеш, но отпушат ли гърла, вече ти се привиждат зад всяко дърво. А този вик на вълчите души сякаш падаше във въздушно езеро и вълните се разнасяха в безкрая.

Ангуа отметна глава и изкрещя. После налетя към баронесата. Дъхът й съскаше между зъбите, пръстите й се сгърчиха.

— Дай му… проклетия камък… Някой… от вас… ще посмее ли… да ми се изпречи? Сега? Дай му камъка!

— Каква жлополука е штанала?

Игор се клатушкаше през разбитата порта, следван от Детритус. Видя двамата повалени мъже и изприпка към тях като огромен паяк.

— Донеси камъка — ръмжеше Ангуа. — А после… ще си… отидем. И оттук го надушвам. Или искаш да мина през вас, за да го взема?

Серафина се опита да устои на погледа й, но след миг се завъртя на пети и изтича в замъка. Другите върколаци се отдръпнаха, сякаш от очите на Ангуа ги шибаха камшици.

— Ако не успееш да помогнеш на тези хора — каза Ваймс на коленичилия Игор, — имам лоши опасения за бъдещето ти.

Игор само кимна.

— Ей тожи — посочи Тантони — има шамо ражкъшани мушкули, ще го жашия жа нула време. А тожи… — потупа лекичко Керът — … е ш лошо шчупена ръка. — Вдигна глава за миг. — Гошподарят Волфганг пак ли ше е жабавлявал?

— Ще го оправиш ли? — сопна се Ваймс.

— Днеш е къшметлия — закима Игор. — Дори мога да го поправя. Току-що получих два бъбрека, чудешен комплект. Принадлежаха на младия гошподин Крапанти. Той ижобщо не пиеше. Жалко, че попадна под онажи лавина…

— А нуждае ли се от тези бъбреци? — намеси се Ангуа.

— Не, но винаги шъм кажвал, че човек трябва да ше штреми към шъвършенштво.

Игор се ухили. Беше странна гледка. Белезите запълзяха по лицето му като гъсеници.

— Само се погрижи за ръката му — непреклонно отсече Ваймс.

Баронесата се върна, заобиколена от неколцина върколаци. И те отскочиха, щом Ангуа се озърна.

— Вземете непотребния боклук! — изфуча Серафина. — Нищожен фалшификат. Това не е престъпление!

— Аз съм полицай — изрече Ваймс. — Винаги мога да открия престъпление.

Шейната се носеше надолу към Начук, ускорявана от собствената си тежест. Стражниците от града тичаха до нея, от време на време я насочваха или побутваха. След като капитанът им пострада, бяха объркани и ядосани. Нямаха никакво желание да се подчиняват на Ваймс, но правеха каквото им кажеше Ангуа — тя беше от съсловието, което по традиция заповядваше тук.

Двамата ранени бяха сложени в шейната и увити в одеяла.

— Ангуа… — подвикна Ваймс.

— Да, сър?

— Някакви вълци ни придружават. Мяркат се между дърветата.

— Знам.

— На наша страна ли са?

— Да речем, че засега не са на ничия страна. Не съм им особено симпатична, но знаят, че… с Гавин беше друго. Само това е важно в момента. Някои от техния клан са се пръснали да търсят моя брат.

— Че може ли да е оцелял? Доста дълго летя надолу.

— Е, не беше нито огън, нито сребро. Няколко километра буйна река, осеяна с камъни. Сигурно го е боляло страшно, но ние оздравяваме невероятно бързо.

— Виж какво, много съжалявам, че…

— Не, господин Ваймс, не съжалявате. И не би трябвало. Керът просто не проумя какво представлява Волфганг. Няма как да победиш твар като него в честен бой. Не забравям, че и той е от семейството ми, но… чувствата не са най-важното. Керът все това повтаряше.

— И тепърва ще го повтаря — остро натърти лейди Сибил.

— Да…

Керът отвори очи.

— Какво… стана там?

— Волфганг те преби — осведоми го Ангуа и му изтри челото.

— Как така? — учуди се Керът и понечи да се надигне, но изохка и пак легна по гръб.

— Аз какво ти разправях за скапания маркиз дьо Въртиопаш? — заяде се Ваймс.

— Извинете, сър.

Нещо ярко литна над гората далеч от тях. Изчезна и след миг избухна зелено сияние. Няколко секунди по-късно чуха и тихия пукот.

— Хората на сдружението са стигнали до сигналната кула — кимна Ваймс.

— Тая проклета шейна не може ли да върви по-бързо? — зъбеше се Ангуа.

— Вече можем да се свържем с Анкх-Морпорк — продължи Ваймс.

След всичко преживяно тази мисъл го ободри незнайно защо. Дори си помисли, че това е човешката разновидност на вълчия вой, разнасящ вестите. Вече не се давеше в дълбок вир. Е, да, давеше се, но уловен за края на извънредно дълго въже. Всъщност наистина имаше разлика.

Тази стаичка над едно магазинче в Начук се ползваше от мнозина, но видът й подсказваше, че никой не се е загрижил да я поддържа. В ъгъла личаха купчинки прахоляк, а столовете, които в момента образуваха неправилен кръг, бяха подбрани заради свойството им да се редят спретнато един върху друг, а не заради удобството.

Лейди Марголота се усмихна на другите вампири, които се събираха тук. Срещите й допадаха.

В групата имаше всевъзможни чешити и тя често се питаше какви ли са подбудите им. Може би ги свързваше поне убеждението, че какъвто и да си, не е задължително да си останеш такъв…

Най-практично е да започнеш полека. Смучи, но не пронизвай до смърт. Стъпка по стъпка. После откриваш, че съкровеното ти желание е надмощието, а има несравнимо по-любезни начини да го постигнеш. След време откриваш, че и то е евтина дрънкулка. Всеки як грубиян може да има надмощие. Истинската награда за усилията е контролът. Лорд Ветинари съзнаваше това. Когато на везните са сложени големи тежести, трябва да знаеш къде да натиснеш с палец.

И започваш с властта над себе си.

Тя се изправи. Другите я гледаха малко смутено, но дружелюбно.

— Името ми в най-кратката зи форма е лейди Марголота Амая Азумпта Кразина фон Юбервалд. Аз зъм вампирка…

Те отвърнаха в хор:

— Здравей, лейди Марголота Амая Азумпта Кразина фон Юбервалд!

— Въздържам зе от почти четири години. И дозега зи казвам: „Нека зе преборя и тази нощ.“ Дори една шия е прекалено много. Но… въздържанието зи има и добрите зтрани…

Нямаше стражници на портата, но имаше голямо струпване на джуджета около посолството. Шейната спря. Впрегнатите вълци нервно тръскаха глави и скимтяха към Ангуа.

— Трябва да ги пусна. Дойдоха чак дотук само защото се боят от мен…

Ваймс не намираше на какво да се чуди. В момента всеки би се уплашил от Ангуа.

Затова пък цял взвод джуджета крачеха припряно към шейната.

Ваймс осъзна, че ще имат нужда от още няколко секунди, за да схванат какво става. Виждаха пред себе си стражници от града, един Игор и върколак. Бяха и сащисани, и разколебани. Ето ти го тъничкия процеп, в който да забие лоста. Макар да се срамуваше, изпълваше го и увереност, че наглите гадове винаги имат предимство.

Изгледа заповеднически предводителя на джуджетата.

— Как се казваш? — попита с нетърпящ възражения тон.

— Вие сте арес…

— Знаеш ли, че Гранитната пита беше открадната?

— Вие сте… Какво?!

Ваймс се пресегна назад и взе торбата от шейната.

— Елате по-наблизо с тия факли! — кресна на другите джуджета.

В гласа му липсваше и следа от съмнение, че ще се подчинят. И те се подчиниха. „Имам двайсетина секунди, после — край на магията…“

— А сега го вижте туй — нареди и извади нещото от торбата.

Няколко джуджета паднаха на колене. Мърморенето на тълпата плъзна в разширяващи се кръгове. Още един вой… тоест слух. С кръвясалите очи на мисления си взор виждаше как кулите тракат и щракат, как предават до Генуа същото съобщение, което е изпратено от Анкх-Морпорк.

— Искам да занеса находката на краля — оповести Ваймс в пълната тишина.

— Ние ще я отнесем… — възрази предводителят и пристъпи към него.

Ваймс прекрачи встрани.

— Добра ви вечер, момци — изправи се в шейната Детритус.

Подложената на противоестествено напрежение тетива издаваше измъчени звуци като омаломощено от болка метално животно. Нахаканото джудже се озова на две-три стъпки от няколко десетки върхове на стрели.

— _А от друга страна_ — подхвана Ваймс, — можем още да си поприказваме. Като те гледам, трябва да си словоохотливо джудже.

Предводителят кимна.

— Първо — има ли някаква причина да не внесем в посолството тези двама мъже, преди да са умрели от раните си?

Арбалетът помръдна в ръцете на Детритус. Джуджето кимна.

— Значи да ги внесем, за да бъдат лекувани вътре? — поиска да се увери Ваймс.

Предводителят кимаше пред снопа стрели, по-голям от главата му.

— Превъзходно. Виждаш ли как се разбираме, когато си побъбрим? А сега ти предлагам да ме арестуваш.

— _Искате_ да ви арестувам ли?

— О, да. Също и лейди Сибил. Ние доброволно се поставяме на разположение на вашето правосъдие.

— Именно — добави лейди Сибил. — Настоявам да бъда арестувана.

Тя се изправи в целия си ръст. Праведното възмущение пламтеше в нея като пожар и джуджетата разшириха кръга около нея в очакване на скорошна експлозия.

— И понеже арестът на посланика непременно ще причини… някои затруднения в отношенията с Анкх-Морпорк — продължи Ваймс, — най-сериозно ви съветвам да ни отведете направо при краля.

Сякаш по висша благословия далечната кула изстреля поредната сигнална ракета. Снегът позеленя за миг.

— Това какво означава? — подозрително попита предводителят на джуджетата.

— Означава, че Анкх-Морпорк знае тукашните случки — отвърна Ваймс, а в същото време се молеше горещо да е така. — Не ми се вярва, че ще искаш тъкмо ти да си джуджето, разпалило война.

Предводителят се обърна към помощника си. В разговора се намеси и трето джудже. Ваймс не успяваше да проследи скорострелния спор, но зад него зашепна Веселка:

— Малко се е объркал. Не желае нищо лошо да сполети Питата.

— Прекрасно.

Предводителят пак изгледа Ваймс.

— Ами тролът?

— О, Детритус ще остане в посолството.

Това като че поуспокои страстите, но спорът не секваше.

— Сега пък какво има? — засъска Ваймс.

— Нямало дори приблизително подходящ прецедент — смънка Веселка. — Вие уж сте неуспял убиец, но се върнахте, за да се явите пред краля, освен това носите Питата…

— Нямало прецедент ли? — ядоса се Сибил. — Има, дяволите ги взели всички, да ме прощавате за клачианския израз…

Тя напълни дробовете си с въздух и запя.

— Ох, олеле… — избълва потресената Веселка.

— Какво, бе, какво? — подръпна я за ръкава Ваймс.

А джуджетата се взираха вцепенени в лейди Сибил, която включи на пълна мощност оперния си глас. За аматьорско сопрано имаше потресаваща звучност и диапазон. Лекото трептене на гласа не би й позволило да се качи на сцената, но пък придаваше на арията именно онези колоратури, от които се разтапят джуджешките сърца.

От околните покриви падаха грамадни буци заледен сняг. Висулките под стрехите трепереха. „О, небеса! — слиса се Ваймс. — Ако си сложи корсет с шипове и нахлупи шлем с крилца, може да е една от ония, дето отнасят загиналите воини от бойното поле…“

— Сър, това е Арията за откупа, която пее Железния млат — започна да обяснява Веселка. — Уф, не може да се преведе точно, но… „Ето, идвам да откупя любовта си и нося пребогат дар. Вече никой освен краля няма власт над мен, а ако ме възпрете, ще погазите всички закони в света. Истината е по-скъпоценна от златото…“ Ъ-ъ, винаги е имало спорове за това твърдение, но вече е общоприето, стига да става дума за велика истина…

Ваймс наблюдаваше джуджетата. Бяха омаяни, един-двама сред тях безмълвно повтаряха думите.

— Дали ще успее? — прошепна Ваймс.

— Сър, трудно е да се посочи по-значителен прецедент. Ами че това е нашата песен на песните! Върховният призив! Арията е едва ли не част от джуджешкия закон! Те не са способни да откажат. Иначе… няма да са джуджета!

Ваймс забеляза как едно джудже извади кърпичка от фино изплетена стомана и си издуха носа с мокър звън.

Когато последният звук от арията заглъхна, внезапната тишина бе разцепена от гръмовен трясък — джуджетата удряха с брадвите си по щитовете.

— Всичко е наред! — побърза да го успокои Веселка. — Те я аплодират!

Измъчената от усилието Сибил се обърна към съпруга си. Тя сияеше сред факлите.

— Как мислиш, справих ли се?

— Като ги слушам, вече си почетно джудже. — Ваймс й подаде ръка. — Ами да вървим.

Новината ги изпреварваше. Джуджетата се изливаха като придошла река от портата към Долния град, когато пристигнаха дукът и дукесата.

И зад тях се тълпяха джуджета, напорът ги носеше напред. Непрекъснато се протягаха ръце да докоснат Питата.

И в асансьора при тях се натъпка тълпа. А долу тътенът на разговорите секна изведнъж, щом Ваймс пристъпи и вдигна Питата над главата си. После скалните стени се разлюляха от невероятния възторжен рев.

„Те дори не я виждат. За повечето е бяло петънце в далечината. Тъкмо туй са си мислили заговорниците, нали? Не се налага да крадеш нещо, за да изнудваш с него.“

— Те трябва да бъдат арестувани!

Дий бързаше към тях, следван от множество въоръжени джуджета.

— Повторно ли? — учуди се Ваймс, без да отпуска вдигнатите си ръце.

— Вие се опитахте да убиете краля! И избягахте от килията!

— Е, за туй ще трябва да чуем повечко показания — насили се Ваймс да отговори спокойно. Питата му тежеше. — Дий, няма как да държиш на тъмно всички до безкрайност.

— Вие в никакъв случай няма да се срещнете с краля!

— Тогава ще хвърля Питата!

— Ами хайде, де! Няма…

Ваймс чу колективната въздишка на ужас.

— Какво няма? — подкани кротко. — Няма значение ли? Ама туй е Питата!

Едно джудже, което ги придружаваше от посолството, изкрещя нещо и неколцина други го подкрепиха.

— Прецедентът е на ваша страна — преведе Веселка. — Напомнят, че могат да ви убият и след срещата с краля.

— Тая приказка малко се разминава с надеждите ми, но засега… карай да върви. — Ваймс прикова с поглед Дий. — Ти поиска да открия туй нещо. Виж колко ме бива — връщам Питата на законния й собственик…

— Вие… Кралят няма да… Можете да я предадете на мен — измисли най-сетне Дий, изопвайки се чак до гърдите на Ваймс.

— Немислимо! — отсече лейди Сибил. — Когато Железния млат е връщал Питата на Кървавия топор, нима би я предал в ръцете на Слограм?

Хор на несъгласието.

— Не, разбира се — вдигна рамене и Дий. — Слограм е бил измен…

Задави се.

— Мисля — настоя Ваймс, — че е най-добре да отидем при краля. А ти?

— Не можеш да настояваш!

Ваймс посочи напиращото гъмжило.

— Ще се слисаш колко ще ти бъде трудно да им го обясниш.

Мина половин час, докато се срещнат с краля. Трябваше да бъде събуден. И да се облече. Не можеш да припираш кралете.

Ваймс и Сибил седяха на твърде малки за тях столчета, обкръжени от джуджета, които още не знаеха дали са охрана на арестанти или почетен ескорт. И други надничаха през вратата. Ваймс чуваше жуженето на разпаленото обсъждане навън.

Не си губеха времето да зяпат него. Взираха се в Питата на коленете му. Личеше, че повечето не са я виждали досега.

„Окаяни дребосъци… Всички вярвате в тая измишльотина, а още преди да свърши денят, ще ви кажат, че е скапан фалшификат. И тогава ще прозрете измамата. Свършено е със спретнатия ви свят, а? Заех се да разкрия престъпление, а накрая самият аз ще извърша много по-страшно злодеяние. И ще съм невероятен късметлия, ако се измъкна жив и здрав оттук, нали?“

Другата врата се отмести встрани. Излязоха две джуджета-тежкари, както ги определи мислено Ваймс. Опариха всички наоколо с професионалния поглед: „За ваше удобство и полза решихме да не ви очистим още сега.“

Влезе и кралят, потривайки ръце.

— А, ваше превъзходителство. — Не беше поздрав, а отбелязване на факт. — Убеждавам се с очите си, че носите нещо, което ни принадлежи.

Дий се отдели от тълпата до входа.

— Ваше величество, длъжен съм да отправя сериозни обвинения!

— Нима? Ами доведете тези хора в залата на закона. Под охрана, разбира се.

Обърна им гръб и се отдалечи. Ваймс се озърна към Сибил и вдигна рамене. Последваха краля и врявата на главната пещера стихна зад тях.

Ваймс отново попадна в залата с прекалено много рафтове и прекалено малко свещи. Кралят седна.

— Тежка ли е Питата, ваше превъзходителство?

— Да!

— Бремето на историята, нали разбирате. Оставете я на масата, но извънредно внимателно. Дий… слушам те.

— Това… нещо… — посочи Опитвачът на идеи, — това нещо е… фалшификат, копие. Подправено е! Изработили са го в Анкх-Морпорк! В ход е заговор и съм убеден, че можем да докажем съучастието на милорд Ваймс! Това не е Питата!

Кралят доближи една свещ до Питата и я огледа изпитателно от всички страни.

— И преди съм я виждал неведнъж — промълви накрая. — Бих казал, че пред нас наистина е видимото и съкровеното.

— Ваше величество, настоявам… тоест съветвам ви да настоявате за по-строг оглед.

— Тъй ли? — меко отвърна кралят. — Е, аз не съм специалист, признавам. Но нима не сме споходени от добра сполука с присъствието на Албрехт Албрехтсон за коронацията? Из всички джуджешки общности е всеизвестно — поне според мен, — че той е авторитетът по Питата и нейната история. Нареди да го поканят. Осмелявам се да предположа, че не е далеч оттук. Струва ми се, че всички са се събрали зад онази врата.

— Веднага, ваше величество.

Тържеството в очите на Дий, когато претича край Ваймс, беше направо порочно.

— Скъпа, изглежда ще имаме нужда от още една ария, за да се измъкнем — промърмори Ваймс.

— Сам, опасявам се, че знам само тази. В останалите се пее за злато.

Дий доведе не само Албрехт, но и още няколко несъмнено видни и влиятелни джуджета.

— Албрехт — подхвана кралят, — погледни онова на масата. Чухме твърдение, че то не е видимото и съкровеното. Моля те да изкажеш мнението си. — Кралят кимна към Ваймс. — Ваше превъзходителство, моят приятел разбира добре морпоркски, но не замърсява въздуха със звуците му. Въпрос на предпочитание, нали разбирате?

Албрехт изгледа враждебно Ваймс и пристъпи към масата.

Той също огледа Питата отвсякъде. Премести още свещи и се наведе, за да провери отблизо кората.

Извади нож от канията на колана си, чукна с него Питата и се заслуша с някак хищно напрежение. Обърна Питата. Помириса я.

Лицето му се кривеше. Отстъпи крачка и изрече:

— _Х’градз?_

Другите промърмориха нещо и закимаха.

Ваймс се смръзна — Албрехт отряза миниатюрно парченце от Питата и го сложи в устата си.

„Гипс! Пресен гипс от Анкх-Морпорк… Дий ще извърти всичко в своя полза…“

Албрехт изплю залъка в дланта си и вдигна очи към тавана, докато обмисляше вкуса в устата си.

Двамата с краля се спогледаха задълго.

— _П’акга_ — накрая заяви Албрехт, — ’а п’акагаад…

Останалите свидетели пак се разшумяха сдържано, а Веселка преведе шепнешком:

— „Това е видимото и съкров…“

— Да, да — прекъсна я Ваймс.

„По дяволите, страхотни майстори сме. Анкх-Морпорк, много се гордея с тебе. Като решим да правим фалшификат, оказва се по-свестен от оригинала. Освен ако… Пак ли пропуснах нещо?“

— Благодаря ви, господа — махна с ръка кралят.

Новодошлите се изнизаха неохотно, но начесто поглеждаха през рамо Ваймс.

— Дий, би ли донесъл моята брадва от покоите ми? — изрече кралят. — Лично ти, моля те. Не искам никой друг да я пипа. Ваше превъзходителство, вие и почитаемата ви съпруга останете. Но това… джудже с вас трябва да излезе. И пред вратата ще застане охрана. Дий?

Опитвачът на идеи не бе помръднал.

— _Дий?_

— К… Да, ваше величество?

— Прави каквото ти казах!

— Ваше величество, един от праотците на този човек е убил крал!

— Дръзвам да допусна, че това не се предава по наследство! А сега изпълни заповедта ми!

Опитвачът на идеи побърза да излезе от залата, озъртайки се към Ваймс. Кралят се облегна в креслото си.

— Седнете, ваше дежурство по черна дъска. Настанете и съпругата си. — Опря лакът на облегалката и обхвана брадичката си с пръсти. — А сега, господин Ваймс, кажете ми истината. Искам да чуя всичко. Разкрийте ми истината, която е по-ценна от… да речем, оскъдно количество злато.

— И аз вече не съм сигурен дали я знам — поклати глава Ваймс.

— А, това е добро начало — поощри го кралят. — Тогава споделете с мен подозренията си.

— Ваше величество, готов съм да се закълна, че онуй нещо на масата е фалшиво като тенекиен долар.

— О, нима?

— _Истинската_ Пита не е била открадната, а унищожена. Предполагам, че е надробена и смесена с пясъка в пещерата. Опитайте се да си представите, ваше величество — когато е ясно, че нещо липсва, а някой се появява с негово подобие, всички си мислят: „Туй ще да е, няма какво друго да е, защото не го намерихме, където трябваше да бъде.“ Такива сме си. Нещо изчезва, друго като него се появява някъде и какво си казваме? „Ами да, някак са го пренесли от едното място на другото…“ — Ваймс потърка носа си. — Извинете, недоспал съм…

— Справяте се прекрасно за човек, който спи с отворени очи.

— Мисля, че… крадецът е заговорничил с върколаците. Тъкмо те стоят зад цялата глупост със „Синовете на Аги Чукокрадеца“. Щели са да ви изнудят да се откажете от трона. Е, вие си го знаете. За да тъне Юбервалд в мрак. Ако се инатите, трябвало е да има война, ако се съгласите — на Албрехт щяха да пробутат фалшива Пита.

— Какво друго знаете?

— Ами копието е направено в Анкх-Морпорк. Имаме си сръчни майстори. Някой е заповядал да убият изпълнителя на поръчката, но няма как да открия подробностите, докато не се прибера у дома. Тогава ще науча всичко.

— Значи наистина сте много изкусни, щом и Албрехт се заблуди. Според вас как е възможно това?

— Истината ли искате, ваше величество?

— Непременно.

— Да допуснем ли, че и Албрехт е замесен? Старият ми сержант все натякваше да търсим кой ще се облажи от далаверата.

— Хъм… Кой ли беше казал „Където има ченгета, има и престъпления“?

— Ъ-ъ, аз, сър, но…

— Да проверим дали сте прав. Дий имаше време да помисли. А, ето го…

Опитвачът на идеи носеше джуджешка брадва. Беше миньорско сечиво — с кирка от едната страна, за да проучваш рудните залежи, и с широка остра брадва от другата, за да не позволиш никой да ти попречи в това занимание.

— Дий, повикай охраната — заповяда кралят. — Както и младото джудже, което придружава негово превъзходителство. Тези неща трябва да се вършат пред свидетели, нали разбираш.

Ваймс се взираше в лицето на Дий, докато повиканите влизаха. „Тоя наръчник май го има навсякъде. Всяко ченге знае как да подхване работата. Внушаваш им, че знаеш за престъплението, но не казваш нищо точно, издърпваш им килимчето изпод краката, приказваш спокойно и…“

— Дий, опри дланите си на Питата.

Опитвачът на идеи се стресна.

— Ваше величество?…

— Искам ръцете ти да са върху Питата. Подчини се на волята ми. Веднага.

„… внимаваш да знаят, че са заплашени, но не споменаваш от какво. Защото не можеш да ги измъчиш повече, отколкото ще ги тормози въображението им. Навиваш пружинката, докато не се скъса, или както правеше старата госпожа в училището — докато не усетят, че са си подмокрили и обувките. Отгоре на всичко не остават никакви белези.“

— Сега ми разкажи за смъртта на Дългопръст, Началника по свещите — нареди кралят, след като Дий докосна Питата и очите му зейнаха от кух страх.

Думите се заизливаха от устата на Опитвача на идеи.

— О, ваше величество, както вече ви обясних…

— Дий, ако дланите ти не са плътно опрени в Питата, ще се погрижа някой да ти помогне. Искам отново да ми разкажеш за смъртта му.

— Аз… той… сам посегна на живота си. От срам.

Кралят взе брадвата си и я обърна с върха на кирката към него.

— Опитай пак.

Ваймс вече чуваше накъсаното дишане на Дий.

— Самоуби се, ваше величество!

Кралят се усмихна на Ваймс.

— Ваше превъзходителство, имаме едно древно поверие. Понеже Питата съдържа зрънце истина, тя ще се нажежи до червено, ако някой изрече лъжа наблизо. Разбира се, в тези модерни времена едва ли някой вярва в това. — Загледа се в Дий. — Разкажи ми пак — почти му прошепна.

Брадвата се поклащаше леко в ръцете на краля и острието й отразяваше ритмично пламъчетата на свещите.

— Той сам се лиши от живот! Сам!

— О, да. Вече го каза. Благодаря ти. Дий, спомняш ли си върху кого е била стоварена вината, когато Слограм изпратил лъжливо съобщение до Кървавия топор, че Железния млат е загинал в битката, и заради него Кървавия топор се самоубил?

— Виновен е бил Слограм, ваше величество — тутакси отговори Дий.

Ваймс заподозря, че просто повтаряше наученото наизуст.

— Да… — Кралят сякаш остави думата да увисне във въздуха, после продължи: — А кой заповяда да бъде убит онзи фабрикант в Анкх-Морпорк?

— Ваше величество?…

— Попитах те кой заповяда да бъде убит онзи фабрикант в Анкх-Морпорк? — със същия равен глас повтори кралят.

Звучеше напевно, успокояващо, но и подсказваше, че е готов да изрича въпроса, докато не чуе отговора.

— Нищо не знам за…

— Охрана! Притиснете дланите му към Питата.

Две джуджета застанаха до Дий и хванаха ръцете му.

— Дий, питам те отново — кой даде заповедта?

Опитвачът на идеи се гърчеше, сякаш ръцете му горяха.

— Аз… аз…

Ваймс виждаше как кожата по ръцете на Дий побеля от усилията да ги вдигне над Питата.

„Но нали е фалшива? На какъвто ще да е бас се хващам, че той е надробил истинската, значи знае! Буца гипс, и то сигурно още влажна в средата!“ Ваймс напъна ума си. Истинската Пита е била в пещерата, нали? Или не? Ако не, къде е била? И върколаците бяха уверени, че имат копие, а откакто беше в техния замък, не изпускаше Питата от поглед. Мъчеше се да открие нещо смислено в мъглата на преумората.

Преди му бе хрумнало за миг, че може би истинската пита е била в Музея на джуджешкия хляб. Така също биха могли да я опазят. Никой няма да краде фалшификат. Цялата объркана история беше досущ като легендата за Петия слон — нищо не е каквото изглежда. Ама че мътилка…

Коя Пита е истинската?

— Дий, кой даде заповедта? — питаше кралят.

— Не бях аз! Само казах, че трябва да направят необходимото, за да остане всичко в тайна!

— И на кого каза това?

— Ще ви изброя имената им!

— По-късно ще направиш и това, младок, уверявам те. А ролята на върколаците каква беше?

— Баронесата измисли всичко! Това е истината!

— Юбервалд за върколаците. А, да, девизът… „Радост чрез сила.“ Предполагам, че са те затрупали с обещания. Вече можеш да дръпнеш ръцете си от Питата. Нямам желание да те тормозя повече. Но защо постъпи така? От своите предшественици чувах само добри думи за теб. Ти имаш и власт, и влияние… а изведнъж се превръщаш във върколашка лапа. Защо?

— Защо на тях ще им се размине?!

Дий вече не владееше гласа си. Кралят се озърна към Ваймс.

— Е, мисля си, че върколаците ще съжаляват много за…

— Не за тях говоря! А за онези… в Анкх-Морпорк! Носят грим, рокли и разни други… гнусотии! — Дий посочи с пръст Веселка. — Ха’ак! Как смееш дори да гледаш Питата! Позволявате на нея — Ваймс за пръв път чуваше дума, изплюта с толкова отровна злоба — да се фръцка тук! И това вече се случва навсякъде, защото няма твърдост, няма послушание, няма почит към древните обичаи! Те гризат опората на всичко джуджешко с техните… техните меки дрешки, намацаните си лица и поквареното си държание. Как е възможно да сте крал, щом им позволявате? Разложението е плъзнало навсякъде, а вие не правите нищо! Защо те ще си позволяват това?! — Дий вече хлипаше. — А аз не мога!

Ваймс се слиса — Веселка мигаше начесто, за да махне сълзите от миглите си.

— Ясно… — промълви кралят и кимна на охраната. — Изберете подходяща килия за… нея. Някои неща можем да отложим с ден-два.

Изведнъж Веселка отдаде чест.

— Ваше величество, разрешавате ли да я съпроводя до килията?

— И защо те обзе такова желание, ъ-ъ… младо джудже?

— Сигурно би искала да си облекчи душата пред някого. Аз поне знам, че бих го искала в нейното положение.

— Така ли? Виждам, че твоят командир не възразява. Върви тогава.

Кралят се отпусна в креслото, когато изведоха затворничката и новоизлюпената й изповедничка.

— Е, ваше превъзходителство?

— Тая ли е истинската Пита?

— Още ли не сте убеден?

— Ами като гледах Дий…

— Дий е… в по-особено състояние на ума. — Кралят погледа за миг-два тавана. — Май е по-добре да ви обясня, ваше превъзходителство. Предпочитам да не прекарате остатъка от престоя си в нашата страна, като задавате нежелателни въпроси. Да, това е истинската Пита.

— Но как са могли да…

— Чакайте! Истинска беше и онази, която Дий е стрила на пясък в безумието си. Както и… — кралят преброи на ум — … предишните пет. Недокосната от времето след хиляда и петстотин години, а? Какви романтици сме джуджетата! Дори най-превъзходният джуджешки хляб се разпада след броени столетия.

— Фалшиви?… — смънка Ваймс. — Всички са били фалшиви.

Изведнъж кралят взе брадвата си.

— Милорд, показвам ви нашата родова брадва. Притежаваме я от почти деветстотин години. Разбира се, понякога се е нуждаела от ново острие. Също и от нова дръжка, от нови шарки по метала… Но нима това не е деветстотингодишната брадва на моя род? Именно защото се е променяла с времето, тя още е чудесно сечиво, уверявам ви. Нима ще започнете да твърдите, че и тази брадва е фалшива?

Ваймс си спомни как гледаше Албрехт.

— _И той_ знаеше…

— О, да. Мнозина от… по-старшите джуджета знаят. Това знание се предава в семействата им. Първата Пита се разпаднала, щом я докоснал новият крал триста години след изпичането й. Един от прадедите ми бил в неговата охрана и станал неволен очевидец на случката. И… да речем, че бил повишен с необичайна прибързаност. Уверен съм, че ме разбирате правилно. След това сме били по-добре подготвени. Бездруго щяхме да подменим Питата след петдесетина години. Много се радвам, че тази е направена в големия джуджешки град Анкх-Морпорк, и не бих се учудил, ако там бъде съхранявана най-грижливо. Вижте колко добре са изпипали дори стафидите.

— Но Албрехт можеше да ви разобличи!

— За какво? Той не е крал, но бих се изненадал, ако някой от рода му не бъде крал след време. На всички им идва редът, както би казал някой Игор. — Кралят се наведе към Ваймс. — Ако съм разгадал правилно затрудненията ви, вие сте се опирал на голяма заблуда. Мислите, че щом Албрехт се гнуси от Анкх-Морпорк и има… старомодни убеждения, той задължително е лошо джудже. Аз обаче го познавам от двеста години. Той е честен и почтен… и то повече от мен, струва ми се. Преди пет века щеше да е чудесен крал. Днес — едва ли. Вероятно… хъм… брадвата на моите предтечи пак има нужда от нова дръжка. А сега аз съм крал и той приема факта с цялото си сърце, иначе нямаше да се смята достоен да бъде джудже, нали разбирате. Естествено ще ми се противопоставя при всяко важно решение. Работата на Низшите крале никога не е била лека. Ще си послужа с едно от любимите ви сравнения. Всички сме в една лодка. Разбира се, всеки ще се опитва да хвърли другия зад борда, но само безумци като Дий биха пробили дъното на лодката.

— Ефрейтор Дребнодупе се опасяваше от война… — вметна умърлушеният Ваймс.

— Е, имаме си предостатъчно луди глави. Но дори когато се караме кой да управлява лодката, не отричаме колко важно е плаването. Виждам, че сте уморен. Нека почитаемата ви съпруга ви отведе в посолството. Но за да завършим по-интересно вечерта… Ваше превъзходителство, всъщност какво иска от нас Анкх-Морпорк?

— Имената на убийците — изфъфли Ваймс.

— Не, това го иска Командир Ваймс. Какви са желанията на Анкх-Морпорк? Злато ли? Толкова често всичко опира до златото. Или желязо? Обработвате го в огромни количества.

Ваймс примига. Най-сетне мозъкът му не издържа и размаха белия флаг. На нищо не можеше да разчита. Не му се вярваше, че би могъл да стане от стола.

Спомни си една дума.

— Лой — отрони равнодушно.

— Аха. Петият слон. Да не грешите? В момента имаме качествено желязо. То дава сила. На маста най-много да се подхлъзнете.

— Лой — повтори Ваймс. Мракът се вмъкваше в главата му. — Много лой.

— Няма проблеми, щом е така. Цената е десет анкх-морпоркски цента на варел, ваше превъзходителство, но тъй като ви опознах през тези дни, може би…

— Пет цента на варел за първо качество, двойно претопена, три цента на варел за второ качество, десет цента на варел за лой с тежки фракции — за осъществена доставка при получател в Анкх-Морпорк — изреди Сибил. — Всички партиди да бъдат от залежите в Шмалцбергския забой, измерени по еталона на Желязнокор. Имам определени съмнения за трайността и качеството на запасите в Големия бивник.

Ваймс безсилно понечи да се съсредоточи върху думите на съпругата си. Незнайно защо му се привиждаше, че тя е някъде далеч.

— К’во?…

— Ами, Сам, докато бях в посолството, запълвах си времето с четене. Прегледах онези бележници. Извинявай…

— Госпожо, нима искате да ни докарате до просяшка тояга? — драматично разпери ръце кралят.

— Бихме могли да проявим гъвкавост за условията на доставката — увери го лейди Сибил.

— Клачианците биха платили поне девет цента за първо качество — възрази кралят.

— Вероятно, но клачианският посланик не седи в момента пред вас.

— Нито пък е женен за вас, госпожо — усмихна се кралят. — Което е голяма загуба за него. Добре. Шест, пет и петнадесет.

— Шест и сваляме до пет за партиди над двадесет хиляди варела, твърда цена три и половина за второ качество. За лойта съм склонна да ви предложа тринадесет.

— Звучи приемливо, но ако дадете четиринадесет за бялата лой, ще отстъпя до седем за бледожълтата, която започнахме да добиваме. Трябва да знаете, че и направените от нея свещи са с приемливо качество.

— Уви, шест за тази лой. Не сте проучили докъде се простират залежите и според мен можем да очакваме високо съдържание на ПХП в долните слоеве. Освен това подозирам, че прогнозите ви за количествата в тези залежи са прекалено оптимистични.

— К’ви ПХП, бе? — смънка Ваймс.

— Прегорели хрускави парченца — обясни Сибил. — Обикновено са неимоверно грамадни древни животни, препечени до почерняване.

— Изумявате ме, лейди Сибил — поклати глава кралят. — Не знаех, че имате толкова задълбочени дознания по добив и пречистване на лой.

— Ваше величество, приготвянето на закуска за Сам е цяло образование в тази област.

— Е, как един обикновен крал да се пазари с вас? Нека да са шест. Цените не подлежат на промяна за период от две години… — Кралят забеляза навреме, че Сибил отвори уста. — Добре, добре, три години. Аз съм сговорчив крал, нали разбирате.

— Цени за доставка на пристанището, нали?

— Ох, как да ви откажа?

— Значи се споразумяхме.

— Ще получите документите за подпис сутринта. А сега е време да се разделим. Виждам, че денят на негово превъзходителство е бил наистина безкраен. И така, Анкх-Морпорк ще се къпе в лой. Не мога да си представя какво ще правите с такива количества.

— Ще правим светлина — промърмори Ваймс.

Тъмата го обгърна накрая и той полека се отпусна в отворените обятия на съня.

Сам Ваймс се събуди от миризмата на сгорещена мас.

Обгръщаше го мекота. Всъщност го бе пленила.

За миг заподозря, че е сняг, само че снегът обикновено не е толкова топъл. Най-сетне разпозна пухения уют на посланическото ложе.

Остави вниманието си да се съсредоточи върху миризмата. В нея имаше… оттенъци. И несъмнена съставка на изгоряло. Тъй като гастрономическите предпочитания на Сам Ваймс се простираха от „препечено“ до „карамелизирано“, долови обещание за нещо вкусно.

Промени позата си в леглото и незабавно съжали за постъпката си. Всеки мускул в тялото му изпищя сърдито. Полежа кротко и изчака огънят в гърба му да угасне.

Парченца и късчета от предишните два дни се събираха полека в главата му. Трепна два-три пъти. Ама наистина ли проби леда с главата си? Тъкмо Сам Ваймс ли пристъпи напред да се счепка на свой ред с върколака, който беше достатъчно могъщ да извае с ръцете си цветенце от острието на меч? Вярно ли беше, че Сибил изтръгна планини от евтина лой в пазарлъка с краля? И…

Е, в момента поне беше в удобно топло легло, а закуската го известяваше с аромата си, че е почти готова.

И друг спомен бавно се намести в съзнанието му. Ваймс изпъшка и спусна краката си от постелята. А, не. Няма начин Волфганг да е оцелял от такова падане.

Завлече се гол в банята и завъртя огромните кранчета. Рукна воняща вода.

След минута отново лежеше по гръб. Водата май го сваряваше постепенно, но помнеше добре преспите в гората. Не му се вярваше отново да се стопли дотам, че да ги забрави.

Болката постепенно се отмиваше от тялото му.

Някой потропа на вратата.

— Аз съм, Сам.

Сибил влезе с две огромни хавлии и чисти дрехи в ръце.

— Радвам се, че намери сили да станеш. Игор пържи наденички. Не е доволен. Смята, че трябвало да са сварени. Ще сложа на масата и от анкх-морпоркската храна, за да не се развали. Не ми се иска да останем тук до края на тържествата.

— Да знаеш как те разбирам… Керът оправя ли се?

— Ами каза, че нямало да яде наденички.

— Какво?! Той не е ли… Да не е станал от леглото?!

— Засега е седнал в него. Игор е истинско чудо. Ангуа твърдеше, че костта е счупена зле, но Игор има едно устройство, с което… Все едно. Ръката на Керът дори не е в гипс!

— Изглежда е добре да имаш такъв като него наблизо — отбеляза Ваймс, докато обуваше панталона си — белега на цивилизования мъж.

— Ангуа твърди, че Игор имал цял леден склад в зимника, пълен със стъкленици, в които… Ще кажа само, че той предложи да ти поднесе черен дроб с лук за закуска, но аз забраних.

— Много обичам черен дроб с лук… — увери я Ваймс и се запъна. — Е, доскоро го обичах.

— Според мен и кралят би искал да си тръгнем. Показа го съвсем учтиво. Още на зазоряване ни навестиха множество почтителни джуджета с какви ли не документи.

Ваймс кимна мрачно. Всичко е ясно. На мястото на краля и той би пожелал да се отърве бързичко от такъв като Ваймс. Поднасяме ви искрените си благодарности заедно с чудесно търговско споразумение, ужасно съжаляваме, че ни напускате, отбийте се пак, но не прекалено скоро…

Закуската сбъдна и най-разпалените му мечти. После отиде да навести болника. Керът беше блед, със сиви сенки под очите, но се усмихваше. Седеше в леглото и усърдно сърбаше тлъста супа.

— Здравейте, господин Ваймс! Значи победихме?

— Ангуа не ти ли разказа?

— Лейди Сибил ми съобщи, че тя е излязла с вълците, преди да се събудя.

Ваймс го запозна накратко със събитията от нощта.

— Гавин беше благороден звяр — промълви Керът. — Съжалявам, че умря. Сигурен съм, че щяхме да се разбираме добре.

„Леле, вярваш си на всяка дума… Знам го. Ама за тебе нещата винаги се нареждат, нали? Ако Гавин се беше хвърлил пръв срещу Волфганг, ти щеше да паднеш от моста, вкопчен в оня мръсник. Само че не стана тъй… Да беше зар, с тебе винаги щях да хвърлям шестици.“

Но заровете не се търкалят сами. Ако това не противоречеше на всичко, което му се искаше да мисли за света, Ваймс би повярвал, че предопределението дърпа конците на хората. А боговете помагат на онези, които се навъртат около някого с величава съдба, защото иначе тежко им на нещастниците…

На глас само каза:

— И горкият Гаспод падна с тях.

— Как така? Какво направи?

— Ъ-ъ, замалко накара върколака да забрави всичко на света… Корав уличен биткаджия излезе тоя Гаспод…

— Нещастната душица… Дълбоко в сърцето си беше добро кученце.

И отново думите, които биха прозвучали пошло и сбъркано от устата на всеки друг, бяха оправдани от тона на Керът.

— А какво стана с Тантони? — сети се Ваймс.

— Лейди Сибил спомена, че си е тръгнал рано сутринта.

— А стига, бе! Волфганг го разпра!

— Игор е много сръчен с иглата, сър.

По някое време умисленият Сам Ваймс излезе на двора при каретите. Един Игор вече товареше багажа.

— Ъ-ъ, ти кой си?

— Игор, гошподарю.

— Да, де. Ъ-ъ… ти доволен ли си от живота тук? Хич не се съмнявам, че нашата Стража ще има само полза от… ъ-ъ, човек с твоите дарби.

Игор го погледна от покрива на каретата.

— В Анкх-Морпорк ли, гошподарю? Ау-у… Вшеки ишка да отиде в Анкх-Морпорк, гошподарю. Много шъблажнително предложение. Аж обаче ижпълнявам дълга ши, ваше превъжходителштво. Трябва да подготвя пошолштвото жа шледващото превъжходителштво.

— Е, сигурно има кой…

— Но жа щаштие племенникът ми Игор ши търши работа, гошподарю. Уверен шъм, че ще ше чувштва добре в Анкх-Морпорк. Няма шпор, че въжгледите му ша прекалено шъвременни жа Юбервалд!

— Добро момче, а?

— Шъш шърце на мяшто. Аж мога да потвърдя това.

— Ъ-ъ, бива. Ами… Извести го, моля те. Ще си тръгнем колкото се може по-скоро.

— О, шър, той много ще ше ражвълнува! Чувал шъм, че в Анкх-Морпорк навшякъде по улиците ше търкалят тела и който ишка, може да ши ижбира!

— Игор, положението в нашия град не е чак толкова лошо.

— Така ли… Е, не може вшички мечти да ше шбъднат. Веднага ще му кажа.

Игор се заклатушка нанякъде с изумителна бързина.

„Защо ли всички Игоровци се тътрузят тъй? Или единият им крак винаги е по-къс, или не са наясно коя обувка е лява, а коя — дясна.“

Седна на стъпалата пред сградата и си запали пура. Е, това е. Пак скапана политика. Или ще е скапаната политика, или скапаната дипломация. Мръсни лъжи със сладка глазура. Щом се махнеш от задните улички, престъпниците ти се изплъзват между пръстите. Кралят, лейди Марголота и лорд Ветинари… все гледаха голямата картина. А Ваймс си знаеше, че винаги ще се взира в малката. Дий беше полезна, значи щяха да я накарат… да троши стар джуджешки хляб два-три дни или както още наказват палавниците по тези земи. В края на краищата само е унищожила някакъв си фалшификат.

Нима не беше така?

Но тя е вярвала, че извършва много по-сериозно престъпление. Следователно заслужаваше свое място в галерията от малки картинки на Сам Ваймс.

Баронесата беше виновна, та чак нямаше накъде повече. Бяха умрели хора. А Волфганг… някои просто са си гадни по природа. Защо да търсим засукани обяснения? Каквото и да сторят, винаги е престъпление… просто защото те са го извършили.

Издуха дълга струя дим.

На типове като онзи не биваше да се позволява да се измъкнат с толкова обикновена смърт.

Но… Волфганг не е умрял, нали?

Сибил му разказа, че вълците са търсили и по двата бряга далеч надолу по течението. Никъде не надушили следата му. По-нататък имало страшна поредица от бързеи, завършваща със следващия висок водопад. Ако подобна разходка по реката не би могла да го убие, поне би го накарала да пожелае сам смъртта.

Ако се е спуснал по течението. Но нагоре — от замъка до града — реката буйстваше диво между скалите.

Не би успял… Никой не може да изплува нагоре по водопад…

Слабичко ледено предчувствие плъзна като капка по тила на Ваймс. В положението на Волфганг всеки с малко ум в главата би се разкарал по-бързичко от страната… Вълците го издирваха, Тантони не се топеше от нежни чувства към него, а ако Ваймс бе преценил вярно краля, значи и джуджетата замисляха отмъщение в своя подземен мрак.

Имаше едно проблемче — не би се и опитал да наложи образа на някой с малко ум в главата върху снимката на Волфганг.

Как казваха старците, когато беше момче? „Куче от кост и глупак от щуротии не можеш да отучиш.“ Е, това направо лепваше на Волфганг…

Ваймс стана и се обърна предпазливо. Не видя никого зад гърба си. Откъм улицата долитаха разни звуци — смях, дрънчене на хамути, чегъртане на дървени лопати в смръзналия се сняг.

Влезе с хълбока напред в посолството, долепил гръб до стената. Плъзгаше се бавно към стълбата и надничаше във всяка врата. Пробяга през фоайето, претърколи се неволно и притисна гръб до отсрещната стена.

— Сър, какво не е наред? — попита Веселка, която проследи изпълнението му от горната площадка.

— Ъ-ъ, да си забелязала нещо странно? — Ваймс смутено си изтупа дрехите. — Като не броим Игор, разбира се.

— Сър, не може ли мъничко да уточните?

— За Волфганг говоря, гръм да го удари дано!

— Но той е мъртъв, сър. Или не е?…

— Недостатъчно мъртъв!

— А… какво ще заповядате да правя?

— Къде е Детритус?

— Лъска си шлема, сър! — избълва Веселка, която явно изпадаше в паника.

— Че защо, по дяволите, си губи времето?

— Ъ-ъ… ами… Сър, би трябвало да потеглим за коронацията след десетина минути…

— Ох, да, бе…

— Лейди Сибил ме помоли да ви намеря. Тонът й беше недвусмислен, сър.

В този момент и гласът на лейди Сибил отекна из коридорите.

— Сам Ваймс! Веднага ела тук!

— За този тон говорех, сър — услужливо подсказа Веселка.

Ваймс влезе припряно в спалнята. Сибил носеше синя рокля, диадема и строго изражение.

— Трябва ли да съм накипрен? — с надежда попита Ваймс. — Мислех да облека чиста риза…

— Твоята парадна униформа е в гардеробната — осведоми го Сибил.

— Уф, вчера беше тежък ден…

— Самюъл Ваймс, това е коронация. Не можеш да се появиш мърляв! Бързо отивай да се преоблечеш. Не ме принуждавай да повтарям — включително шлема с перата!

— Само не червения клин — почти примирено промълви Ваймс. — Моля те…

— А това, Сам, дори няма да го обсъждаме.

— Запъва се на коленете — заяде се Ваймс, но вече след пълното поражение.

— Ще повикам Игор да ти помогне.

— Благодаря ти, скъпа, но още много вода ще изтече, докато се наложи някой да ме облича.

Ваймс наистина бързаше и трескаво се ослушваше… за каквито и да е звуци. Да речем, скърцане от съвсем неподходящо място.

Поне щеше да носи парадна униформа на Страната, макар тя да включваше обувки с катарами. Имаше обаче и меч. Какъвто не предвиждаха дрешките, с които се правеше на дук, а това винаги смайваше Ваймс като пълна глупост. Правят те дук, защото се биеш, а после не ти дават никакво оръжие в ръцете.

Звънна стъкло в спалнята. Лейди Сибил се втресе, когато съпругът й нахлу тичешком с гол меч в ръка.

— Сам, изтървах запушалката на шишенцето парфюм! Какво ти става? Дори Ангуа е уверена, че той е на много километри оттук, а и изобщо не е толкова свеж, че да ни създава главоболия! Защо си настръхнал?

Ваймс остави меча на един стол и се поуспокои.

— Защото миличкият ни Волфганг е гадно откачено копеле. Знам ги тия типове. По-нормалните изпълзяват в някоя бърлога да си ближат раните, като ги смачкаш. Или поне им стига умът да не си търсят белята пак. Случва се обаче да налетиш на идиот, който не се отказва. Разни хилки по петдесет кила с мокри дрехи, дето налитат с главите напред да повалят Детритус. Гнусни дребосъци, дето трошат бутилки в масата и нападат петима стражници наведнъж. Сещаш ли се вече? Слабоумни, които посягат и когато отдавна е трябвало да престанат. Няма друг начин да ги спреш, освен да ги проснеш в несвяст.

— Мисля, че познавам добре един представител на тази разновидност — изрече лейди Сибил.

Едва няколко дни по-късно Ваймс проумя какво бе чул всъщност.

— Оня ще се върне. И с костния си мозък го усещам — промърмори той.

— Сам?

— Да?

— Може ли да се порадвам на вниманието ти поне две-три минути? Волфганг е проблем на Ангуа, а не твой. Аз наистина трябва да си поговоря на спокойствие с теб, без да търчиш след разни върколаци.

Спомена преживелиците му, като че бяха дребен недостатък, равностоен на навика да си зарязваш ботушите насред стаята, където другите се препъват в тях.

— Ъ-ъ, по-скоро те търчат след мене — уточни Ваймс.

— Но винаги намират някого мъртъв, защото се е опитвал да те убие…

— Скъпоценна моя, не ги карам насила.

— Сам, ще имаме дете.

Главата му пращеше по шевовете от мисли за върколаци и онази част от мозъка, която се занимаваше с автоматичните съпружески реакции, веднага предложи набор от реплики — „да, мила“, „избери цвят по свой вкус“ или „ще повикам някого да оправи нещата“. За щастие останалите части от мозъка му имаха собствена представа за оцеляването. Не желаеха да се намират в череп, смазан от нощна лампа. Изписаха думите на Сибил с нажежено бели букви пред мисления му взор, после се свиха в ъгъла.

Затова Ваймс само смънка:

— Какво? Как?

— По нормалния начин, надявам се.

Той поседна на леглото.

— А… не точно сега, нали?

— Много се съмнявам. Но госпожа Доволсън беше абсолютно сигурна, а тя е акушерка вече петдесет години.

— О… — Някои от мозъчните му функции се престрашиха да проявят инициатива. — Добре. Туй е… чудесно.

— Вероятно имаш нужда от време, за да осъзнаеш какво ни предстои.

— Да. — Поредният неврон се поразкърши. — Ами… Всичко ще бъде наред, нали?

— Какво искаш да кажеш?

— Ъ-ъ, ти си малко… тоест вече не си чак толкова…

— Сам, жените в моя род са се усъвършенствали именно в продължаването на рода. Разбира се, че всичко ще бъде наред.

— Ох, олекна ми.

Ваймс седеше и гледаше втренчено. Усещаше главата си като необозримо море, чиито води току-що е разделил някакъв пророк. Пред себе си виждаше само гол пясък и някоя мятаща се на сухо риба. Но от двете му страни напираха грамадни вълни и само след минутка щяха да се съберат с гръм, за да наводнят накрая и крайбрежните градове на двеста-триста километра оттук.

Някъде долу пак звънна стъкло.

— Сам, може би Игор е изтървал нещо — обади се Сибил, щом разгада изражението му. — Това е. Съборил е някоя ваза.

Последваха ръмжене и внезапно секнал писък.

Ваймс скочи от леглото.

— Залости вратата след мене и я притисни с леглото. — Поспря на прага и добави: — Да, де, без да се пресилваш!

После се втурна надолу по стълбата.

Волфганг подтичваше през фоайето. Изглеждаше необичайно. Вълчи уши стърчаха от все още човешката му глава. Косата му бе избуяла като грива. По кожата му се забелязваха снопчета козина, сплъстена от кръв.

Цялото му тяло като че не можеше да реши какво е в момента. Едната му ръка непрекъснато се опитваше да придобие формата на лапа.

Ваймс посегна към дръжката на меча си и чак тогава си спомни, че го остави на стола в спалнята. Порови в джобовете си. Знаеше, че другото нещо е в някой от тях. Взе го от тоалетната масичка…

Пръстите му стиснаха значката. Протегна я напред.

— Спри в името на закона!

Волфганг се обърна и отметна глава, за да го погледне. Едното му око светеше в жълто. Другото беше съсипано.

— Здрасти, Цивилизован — изръмжа върколакът. — Почакай ме там, ей сега ще дойда.

Волфганг се шмугна в коридора към стаята на Керът. Ваймс се напъваше да го настигне, но видя как пръстите с остри извити нокти се впиха във вратата и я изтръгнаха от рамката.

А Керът тепърва посягаше към меча си…

После Волфганг отлетя устремно назад под тежестта на връхлетялата го Ангуа. И двамата тупнаха чак във фоайето — търкаляща се топка от козина, нокти и зъби.

Когато се бият върколаци, и двете им форми си имат предимства и недостатъци. Ту е по-добре да имат ръце, ту лапите са по-полезни. А телесните форми си имат собствен живот — опасно свойство, ако не бъде насочвано с волята. Котката по инстинкт скача върху всичко, което се движи, но едва ли трябва да го прави, ако нещото е запален фитил. Съзнанието се бори със своето тяло, за да го контролира, а с чуждото — за да оцелее. И накрая врявата те кара да си представиш, че в тази вихрушка от ярост са вплетени цели четири същества. И всяко си е довело неколцина приятели. И никой не прилича на никого.

Нечия сянка падна върху Ваймс. Нагизденият в сияеща броня Детритус опираше Миротвореца на парапета.

— Сержант, недей! Ще попилееш и Ангуа!

— Нема страшно, сър — увери го тролът, — щото за тях не е смъртоносно. Само ще отделим парчетиите на Волфганг и като оживее пак, ще го цапардосам по чутурата…

— Ако стреляш с твоето чудо тук, техните парчетии ще се смесят с нашите и хич няма да са големи, повярвай ми! Свали тая пущина ти казвам!

Ваймс виждаше, че Волфганг не успява да контролира формата си. Не беше нито вълк, нито човек докрай и Ангуа се възползваше усърдно от затрудненията му. Налиташе, отскачаше… хапеше.

Но не можеше да го повали.

— Господин Ваймс! — Сега пък Веселка му махаше настойчиво откъм входа на кухнята. — Трябва да дойдете веднага!

Беше прежълтяла. Ваймс сръга Детритус в хълбока.

— Слушай, разделят ли се замалко, хвани го, ясно? Постарай се да не го изтървеш!

Игор лежеше в кухнята насред стъклени късчета, осеяли пода. Изглежда Волфганг му се бе стоварил върху главата от прозореца и си бе изкарал яда на него. Кърпеният човек кървеше изобилно и приличаше на кукла, запратена с все сила в стената.

— Гошподарю… — изпъшка той.

— Веселке, не можеш ли да му помогнеш някак?

— Че откъде да започна, сър?!

— Гошподарю, трябва да жапомните каквото ви кажа, моля ви! — стенеше Игор.

— Ъ-ъ, да… Слушам те.

— Веднага ме шмъкнете в стаичката ш леда в жимника и пратете да повикат Игор, нали ражбрахте?

— Кой Игор? — смути се Ваймс.

— Който и да е! — Игор се вкопчи немощно в ръкава му. — Предайте му, че шърцето ми беше дотук, но черният ми дроб е швеж като краштавичка. На можъка ми му няма нищо, дето не може да ше оправи ш някоя по-шилничка мълния. А Игор нека вжеме дяшната ми ръка, един негов пациент чака отдавна. Дебелите ми черва ще шлужат някому още дълги години. Лявото око не го бива много, обаче някой нещаштник и на това ще ше радва. Дяшното коляно е почти ново. Напомнете му, че штарата гошпожа Проджка от шъшедната улица може да има полжа от тажобедрените ми штави. Вшичко ли ражбрахте?

— Да, да, надявам се.

— Добре. И помнете… Вшекиму идва редът…

Главата на Игор се отпусна.

— Отиде си, сър — промълви Веселка.

„Но скоро ще се върне, и то у кого ли не.“ Ваймс не го каза на глас. Веселка имаше меко сърце.

— Можеш ли да го завлечеш в зимника? — попита я. — Доколкото чувам, Ангуа се кани да довърши Волфганг…

Върна се на бегом във фоайето. Беше опустошено. Тъкмо в този миг Ангуа заклещи главата на Волфганг и го засили към една дървена колона. Той се олюля, а тя се завъртя на място и с ритник подсече краката му в коленете.

„Аз я научих…“ — сети се Ваймс, когато брат й пльосна на пода. Мръсните номера в схватката… тоест анкх-морпоркските номера.

Но Волфганг отскочи пак като гумена топка и прелетя със салто над главата й. Така се добра до главния вход. Потроши вратата с юмрук и изхвърча на улицата.

И… всичко свърши. Обширното помещение беше изпъстрено с всевъзможни отломки, вятърът носеше снежинки вътре, а Ангуа хлипаше на пода.

Ваймс й помогна да се изправи. Тя кървеше на поне десетина места. Сам Ваймс не си позволи по-точна диагноза, защото не бе свикнал да оглежда отблизо и придирчиво голи млади жени.

— Всичко е наред, той се махна — увери я просто за да запълни мълчанието.

— _Нищо_ не е наред! Ще се притаи за два-три дни и ще се върне! Познавам го! Никъде не можем да се скрием! Нали го видяхте какъв е! Ще ни проследи и ще убие Керът!

— Защо?

— Защото е мой!

Сибил слезе по стълбата, понесла арбалета на Ваймс.

— Ох, горкичката ми… Ела да те завия. Сам, нищо ли не можеш да измислиш?

Ваймс я зяпна. В изражението й откри непоклатимата увереност, че той задължително ще измисли нещо.

Само преди час закуси. Преди десетина минути облече глупашката си парадна униформа. В истинска стая, близо до съпругата си. В истински свят, с истинско бъдеще. Изведнъж мракът се спусна отново, нашарен с аленото зарево на свирепата ярост.

Поддадеше ли се, чакаше го само гибел. Защото чуваше в себе си воя на звяра, но Волфганг беше несравнимо по-опитен звяр от него. Ваймс знаеше, че просто му липсва дарбата за лишената от мисъл неуморна злоба. Рано или късно умът му щеше да се намеси… и да го погуби.

„А защо — предложи умът му — не започнеш с мен?…“

— Да-а — проточи Ваймс. — Като гледам, може да се направи нещо…

„Огън или сребро… Само че среброто е кът в Юбервалд…“

— Да дойда с вас, а? — предложи Детритус, който лесно разпозна признаците.

— Не. Аз май… ще отида да извърша арест. Но не искам да разпаля война. Пък и ти ще стоиш тук, защото оня може да заобиколи отнякъде и да се върне. Дай ми обаче джобното си ножче.

Ваймс намери чаршаф в един от нацепените на трески сандъци и откъсна дълга ивица. После си взе арбалета от Сибил.

— Разбираш ли, тоя път Волфганг извърши престъпление в Анкх-Морпорк. Сега е мой.

— Сам, ние не сме…

— Слушай, всеки ми повтаря, че не съм в Анкх-Морпорк, и аз накрая повярвах. Но посолството също е Анкх-Морпорк, а в момента — той намести арбалета в сгъвката на лакътя си — аз съм законът тук.

— Сам…

— Да, мила?

— Познавам този твой поглед. Внимавай да не пострада още някой, моля те.

— Не се тревожи, скъпа. Ще бъда много цивилизован.

На улицата джуджетата се бяха скупчили около едно, което лежеше в локва кръв.

— Накъде? — попита Ваймс.

Дори да не разбраха думата, въпросът беше ясен. Неколцина посочиха.

Ваймс запали тънка пура в движение. Ето това вече му допадаше. Не се чувстваше на мястото си в политиката, където доброто и злото бяха просто две гледни точки за едно и също нещо… или поне така мислеха онези, които Ваймс твърдо определяше като „лошите“.

В политиката всичко е прекалено заплетено, а това винаги означава, че някой се опитва да те измами. Но на улицата, когато преследваш престъпника, няма съмнения. В края на гонитбата само един от двамата ще се държи на краката си… и важното е да си ти.

Пред една пресечка имаше преобърната каруца, а коларят седеше до изкормения си кон.

— Накъде?

Мъжът посочи.

Тази улица беше по-широка и оживена, немалко елегантни карети напредваха бавно през тълпата. Да, бе… коронацията.

Но събитието принадлежеше към света, в който съществуваше и един дук на Анкх. В момента той не беше наоколо. Имаше го единствено Сам Ваймс, който не си падаше по коронации.

Някъде отпред се разнесоха писъци и гъмжилото изведнъж се люшна към Ваймс. За миг му се стори, че плува срещу течението като пъстърва.

Улицата свършваше на просторен площад. Хората вече се разбягваха, значи Ваймс не бе изгубил вярната посока. Очевидно никой не искаше да остане там, където е Волфганг.

С ъгълчето на окото си забеляза целеустремено движение — задмина го цял взвод стражници. Спряха и онзи, който ги предвождаше, се върна. Беше капитан Тантони. Огледа Ваймс от главата до петите.

— На вас ли трябва да благодаря за снощи?

Пресните белези по лицето му вече заздравяваха. „На всяка цена ще се сдобием с един Игор“ — пак си обеща Ваймс.

— Да — отвърна. — И за доброто, и за лошото.

— Видяхте ли какъв е резултатът, когато се опълчите на върколак?

Ваймс си отвори устата, за да подхвърли „Капитане, ти униформа ли носиш или пижама?“, но не си го позволи.

— Не, видях какво се случва, когато си достатъчно глупав да се опълчиш на върколак без подкрепления и огнева мощ. Съжалявам, но всеки рано или късно си научава урока. Достойнството не може да служи като броня.

Тантони се изчерви.

— Защо дойдохте тук днес?

— Нашият космат приятел преди малко уби човек в посолството, а то е…

— Да, знам — анкх-морпоркска територия. Площадът обаче не е в Анкх-Морпорк! Тук аз съм стражникът!

— Капитане, преследвам престъпник, избягал от местопрестъплението. Аха, виждам, че знаеш какво означава туй…

— Аз… Ами… Случаят не е такъв!

— Че как тъй? Всяко ченге знае правилото. Подгониш ли заподозрения в момента на престъплението, можеш да излезеш и извън територията на правомощията си. Е, да, сигурно ще има малко юридически разправийки, след като го спипаме. Ще си ги запазим за десерт.

— И аз възнамерявам да го задържа за престъпления, извършени току-що!

— Твърде млад си да умреш. Пък и аз го сгащих пръв. Я да се разберем тъй… След като ме пречука, ти си опитай късмета. Не е ли справедливо? — Вторачи се в Тантони. — А сега не ми се пречкай.

— Знаете, че бих могъл да ви арестувам.

— Няма спор, но досега те мислех за умен мъж.

Тантони кимна и доказа, че Ваймс го е преценил правилно.

— Да бъде както казвате. Как да помогнем?

— Като стоите настрана. О, да, после ме изчегъртайте от калдъръма.

Ваймс сякаш усещаше погледа му, когато го подмина.

По средата на площада стърчеше статуя на Петия слон. Някакъв древен занаятчия се бе помъчил да въплъти в бронз и камък момента, когато алегоричната твар рухнала гръмовно от небето и дарила страната с невероятно минерално богатство. Наоколо стояха в героични пози стилизирани и доста тромави фигури на джуджета и хора, стиснали чукове и мечове. Ваймс веднага почувства, че е много далеч от дома си — тук никому не хрумваше да драска глупости по статуите.

Един мъж се бе проснал на спретнато наредените павета. До него коленичеше жена. Погледна Ваймс с плувнали в сълзи очи и каза нещо на юбервалдски. Какво друго можеше да стори, освен да й кимне?

Волфганг скочи ловко от символа на Некадърната скулптура и се ухили насреща му.

— Господин Цивилизован! Още една игричка ли искаш?

— Виждаш ли ясно значката, която държа в ръката си? — започна Ваймс.

— Мъничка е!

— Но я виждаш, тъй ли?

— Да, виждам нищожната ти значка!

Волфганг запристъпя настрана, отпуснал ръце до хълбоците си.

— Освен туй съм въоръжен. Ти чу ли ме да ти казвам, че съм въоръжен?

— За този нелеп арбалет ли говориш?

— Все пак ме чу да казвам, че съм въоръжен, нали? — много гръмко повтори Ваймс, който се въртеше полека, за да остане с лице към върколака.

Засмука пурата си и върхът й светна.

— Да! Това ли са цивилизованите правила?

— Ами да, тъй си вършим работата — ухили му се Ваймс.

— Моят начин е по-добър!

— А сега те задържам под стража — заяви Ваймс. — Ела с мен без съпротива, ще те вържем от главата до петите и ще те предадем на тукашното правосъдие, доколкото го има… Стига да намерим някой, дето знае какво означава тая дума.

— Ха! Пак ли анкх-морпоркското чувство за хумор?

— Позна. Всеки момент и гащите ми ще паднат. Значи оказваш съпротива срещу задържането ти под стража?

— Защо упорстваш с тези тъпи въпроси?

Волфганг вече подскачаше на място, почти танцуваше.

— _Оказваш ли съпротива срещу задържането ти под стража?_

— Да! Непременно! О, да! Колко е забавно!

— Да, бе, ще ми се сцепи устата от смях.

Ваймс захвърли арбалета и измъкна една къса тръба изпод наметалото си. Беше направена от картон и някакъв червен конус се подаваше от единия й край.

— Глупав непотребен фойерверк! — кресна Волфганг и нападна.

— Може и да си прав.

Ваймс не загуби време да се прицелва. От мортирите не се очакваше нито точност, нито добра начална скорост. Той просто извади пурата от устата си и я пъхна в дупчицата, където трябваше да свършва изваденият фитил.

Мортирата подскочи в ръцете му. Сигналната ракета литна някак бавно и проточи димна спирала след себе си. Изглеждаше по-идиотско оръжие дори от шоколадово копие.

Засменият Волфганг танцуваше насам-натам под криволичещата ракета. Когато профуча на около метър над главата му, той се извиси изящно във въздуха и я стисна в челюстите си.

Тогава ракетата избухна.

Беше предназначена да се вижда и от трийсетина километра. Макар да стискаше клепачи, Ваймс трепна от ослепителното сияние.

Когато търкалящото се тяло замря, той огледа площада. Всички пътници в каретите бяха зрители на представлението. Тълпата наоколо бе притихнала.

Можеше да каже какво ли не. „Кучи син!“ щеше да е особено подходящо. Или „Честито ти близко познанство с цивилизацията“. Дори „Дръж, куче!“.

Ваймс си замълча, защото ако бе изрекъл нещо подобно, щеше да се убеди веднъж завинаги, че току-що е извършил убийство.

Обърна се, метна празната тръба през рамо и промърмори:

— Мътните го взели…

В такива дни въздържателството му дотягаше.

Тантони се взираше в него.

— Не казвай нищо излишно — натърти Ваймс, без да забави крачка. — Просто си затваряй устата.

— Мислех, че тези ракети излитат с голяма скорост…

— Понамалих заряда. — Подхвърляше си джобното ножче на Детритус. — Не исках никой да пострада.

— Чух как го предупредихте, че сте въоръжен. Чух и как той потвърди два пъти, че ще окаже съпротива срещу задържането му под стража. Чух всичко, което искахте да чуя.

— Да-а…

— Разбира се, възможно е да не е познавал тези ваши закони.

— Брей… Аз пък не знаех, че във вашия край е законно да гониш някой нещастник из снега и да го разкъсаш накрая. Ама туй не му попречи да подгони и мен. — Ваймс поклати глава. — И недей да ме гледаш толкова страдалчески. Вярно, сега можеш да кажеш, че съм сбъркал и е трябвало да постъпя иначе. Такива приказки лесно ти идват в главата, когато всичко е свършило. Може дори аз да се съглася. — „Особено посред нощ, когато ми се присънят тия луди очища…“ — Но и ти искаше да го спрем, сигурно по-силно и от мен. Тъй е, не отричай. Само че не можеше, защото нямаше с какво. А аз имах. Сега пък ще си позволиш разкоша да ме порицаваш… защото още си жив. Такава е истината накратко. Късметлия си, а?

Гъмжилото се отдръпваше от пътя на Ваймс. Хората си шепнеха.

— Но пък от друга страна — промълви Тантони отнесено, като че не бе чул нищо, — вие изстреляхте ракетата с единствената цел да го сплашите…

— Ъ?

— А и вие несъмнено не сте могъл да предположите, че по навик ще скочи да хване… експлодиращата ракета…

Ваймс долови, че капитанът репетира обяснения, които ще му се наложи да повтаря неведнъж.

— … защото кучешките приумици на върколаците са, общо взето, непознати на градските жители…

Двамата се спогледаха за миг и Ваймс го потупа по рамото.

— Добра идея, не я забравяй.

Продължи по пътя си и изведнъж до него спря карета — толкова безшумно, без дрънчене на хамути и тропане на копита, че той отскочи встрани.

Конете бяха черни, с плюмажи от черни пера на главите. Стъклата на каретата бяха от опушено до черно стъкло. Липсваше кочияш — поводите бяха хлабаво навити на месингов прът.

Вратичката се отвори и се подаде покрита с воал фигура.

— Ваше превъзходителзтво? Позволете да ви откарам обратно в позолзтвото. Изглеждате преуморен.

— Не, благодаря — навъсено отказа Ваймс.

— Зъжалявам, че наблегнах толкова на черното — сподели лейди Марголота. — Опазявам зе, че именно това зе очаква от мен…

Внезапно Ваймс нахълта в каретата със стъписваща пъргавина.

— Я ми кажете — размаха пръст пред носа й — кой може да изплува нагоре по водопад? Бях готов да повярвам в какво ли не за оня мръсник, но дори той не би успял!

— Озадачаваща злучка — кротко се съгласи вампирката, а каретата без кочияш потегли. — Вероятно зе дължи на звръхчовешката му зила, не мизлите ли?

— Той ритна камбаната и вампирите се сдобиха с малко предимство, а?

— Предпочитам да вярвам, че това е изтинзка благозловия за цялата зтрана. — Лейди Марголота се облегна назад. Нейното кученце с миша муцуна гледаше недоверчиво Ваймс от розовата си възглавничка. — Волфганг беше задизтичен убиец, ужазно отклонение, от което зе бояха дори близките му. Делфина… извинете, Ангуа ще намери покой най-зетне. Винаги зъм я змятала за интелигентна млада дама. Когато замина, направи най-добрия възможен избор. Зега мракът ще бъде не чак толкова зтраховит. Зветът ще зтане малко по-добро мязто за живеене.

— А пък аз ви поднесох Юбервалд на тепсия, тъй ли? — заяде се Ваймс.

— Не говорете глупозти. Юбервалд е огромна земя. Ние обитаваме мъничка чазт от него. Която започва да зе променя. Вие бяхте зъщинзки звеж полъх.

Лейди Марголота извади дълго цигаре от чантичката си и пъхна в него черна цигара, която се запали сама.

— Зъщо като ваз намерих утеха в… друг порок. Това е зорт „Черен Зкопани“. Отглеждат го в непрогледна тъма. Опитайте някой път. З този тютюн можете дори да измазвате покриви, за да не протичат. — Тя издуха тънка струйка дим. — Разбира зе, жал ми е за баронезата. Едва ли е приятно дори за върколак да отгледа чудовище. А баронът… Дайте му кокал з голяма мръвка и той е доволен през целия ден. — Още една струйка. — Моля ви, грижете зе за Ангуа. „Щазтливо земейзтво“ не е от игрите, в които ние — неумрелите, зме озобено изкузни.

— Вие му помогнахте да се върне! Както помогнахте и на мене!

— Но той щеше да зе върне и без това… някой ден. Когато не го очаквате. Щеше да зе втурне по зледите на Ангуа като гладна невезтулка. По-добре беше взичко да звърши днез. — Лейди Марголота го погледна изпитателно през дима. — Вие зте изтинзки талант в гнева, ваша зветлозт. Трупате го за мига, когато ще имате нужда от него.

— Нямаше как да познаете отнапред, че ще го надхитря. Зарязахте ме в снега, без да имам дори сопа в ръцете си!

— Хавлок Ветинари не би изпратил глупак в Юбервалд. — Още пушеци се загърчиха в кабината на каретата. — Е, поне не тъп глупак.

— Познавате го, нали? — присви очи Ваймс.

— Да.

— Вие го научихте на всичко, нали?

Лейди Марголота издуха дима наведнъж през ноздрите си и се засмя лъчезарно.

— Извинете?… Въобразявате зи, че аз зъм го научила на нещо? О, драги ми гозподине… А колкото до моята облага от цялата тази изтория… Малко повече територия за маневри. Малко по-зилно влияние. Ваша зветлозт, политиката е по-вкузна от кръвта. И много по-интерезна. Най-много зе пазете от вампир-въздържател. З търпение дори жаждата за кръв може да бъде назочена към други цели. А Юбервалд ще има нужда от политици. Зтигнахме.

Ваймс беше готов да се закълне, че тя изобщо не погледна към прозорците. Вратичката се отвори.

— Ако моят Игор още е тук, моля ви да му предадете, че ще бъда в Долния град. Много зе радвам, че зе запознахме. Уверена зъм, че пак ще зе зрещаме. И непременно предайте моите най-зърдечни поздрави на лорд Ветинари.

Вратичката се затвори зад Ваймс. Каретата се отдалечи.

Той изпсува полугласно.

Фоайето на посолството гъмжеше от Игоровци. Неколцина кимнаха почтително, когато го зърнаха. Пренасяха тежки метални кутии с различна големина, по които влагата от въздуха се заскрежаваше.

— Туй пък какво е? Погребението на Игор ли? — Споходи го прозрение. — А, за всекиго по нещичко…

— Може и така да ше каже, шър, прав ште — съгласи се един Игор. — Шпоред наш обичаят да ше жаравят труповете в жемята е отвратителен — предштавете ши вшички онежи червеи и други твари… — Той потупа кутията, която стискаше под мишницата си. — А така почти целият ще ше вдигне на крака шъвшем шкоро.

— Прераждане на части, а? — смънка Ваймс.

— О, много оштроумно, шър — сериозно го похвали Игор. — Но шигурно ще ше ижумите, ако научите от какво имат нужда хората. Шърца, черни дробове, ръце. Винаги поддържаме пълен шпишък на най-тежките шлучаи. До довечера ще има множина къшметлии в нашата чашт от швета…

— И множество нови части в късметлиите, тъй ли?

— Шър, убеждавам ше, че имате чувштво жа хумор. А един ден някой нещаштник ще ши жагуби можъка при жлополука и… — Игор пак потупа кутията. — Вшекиму идва редът. — Той кимна учтиво на Веселка и на Ваймс. — Време е да ши вървя. Имам толкова много работа. Жнаете как е.

— Представям си — промърмори Ваймс.

„Пак брадвата на прадедите. Частите се сменят, но Игоровците остават…“

— Сър, те всъщност се трудят самоотвержено — обади се Веселка, когато и последният Игор се затътри навън. — Вършат много добри дела. Ами те взеха дори костюма и обувките му, защото още можели да послужат някому.

— Знам, знам. Но…

— Разбирам ви напълно, сър. Другите са в дневната. Лейди Сибил беше убедена, че ще се върнете. Твърдеше, че всеки с поглед като вашия ще съумее да се върне.

— Всички отиваме на коронацията. Защо да изпускаме зрелището? Веселке, тия дрехи ли ще носиш?

— Да, сър.

— Но ти си облякла… обикновените дрехи на джудже. С кожения панталон и останалото…

— Прав сте, сър.

— Аз обаче чух от Сибил, че си имаш очарователна зелена рокля и шлем с перце.

— Така е, сър.

— Свободна си да избереш каквато премяна ти допада, искам да го знаеш.

— Знам, сър. Помислих си за Дий. И наблюдавах краля, докато разговаряхте… Да, сър, мога да нося каквото си избера. Това е важното. Но не е задължително да облека роклята и не бива да го правя само защото някой друг не иска да я нося. А и в нея приличам на доста спаружена маруля.

— Веселке, стана малко сложничко за мене…

— Джудже би ме разбрало, сър.

Ваймс отвори вратата на дневната.

— Свърши се.

— Да не си ранил и още някого? — разтревожи се Сибил.

— Само Волфганг пострада.

— Той ще се върне — промълви Ангуа.

— Няма.

— Убихте ли го?

— Не. Обезвредих го веднъж завинаги. Капитане, виждам, че си се вдигнал от леглото.

Керът стана непохватно и отдаде чест.

— Сър, съжалявам, че не ви бях полезен.

— Просто избра най-лошото време да се биеш честно. Достатъчно добре ли си да дойдеш с нас?

— С Ангуа искаме да останем, ако нямате нищо против. Трябва да обсъдим нещо. И… да направим още нещо.

Ваймс за пръв път присъстваше на коронация. Бе очаквал да е… по-чудата и някак изпълнена с величие.

От церемонията вееше скука, но поне скуката беше внушителна — от онази, която се изпипва хилядолетия наред, докато не засияе, както дори нагарът по котлето би лъснал, ако го търкаш старателно. Иначе казано — скука, изкована в ритуал.

Много джуджета четяха текстове от древни свитъци. Имаше и цитати от Коболдската сага, които принудиха Ваймс да се пита трепетно дали няма да ги сполети поредната опера. За негово облекчение рециталът свърши за по-малко от час. По едно време на краля, който стоеше сам сред кръг от запалени свещи, поднесоха кожен чувал, малка миньорска брадва и един рубин. Ваймс не схвана какво става, но по издаваните от околните звуци се досети, че хилядите в залата съзираха неизмерим и задоволяващ всички смисъл в церемонията. Хиляди ли? По-скоро бяха десетки хиляди. Върху всяко ръбче по стените на пещерата се тълпяха джуджета. Дали пък не бяха стотина хиляди?…

… а той стоеше в първата редица. Никой нищо не му обясни. Четиримата, които тръгнаха от посолството, бяха посрещнати и отведени на местата им, макар мърморенето в тълпата да подсказваше, че присъствието на Детритус се набива на очи. Застаналите наблизо джуджета бяха до едно дългобради и скъпо облечени.

Някому се внушаваше нещо. Ваймс обаче се чудеше за кого ли е предназначен урокът.

Накрая внесоха Питата — малка и невзрачна, но въпреки това носена от двадесет и четири джуджета. Сложиха я с обожание на табуретка.

Ваймс долови промяната в огромната пещера и отново се поколеба: „Няма магия, смотаняци такива, няма и история. Цялата си заплата залагам, че тая проклетия е била отлята по каучуков калъп, направен в казана, от който излизат и предохранителите на Сонки. Ама че свещена реликва…“

Пак прочетоха нещо, но беше съвсем кратко.

После джуджетата, които участваха в нескончаемите и озадачаващи ритуали, се дръпнаха от средата, оставяйки краля сам и малък като Питата.

Той се озърна и макар да беше абсолютно невъзможно да различи Ваймс сред хилядното множество в мрака, погледът му сякаш се спря на анкх-морпоркската група за частица от секундата.

Кралят седна.

Отекна въздишка, която се засилваше с всеки миг — ураган от дъха на цял народ. Мяташе се между стените и поглъщаше другите звуци.

Ваймс едва ли не очакваше Питата да избухне, да се разтроши или да се нажежи. „Ама че си задръстен — сопна се един затихващ глас в съзнанието му. — Туй е копие, направено в Анкх-Морпорк за пари и вече е доста скъпичко откъм отнет живот. Не е истинско. Не може да е истинско.“

Но в тътнещия въздух Ваймс разбра — истинско е за всички, които желаят да повярват всеотдайно, че истината не е едно и също с фактите. Знаеше, че и днес, и занапред нещото пред очите му е и ще бъде видимото и съкровеното.

Ангуа забеляза, че Керът ходи пъргаво, още преди да навлязат в гората под водопада. Не личеше лопатата да му тежи на рамото.

Снегът беше изпотъпкан от вълчи лапи.

— Не биха останали — предположи Ангуа. — Когато той умря, преживяха го зле, но… вълците гледат в бъдещето. Не се опитват да запомнят.

— Късметлии — отрони Керът.

— Реалисти. Бъдещето им може да се състои и от следващото ядене, и от следващата опасност. Ръката боли ли те?

— Като нова е.

Намериха замръзналата купчина козина до брега. Керът измъкна тялото от водата, разгреба снега малко по-нагоре и започна да копае.

След малко си свали ризата. Синините вече избледняваха.

Ангуа се обърна към реката, само слушаше глухите удари на лопатата и рядкото пъшкане на Керът, когато му се налагаше да среже дебел корен. После чу съскането на нещо, влачено по снега. След малко пясъкът, пръстта и камъните започнаха да падат в дупката.

— Искаш ли да кажеш няколко думи? — попита Керът.

— И ти чу воя снощи. Така постъпват вълците — отвърна Ангуа, без да се озърне. — Няма други думи.

— Тогава да помълчим…

Тя се извъртя.

— Керът! Забрави ли вече какво се случи? Не се ли питаш в какво мога да се превърна и аз? Не се ли тревожиш за бъдещето?

— Не.

— А защо, да му се не види?

— Още не се е случило. Да се връщаме ли? Скоро ще притъмнее.

— А утре?

— Много ми се иска пак да дойдеш в Анкх-Морпорк.

— Защо? Няма какво да търся там.

Керът чукна с лопатата по струпаната върху гроба пръст.

— А тук има ли какво да търсиш? Пък и аз…

„Не го казвай — примоли се безмълвно Ангуа. — Не и сега.“

Двамата усетиха едновременно как се промъкват вълците. Шмугваха се между дърветата като малко по-тъмни сенки в здрача.

— Излезли са на лов!

Ангуа сграбчи Керът за ръката.

— Не се притеснявай. Не нападат хора безпричинно.

— Керът…

— Да?

Вълците стесняваха обръча.

— _Аз не съм човек!_

— Но снощи…

— Това беше друго. Още помнеха Гавин. Сега съм само поредният върколак…

Тя видя как Керът се извърна да погледне настъпващите вълци. Козината по гърбовете им стърчеше нагоре. Ръмжаха. И се промъкваха със странните плъзгащи се стъпки на същества, чиято омраза едва смогва да надделее над страха. Всеки миг равновесието у някого щеше да рухне и всичко щеше да свърши набързо.

Само че Керът скочи пръв. Сграбчи водача за врата и опашката. Не го пускаше, макар вълкът да се дърпаше и да щракаше с челюсти. Бесните усилия на звяра да се изтръгне само доведоха до обиколки в кръг около Керът, а другите вълци заотстъпваха от сивата въртележка. И когато водачът се препъна, човекът го захапа за врата. Животното изквича пронизително.

Керът го пусна и се изправи. Огледа обръча от зверове, които свеждаха глави, щом се вторачеха в очите му.

— Хъммм? — изсумтя Керът.

Събореният вълк изскимтя и се надигна.

— Хъммм?

Водачът подви опашка между задните си крака и се дръпна, но все още изглеждаше, че някаква невидима нишка го свързва с Керът.

— Ангуа… — подхвърли Керът, без да отделя съсредоточения си поглед от вълка.

— Да?

— Можеш ли да говориш езика им… в този си вид?

— Донякъде. А ти… откъде знаеше какво да направиш?

— О, наблюдавал съм животни — отвърна Керът, сякаш това беше смислено обяснение. — Моля те, кажи им… кажи им, че ако веднага се махнат, няма да им сторя зло.

Тя успя да излае и изръмжи посланието. Всичко се бе преобърнало за няколко секунди. Сега Керът диктуваше условията.

— Обясни им, че скоро ще си тръгна оттук, но може и да се върна. Как му е името? — посочи той уплашения водач.

— Този е Яде Каквото Не Бива — прошепна Ангуа. — Той беше… той е водач, щом Гавин го няма.

— Тогава им кажи, че ще бъда доволен, ако и занапред остане водач на глутницата.

Вълците го зяпаха напрегнато. Тя знаеше какво си мислят. Керът бе победил водача. Значи всичко е уредено. Вълците не отделяха място в главите си за неувереност и колебания. Съмнението е твърде скъп лукс за животински вид, който живее на една плячка от гладната смърт. Мястото на Гавин още беше незаето в представите им и Керът се настани там. Разбира се, магията нямаше да трае дълго. Но пък и не беше нужно.

„Винаги, ама винаги намира изход. Не се замисля, не крои планове, просто се намества. Спасих го, защото не можеше да се спаси сам, а Гавин го спаси, защото… защото си имаше някаква причина. Почти съм сигурна, че Керът дори не знае как успява да усуче света около себе си. Почти. Той е добър и благ, роден е да бъде крал като онези от древността, които носели венци от дъбови листа и властвали от тронове под вековни дървета. Колкото и да се опитва, не може да измисли нищо цинично. Почти съм сигурна…“

— Да си вървим — предложи Керът. — Коронацията ще свърши скоро, а не искам господин Ваймс да се безпокои.

— Керът! Трябва да знам нещо.

— Слушам те.

— _Онова_ може да сполети и мен. Изобщо ли не се завъртя и такава мисъл в главата ти? Той ми беше брат в края на краищата. Аз съм ту едно, ту друго, но никога и двете докрай… Не сме най-устойчивите твари на света.

— И златото, и камънаците се вадят от една и съща шахта — промълви Керът.

— Това е само джуджешка поговорка!

— Което не пречи да е вярна. Ти не си Волфганг.

— Е, ако се случи… все пак… ще постъпиш ли като Ваймс? Керът?… Ще вземеш ли тъкмо ти оръжието си и ще ме подгониш ли? Няма да ме излъжеш. Трябва да знам. Ти ли ще го направиш?

От клоните падаха буци сняг. Вълците гледаха двамата. Керът за миг вдигна глава към сивото небе и кимна.

— Да.

Ангуа въздъхна.

— Обещаваш ли ми?

Ваймс установи учуден, че коронацията набързо се е превърнала в поредния работен ден. Отекна тържествен акорд на фанфари, тълпата се размести и постепенно оформи опашка пред краля.

— Ами че те дори не му дадоха време да седне по-удобно! — недоволно отбеляза лейди Сибил, когато тръгнаха към изхода.

— Нашите крале са… работяги. — Лесно се долавяше гордостта в гласа на Веселка. — А в този ден кралят проявява благоволението си.

Едно джудже догони Ваймс и почтително подръпна края на наметалото му.

— Ваше превъзходителство, кралят желае да говори с вас незабавно.

— Ха, я виж каква върволица се е извила пред него!

— Въпреки това — джуджето се прокашля многозначително — кралят желае да говори с вас, и то веднага.

Поведоха ги напред и Ваймс усещаше как множество чифтове очи се мъчат да пробият дупки в тила му.

Кралят отпрати с царствено кимване предишния молител, а анкх-морпоркската група беше ловко пробутана в челото на опашката, измествайки джудже, чиято брада стигаше до пода.

Кралят ги погледа миг-два и паметта му се задейства.

— А, това сте вие, бодри и свежи. Какво щях да правя?… О, да, спомням си. Лейди Сибил? — Тя направи реверанс. — Класическата традиция повелява да даряваме пръстени в такива моменти. Между нас да си остане, но мнозина сред джуджетата смятат този обичай за… въздух под налягане, нали разбирате. Лично аз обаче вярвам, че няма нищо лошо в пръстените. И така, лейди Сибил, дано това бъде знак за бъдните времена.

Пръстенът представляваше тънко сребърно кръгче. Ваймс малко се наежи от такава свидливост, но Сибил би съумяла да приеме мило дори торба с мъртви плъхове.

— О, колко е прекр…

— Обикновено подаряваме злато — прекъсна я кротко кралят. — Много популярен метал и, разбира се, за него може да се пее. Но този пръстен е… уникален, нали разбирате. Изкован е от първото сребро, добито в Юбервалд за последните столетия.

— Нали уж спазвате споразумение да не… — започна Ваймс.

— Снощи заповядах мините да бъдат отворени — още по-любезно го спря кралят. — Прецених, че моментът е подходящ. Ваше превъзходителство, скоро ще разполагаме с търговски количества сребърна руда, но ако лейди Сибил не участва в преговорите, за да не ни докара до фалит, ще ви бъда извънредно признателен. Виждам, че днес госпожица Дребнодупе е предпочела да не ни изумява с дизайнерска екстравагантност. — Веселка се облещи. — Не носите рокля — поясни кралят.

— Не нося, ваше величество.

— Все пак забелязвам умерена употреба на сенки за очи и червило.

— Да, ваше величество — изписука Веселка, която май щеше да се гътне от потрес.

— Правите много приятно впечатление. Непременно ми оставете адреса на вашата шивачка. След време може би ще имам поръчка за нея. Размишлявах дълго и усилено…

Ваймс мигаше. А Веселка пребледняваше полека. Някой друг чу ли тези думи? Дали и самият той ги бе чул наистина?

Наложи се Сибил да го сръга с лакът.

— Сам, ченето ти увисна — прошепна му тя.

Да, чу ги, нямаше съмнение… Гласът на краля отново проникна в съзнанието му.

— … а чувалче злато винаги е от полза.

Веселка още се пулеше. Ваймс внимателно я разтърси за рамото.

— Б-б-благ-годаря, ваше величество.

Кралят протегна ръка. Ваймс пак пораздруса Веселка. И тя подаде ръка като хипнотизирана. Кралят я пое и я стисна.

Смаян шепот шумолеше зад гърба на Ваймс. Кралят подаде ръка на джудже, натрапващо на всички женския си пол…

— И така, остана… Детритус — изрече кралят. — Разбира се, малко е неясно какво едно джудже би трябвало да даде на един трол, но ми хрумна, че нищо не пречи да ви даря с каквото бих дарил и джудже. Нека да бъде чувалче злато, а вие сам ще си решите за какво да го използвате. Освен това…

Кралят стана и протегна ръка.

Ваймс знаеше, че в по-затънтените области на Юбервалд още се водят сражения между джуджета и тролове. По други места имаше мир, защото и двете страни се превъоръжаваха усърдно.

Шепотът замря. Тишината плъзна в разширяващ се кръг из пещерата.

Детритус мигна веднъж. И пое ръката съвсем предпазливо, за да не я смачка.

Тихите гласове се разнесоха отново. Но този път Ваймс си представяше как отзвуците щяха да се чуят на много километри околовръст.

Споходи го подозрението, че с две ръкостискания белобрадото застаряващо джудже постигна каквото би било непосилно и за десет хитроумни заговора. Вълните от това събитие щяха да се разнесат като цунами навсякъде из Юбервалд. Историята за трийсетте разбойници и кучето на главатаря щеше да потъне в забрава пред тази вест.

— Хъм?

— Попитах какво един крал би могъл да дари на един Ваймс? — повтори кралят.

— Ами нищо, струва ми се — разсеяно отвърна Ваймс.

Две ръкостискания! Тихичко, с блага усмивка, кралят преобърна обичаите на джуджетата с хастара навън. Толкова невъзмутимо, че годините на разпалени спорове предстояха тепърва…

— Сам! — сопна му се Сибил.

— Е, тогава нека даря нещо на вашите потомци — предложи кралят, без да се разсърди.

Донесоха му дълга плоска кутия. Отвори я и показа джуджешка брадва, чийто лъскав нов метал се открояваше в гнездото от черно кадифе.

— Някога тази брадва ще бъде наследство от прадядото — заяви кралят. — Несъмнено с годините ще има нужда от нова дръжка или острие. Век след век формата й ще се променя според веянията на времето, но завинаги ще си остане — до последната подробност — брадвата, която сега предавам в ръцете ви. Тъкмо защото ще се променя, тя ще бъде неизменно остра. И в това има зрънце истина, нали разбирате. Толкова се радвам, че се запознахме. Приятно завръщане у дома, ваше превъзходителство.

Четиримата си мълчаха в каретата по обратния път към посолството. По едно време Веселка смънка:

— Кралят каза…

— Чух — увери я Ваймс.

— Той все едно призна, че е тя…

— Ще има промени — заяви лейди Сибил. — Това искаше да ни подскаже кралят.

— Ама аз досега не се бях здрависвал с крал — сподели Детритус. — Пък като си помисля… даже с нито едно джудже.

— С мен си се здрависвал — вдигна рамене Веселка.

— Стражниците не влизат в сметката — твърдо възрази тролът. — Ние, стражниците, сме си стражници.

— Питам се дали и това ръкостискане ще промени нещо… — промълви лейди Сибил.

Ваймс зяпаше през прозореца. Признаваше, че всички вероятно щяха да се почувстват по-добре. Но троловете и джуджетата се биеха от векове. Няма да спреш войната с една протегната ръка. Тя си е само символ.

Да, обаче… Не героите или злодеите и дори не полицаите тласкаха света напред. Защо пък да не го задвижват символи? Знаеше само, че е безнадеждно да се захващаш с големите неща като мира и щастието, затова пък ти е по силите да свършиш някоя дреболия, която мъничко да пооправи света.

Например да гръмнеш някого.

— Веселке — сети се лейди Сибил, — вчера ти постъпи много мило, като реши да утешиш Дий.

— Тя искаше върколаците да ме очистят — спомена Ваймс, защото смяташе, че има право.

— Да, не съм забравила. И все пак беше… благородна постъпка.

Веселка отбягваше погледа й. Покашля се нервно, извади малко листче от ръкава си и безмълвно го връчи на Ваймс.

Той разгъна хартийката.

— Казала ти е всички тия имена?! Някои са на най-почитаните джуджета в Анкх-Морпорк…

— Да, сър — пак се закашля Веселка. — Знаех, че тя копнее да си поприказва с някого и… такова де, подсказах й за какво да приказва. Съжалявам, лейди Сибил. Почти невъзможно е да забравиш, че си ченге.

— Отдавна го проумях — поклати глава Сибил.

— Я чуйте — наруши мълчанието Ваймс, — ако утре тръгнем на зазоряване, ще минем през прохода преди здрач.

Прекара уютна нощ в дълбините на пухения дюшек. Събуди се два-три пъти и му се стори, че чува гласове. После пак потъваше в мекотата и сънуваше топъл сняг.

Събуди го ръката на Детритус, която го потупваше по рамото.

— Сър, съмва се вече.

— Ъ-ъм?

— Долу ви чакат един Игор и един… а бе, младок. Носи стъкленица, пълна с носове, и си има заек, дето е целият покрит с уши.

Ваймс се опита да заспи отново, но изведнъж скочи.

— Какво?!

— Целият е покрит с уши, сър.

— А, от ония зайци с грамадните увиснали уши ли?

— По-добре слезте да го видите тоя заек — изсумтя тролът.

Ваймс остави Сибил в обятията на съня, навлече халат и зашляпа бос по ледените коридори.

Насред фоайето нетърпеливо го очакваше един Игор. Ваймс вече хващаше цаката на разпознаването им[21] — несъмнено виждаше този Игор за пръв път. Придружаваше го значително по-млад… хъм… човек, вероятно наскоро излязъл от пубертета, поне тук-там. Но белезите и шевовете показваха и неговия непреклонен стремеж към самоусъвършенстване, присъщ на достойния Игор. Защо обаче никой от тях не успяваше да си изравни очите?

— Ваше превъжходителштво?

— Вие сте… Игор, нали?

— Ижумителна дошетливошт, шър. Не шме ше шрещали дошега, жащото аж работя при доктор Тавмик от другата штрана на хребета. А това е шинът ми Игор. — Той плесна младежа по тила. — Игор, пождрави негова шветлошт!

— Хич не ме стряскат разните там титли — навъси се по-младият Игор. — И към никого няма да се обръщам с „гошподарю“.

— Видяхте ли? — умърлуши се бащата. — Ижвинявайте жа държанието му, ваша шветлошт, но такова ши е младото поколение. Дано му намерите работа в големия град, жащото никой няма да го вжеме в Юбервалд. Въпреки вшичко е ижключителен хирург, макар да му хрумват чудати идеи. Нашледил е ръцете на дядо ши.

— Виждам белезите — промърмори Ваймс.

— Голям късмет ижвади това момченце. По право трябваше да ше паднат на мен, но вече беше порашнал доштатъчно, жа да учаштва в лотарията.

— Игор, ти искаш ли да дойдеш в Анкх-Морпорк? — сети се да попита Ваймс.

— Да, сър. Според мен бъдещето е в Анкх-Морпорк, сър.

Бащата се наведе към ухото на Ваймс.

— Гошподарю, при наш е прието да не му натякваме малкия говорен недоштатък. Е, да, пречи му да бъде Игор, но аж шъм шигурен, че в Анкх-Морпорк ще проявят шнижхождение.

— Да, предполагам. — Ваймс извади кърпичка от джоба на халата си и разсеяно си избърса ухото. — А този… ъ-ъ, заек какъв е?

— Казва се Чудатко, сър — представи го младият Игор.

— Добро име. Подходящо. Затова ли има човешки уши по целия си гръб?

— Един от ранните ми експерименти, сър.

— А… носовете?

Бяха десетина в голям буркан от туршия със завинтващ се капак. Само… носове. Не бяха отрязани, Ваймс ясно виждаше това. Имаха си миниатюрни крачета и подскачаха с надежда в буркана като кутрета във витрината на магазин за домашни любимци. Май чуваше и слабичко подсмърчане.

— Авангарден подход, сър — осведоми го младежът. — Отглеждам ги в специални резервоари. Очи и пръсти също!

— Но те имат крачета!

— О, крачетата увяхват броени часове след присаждането, сър. А моите малки носове жадуват да бъдат полезни. Това, сър, е биозанаятчийството на следващия век. Без никакво старомодно кълцане на вехти тела…

Баща му пак го тупна по главата.

— Чувате ли го, а? Къде е шмишълът в тежи измишльотини? Непрокопшаник! Дано го вкарате в правия път, гошподарю, жащото аж вече ше откажах! Не ши штрува и да го ражпарчетошаш на режервни чашти, както кажваме ние.

Ваймс въздъхна. Не забравяше обаче, че дребните осакатявания са всекидневна опасност в работата на Стражата, а момчето все пак беше Игор. Би понесъл някого, който отглежда носове, за да има на разположение хирург, около когото никой не пищи и не ври катран за замазване на рани от ампутирани крайници.

Посочи сандъка до краката на младежа. Вътре нещо ръмжеше и се мяташе.

— Да нямате и куче? — попита с надеждата, че думите му няма да се сбъднат.

— Това са моите домати. Триумф на съвременното игорство. Израстват до невероятни размери.

— Шамо жащото жлобно нападат вшички оштанали желенчуци! — възмути се бащата. — Но на момчето трябва да му ше прижнае, гошподарю, че няма равен на шебе ши в дребните шевове.

— Добре, добре, май търся точно такъв като него. Е, горе-долу. Седни някъде, младежо. Дано има достатъчно място за тебе и багажа ти в каретите…

Вратата към двора се отвори и със снежинките влезе Керът, изтърсвайки ботушите си.

— Малко е наваляло през нощта, сър, но пътят като че още е проходим. Местните обаче твърдят, че довечера ще натрупа сериозно, затова…

— Толкова ли си добре, че да пътуваш? — усъмни се Ваймс.

— И двамата сме готови за пътуването — отвърна Ангуа, която застана до Керът.

Ваймс отново долови ехото от много думи, които не бе чул. Мъдрият човек не разпитва придирчиво в такива моменти. Пък и ходилата му замръзваха.

Побърза да вземе решение.

— Капитане, дай ми бележника си.

Всички го погледаха как надрасква няколко реда.

— По пътя се отбий в сигналната кула и изпрати съобщение до Участъка — нареди Ваймс и върна бележника на Керът. — Уведоми ги, че се връщаш. Погрижи се за настаняването на младия Игор. И докладвай на лорд Ветинари.

— Ъ-ъ… вие няма ли да дойдете с нас?

— С нейна светлост ще пътуваме в другата карета. Или ще си купим шейна. Много са удобни тия шейни. И… няма да припираме. Ще разгледаме забележителностите. Ще се помотаем. Ясен ли съм?

Видя усмивката на Ангуа и се зачуди дали Сибил вече е споделила с нея.

— Всичко е ясно, сър — отговори Керът.

— О, сетих се… Отиди при „Бърли и Силен в ръката“, поръчай по две дузини от най-свестните им ръчни оръжия и ги прати с пощенската кола тук, лично за капитан Тантони.

— Сър, с пощенската кола ще излезе скъпичко…

— Капитане, не съм те питал. Очаквам от тебе само „Слушам, сър“.

— Слушам, сър.

— И попитай дежурния стражник на портата за… три унили дами, дето живеят в голяма къща наблизо. В двора има вишнева градина. Запиши си адреса и им изпрати от Анкх-Морпорк три билета за пътническата карета.

— Ще бъде изпълнено, сър.

— Браво на тебе. Желая ви да пристигнете живи и здрави. Ще се видим след седмица. Или две. Най-много три. Разбрахме ли се?

След няколко минути трепереше на стъпалата и гледаше как каретата се смалява в свежото мразовито утро.

Бодна го чувството за вина, но бодилчето беше мъничко. Даваше всеки ден от живота си на Стражата, време беше и тя да му даде седмица. Или две. Най-много три.

Поне виждаше бъдеще пред себе си, а това беше повече, отколкото бе имал някога.

Залости вратата и се прибра да си доспи.

В ясен ден от подходящо място в планините Овнерог наблюдателят би могъл да види какво става много надалеч в равнините.

Джуджетата бяха обуздали планинските потоци и бяха изградили истинска стълба от шлюзове, които продължаваха километър и половина над хълмистите ливади в подножието. За използването на шлюзовете не само вземаха добри парици, ами ги трупаха на камари. Винаги имаше шлепове, които се издигаха или се спускаха към река Смарл и равнинните градове. Пренасяха въглища, желязо, огнеупорна глина, каменна захар[22] и лой — скучните, но неизбежни съставки в пудинга на цивилизацията.

Заради прозрачния разреден въздух на планината минаваха няколко дни, докато шлеповете се изгубят от поглед. В по-ясните дни взорът на наблюдателя стигаше чак до идната сряда.

Капитанът на един шлеп чакаше да го спусне най-горният шлюз. Излезе от каютата да излее утайката от чайничето си за запарка и видя дребно куче, седнало на заснежения бряг. То вдигна лапичка умоляващо.

Обърна се да влезе в каютата и помисли: „Брей, какво сладко кученце!“

Беше толкова гръмка мисъл, че се замисли дали не я е чул от някого, но наоколо беше безлюдно. А кучетата не говорят.

После се чу да мисли: „Туй кученце ще е много полезно да гони плъховете, щото може да изядат товара или нещо подобно.“

Реши, че трябва да си го е помислил. Не виждаше кой наоколо би могъл да изтърси тези думи. Всеизвестно е, че кучетата нямат дар слово!

— Ама плъховете не гризат въглища, нали? — промърмори на глас.

Тогава помисли още по-отчетливо: „Е, не се знае дали няма да започнат от днес, нали? Пък и туй сладко кученце се мъкне не знам откога си през преспите, но на кого му пука за него?“

Капитанът се предаде. Как да спориш със себе си?

След десетина минути шлепът започна дългото си спускане към равнината, а на носа стърчеше дребно куче и се наслаждаваше на ветреца.

Все пак, обобщи Гаспод, винаги е по-добре да гледаш в бъдещето.

Ноби Нобс си бе скалъпил заслон до стената на Участъка и умърлушено си грееше ръцете над варела, когато го покри нечия сянка.

— Ноби, какво правиш? — попита Керът.

— Ъ? Капитане?…

— Не заварих никого при портата, не видях никакви патрули. Не получихте ли съобщението ми? Какво става?

Ноби си облиза устните.

— Ами-и… Няма… Уф… В момента няма Стража. На практика, де. — Сви се, щом Ангуа се показа иззад рамото на Керът. — А-а… такова… Господин Ваймс с вас ли се прибра?

— _Какво_ се е случило, Ноби?

— Вижте сега… Фред един вид стана… после пък малко се… и докато се опомним, той взе, че… а тогава ние… но той не искаше да… и закова вратата… след туй госпожа Колън дойде и му накрещя през пощенската кутия… пък повечето момчета си намериха друга работа… сега сме само аз, Дорфл, Рег и Езичника. Редуваме се тука и му пъхаме кльопачка в пощенската кутия… и… ами туй е всичко…

— Може ли да го чуем отново — изрече Керът, — но с пълнеж вместо многоточия?

Разказът се проточи. Керът принуждаваше Ноби да запълва всяка пролука.

— _Схванах_ — сподели накрая.

— Господин Ваймс ще превърти от бяс, а? — завайка се Ноби.

— На твое място — меко се обади Ангуа — засега не бих се тревожила какво ще каже господин Ваймс.

Керът се взираше във вратата на Участъка. Беше скована от много дебели букови дъски. А всички прозорци бяха зарешетени.

— Ноби, върви да доведеш стражник Дорфл — заповяда капитанът.

След десет минути Участъкът имаше нужда от нова врата. Керът прекрачи над треските и се качи пръв по стълбата.

Фред Колън се гърбеше зад бюрото и се взираше изцъклено в последната захарна бучка.

— Внимавай — прошепна Ангуа. — Може би е в доста особено психическо състояние.

— И това може да му се случи — потвърди Керът, наведе се и прошепна: — Фред…

— Ъ-ъм?

— Стани, сержант! Да не те боли нещо, а? Ами трябва да боли, щото съм те настъпил! Пет минути за миене, бръснене и връщане тук със светнало лице! Мир-р-рно! Кръ-ъ-гом! Към умивалнята! Бе-е-егом марш! Раз-два, раз-два!

На Ангуа й се стори, че в действието не участваше нищо от Фред Колън над шията, освен може би ушите. Сержантът подскочи в стойка мирно, тропна гръмотевично при обръщането кръгом и изфуча през вратата.

Керът навря нос в лицето на Ноби.

— Важи и за теб, ефрейтор!

Разтрепераният Ноби отдаде чест и с двете си ръце, после се втурна да догони Колън.

Керът отиде до камината и побутна с ботуш купчината пепел.

— О, богове…

— Всичко ли е изгорено?

— Уви, така изглежда.

— Някои от по-вехтите книжа ми бяха като стари познати.

— Е, ще се разбере дали липсва нещо важно, когато стане напечено — вдигна рамене Керът.

Ноби и Колън се върнаха задъхани и розови. По бузите на Колън изпъкваха няколко лепнати късчета хартия, където бе прекалил с въодушевеното бръснене. Въпреки това изглеждаше по-добре. Отново си беше сержант. И някой друг измисляше заповедите. Мозъкът му се размърда най-сетне. Светът се преобърна и си застана на краката.

— Фред…

— Да, сър?

— Имаш птича цвъчка на рамото си.

— Ей сегинка ще се погрижа, сър! — изпъна се Ноби. Измъкна кърпичка от джоба си, наплюнчи я и припряно изтри следите от временното капитанство на Колън. — Нищичко не личи, Фред, успокой се!

— Добре се справи — похвали го Керът.

Надигна се от стола и застана пред прозореца. Нямаше кой знае какъв изглед, но капитанът сякаш виждаше до края на света.

Колън и Ноби пристъпяха неловко. Точно сега мълчанието не им понасяше. А когато Керът заговори, те трепнаха като от удар с мокър парцал.

— Смятам, че тук е настъпило… объркване.

— Тъй, тъй — побърза да потвърди Ноби, — много се объркахме. Нали, Фред?

Смуши сержанта в ребрата и го изтръгна от унеса на непоносимия ужас.

— Ъ? Ъхъ. Да, голямо объркване беше.

— И се опасявам, че знам върху кого трябва да падне вината — продължи капитанът, привидно увлечен от гледката как някой мете стъпалата пред Операта.

Устните на Ноби мърдаха в беззвучна молитва. От очите на Фред Колън се виждаше само бялото.

— Грешката беше моя — заяви Керът. — Обвинявам само себе си. Господин Ваймс ми възложи отговорността, а аз заминах надалеч, без да помисля за дълга си, и оставих всички в непоносимо положение.

Лицата на Ноби и Фред се сдобиха с абсолютно еднакво изражение. Бяха зърнали светлинка в края на тунела и тя незнайно как се оказа фенерчето, с което си помага феята на надеждата.

— Неудобно ми е, но моля и двама ви за помощ, за да се измъкна от затруднението. Не мога да си представя какво ще каже господин Ваймс.

Феята внезапно духна фенерчето. Ноби и Фред можеха да си представят какво ще каже господин Ваймс.

— И все пак… — промълви Керът.

Върна се зад бюрото, отвори най-долното чекмедже и извади пачка скрепени с карфица оръфани листове.

Другите чакаха.

— _И все пак_ всеки от подписалите се тук е взел символичния Кралски шилинг и се е заклел да поддържа реда в името на краля — напомни Керът, почуквайки с нокът по най-горния лист. — Всъщност е положил клетва пред краля.

— Да, де, ама туй е само… Аах! — избъбри Фред Колън.

— Моля за извинение, сър — официално подхвана Ноби. — Случайно настъпих с все сила Фред по крака, както си стоях мирно.

Чу се протяжно копринено шумолене. Керът вадеше меча си от ножницата. Остави го върху бюрото. Фред и Ноби неволно се дръпнаха от безмълвно обвиняващото ги острие.

— Всички те са свестни момчета — спокойно призна Керът. — Убеден съм, че ако вие двамата ги навестите един по един и им обясните всичко, те ще осъзнаят дълга си. Предайте им… предайте им, че винаги има и лесен начин, ако знаеш как да го намериш. После ще продължим да си вършим работата и когато господин Ваймс се завърне от отдавна заслужения си отдих, смущаващите случки от миналото ще бъдат само…

— … смущаващи, нали? — с надежда подсказа Ноби.

— Именно. Фред, радвам се, че си отхвърлил толкова много канцеларщина.

Колън стоеше като закован, докато Ноби не го издърпа от кабинета с едната си ръка, отдавайки чест с другата.

Ангуа чуваше разправията помежду им, започнала още от първото стъпало надолу.

Керът стана, избърса стола и грижливо го бутна да опре в бюрото.

— Е, прибрахме се у дома.

— Да… — отвърна Ангуа.

„Оказа се, че знаеш как да гаднееш. Но и с това си служиш като с нокът — изскача при нужда, а после няма и следа от него.“

Той хвана ръката й и прошепна:

— Вълците никога не се оглеждат назад.

Информация за текста

© 1999 Тери Пратчет

© 2000 Владимир Зарков, превод от английски

Terry Pratchett

The Fifth Elephant, 1999

Сканиране: Galimundi, 2009 г.

Разпознаване и редакция: Dave, 2009 г.

Издание:

ИК „Вузев“ — „Архонт-В“, 2000

Редактор: Весела Петрова

ISBN 954–422–063–1

Свалено от „Моята библиотека“ [http://www.chitanka.info/lib/text/13869]

Последна редакция: 2009-10-10 14:30:00

1

Но не камък и желязо в мъртвата им форма, каквито са сега, а живи. Джуджетата са твърде изобретателни в митовете си за минералите.

2

Имената на вампирите се удължават постепенно. Нали трябва да запълват безкрайните години с нещо?

3

Поне не от вида, който тя носеше.

4

Напоследък и ефрейтор Нобс.

5

Не биха се насилили за нищо на света да произнесат „нейните“.

6

Тоест непроучена от истински пътешественици и изследователи. Местното население не влиза в сметката.

7

Особено ако е зелено и бълбука.

8

Само че те не бяха сигурна опора във вторниците.

9

Рег Шу принадлежеше към общността на мъртъвците и естествено се смяташе за член на етническо мнозинство.

10

Безкрайни километри скапан Юбервалд.

11

Която нито едно друго животно не би заело доброволно.

12

Това твърде много би снижило вероятността ръката да даде храна и на другия ден.

13

Силициевият мозък на Детритус беше особено чувствителен към промени в температурата на външната среда, както е присъщо на всички тролове. При достатъчно падане на термометъра ставаше дори опасно интелигентен.

14

Вид баница, сякаш замесена от стари пердета.

15

Палачинки от черно елдено брашно, пълнени с… разни неща.

16

Хляб от пащърнак, който по всеобщото мнение на местните жители е далеч по-вкусен от скучните пшенични измишльотини.

17

Бе забелязал и известна прилика между секса и готварското изкуство. Хората се увличат и по двете, понякога си купуват дебели книги, пълни със сложни рецепти и занимателни картинки, и огладнеят ли достатъчно, започват да творят невероятни пиршества… във въображението си. А за вечеря се задоволяват с пържени яйца и картофки, стига да са свястно приготвени и да има малко салатка от домати.

18

Веднъж си поприказва с Керът що е то „демокрацията“ на ефебианците. Особено любопитна му се стори възможността всеки[19] да гласува. Скоро обаче установи, че както самият той би имал глас, нищо не би попречило и на Ноби Нобс да упражни същото право. Ваймс веднага стигна до извода, че системата страда от неизлечим недъг.

19

С изключение на жените, децата, робите, идиотите и хората, които не са „наши хора“.

20

Маркиз дьо Въртиопаш непрекъснато се биел на млади години, почти винаги заради честта на фамилното си име. Написал сборник с правила за — както той се изразява — „благородното изкуство на юмручния бой“. Сборникът се състоял преди всичко от списък на местата, където другите не бивало да го удрят. Мнозина се възхитили на творбата му и вече заставали с вирната напред брадичка и свити юмруци в позата на мъжествена агресивност… но срещу хора, които не са чели книгата на маркиза, обаче знаели как да пребият някого със стол. Последните думи на учудващ брой жертви гласят: „Мамка му на скапания маркиз!…“

21

Важното беше да се взираш в характерните белези.

22

Петмезената мина под Анкх-Морпорк се бе изчерпала отдавна, остана само улицата на нейно име. Но сблъсъкът на Диска с Петия слон бе погребал незнайно колко хиляди декари праисторическа захарна тръстика в покрайнините на Юбервалд. Образувалата се плътна кристална захар даде началото на процъфтяваща сладкарска и зъботехническа индустрия.

Content

Тери Пратчет
Петият слон

Бележка на автора

Информация за текста

1