Тери Пратчет

Истината

Бележка на автора

Понякога съчинителят на фентъзи е принуден да изтъква колко странна е самата действителност. Похватите, с които жителите на Анкх-Морпорк се справят с проблема на наводненията (виж последната третина на книгата), са твърде любопитно подобни на възприетите от град Сиатъл, щат Вашингтон, към края на деветнадесети век. Сериозно ви говоря. Идете там да се убедите. И щом бездруго сте отишли, опитайте яхнията от миди.

Слухът плъзна из града подобно на необуздан пожар (който също честичко плъзваше из Анкх-Морпорк, откакто жителите му научиха смисъла на израза „застраховка срещу пожар“).

„Джуджетата могат да превръщат оловото в злато…“

От мълвата зажужа спареният въздух в квартала на алхимиците, където те от векове се опитваха безуспешно да постигнат същото нещо. Бяха убедени обаче, че ще се справят утре или най-късно следващия вторник, или във всеки случай до края на месеца.

Слухът накара и магьосниците в Невидимия университет да се позамислят. Те знаеха, че могат да превърнат един елемент в друг, стига никой да не е против обратното му превръщане на другия ден, но каква полза от подобни усилия? Освен това повечето елементи май бяха щастливи да си останат каквито са.

Мълвата направо прогори белязаните, подутите или напълно липсващите уши на членовете на Гилдията на крадците, които обичаха да поддържат в работно състояние взломаджийския инструмент. На кого му пукаше за произхода на златото?

„Джуджетата могат да превръщат оловото в злато…“

Стигна и до студените, но невероятно чувствителни уши на Патриция, и то бързичко, защото никой не оставаше задълго управник на Анкх-Морпорк, ако научаваше новините последен. Той въздъхна, записа си нещо и прибави листчето към купчината хартии.

„Джуджетата могат да превръщат оловото в злато…“

И островърхите уши на джуджетата чуха това.

— Можем ли, а?

— Да пукна, ако знам. Поне аз не мога.

— Ъхъ, ама ако можеше, нямаше да си признаеш. И аз не бих се издал, ако можех.

— А можеш ли?

— Не!

— _Аха!_

Слухът се промъкна до ушите на нощната смяна стражи, докато киснеха на студа при портата в десет вечерта. Охраната на портите в Анкх-Морпорк не беше тежко задължение. Състоеше се предимно от снизходително махане с ръка към всичко, което напира да влезе, но движението не беше особено оживено в тъмнината и ледената мъгла.

Гушеха се подслонени под свода на портата и си подаваха влажна цигара.

— Не можеш да превърнеш едно нещо в друго — заяви ефрейтор Нобс. — Алхимиците се мъчат от не знам си колко години.

— Общо взето, уменията им стигат да направят от някой кон дупка в паважа — отбеляза сержант Колън.

— Че аз нали за туй ти говоря — натърти Ноби. — Не става. Всичко опира до… елементите. Един алхимик ми обясни. Всичко е направено от елементи, нали така? Земя, вода, въздух, огън и… таковата, де. Всеизвестен факт. И всичко е смесено както си трябва. — Той потропа с крака в напразен опит да ги стопли. — Ако оловото можеше да се превръща в злато, всички с туй щяха да се занимават.

— Магьосниците го умеят — напомни Колън.

— А, магия… — намръщи се пренебрежително Ноби.

Голяма каруца изтрополи от жълтеникавата мътилка и мина под свода. Изпръска Колън, когато едното й колело нагази в локвите, присъщи за анкх-морпоркските транспортни артерии.

— Скапани джуджета — промърмори сержантът, но не прекалено гръмогласно, когато каруцата влезе в града.

— Доста от тях бутаха отзад — замислено проточи ефрейторът.

Каруцата зави тромаво зад ъгъла и се изгуби от погледите им.

— Сигурно щото са я претоварили със злато — изпръхтя Колън.

— Ха… Да, бе. Няма какво друго да е.

А мълвата стигна до ушите на Уилям дьо Слов и в известен смисъл там завърши пътят й, защото той си я записа старателно.

Това му беше работата. Лейди Марголота от Юбервалд му изпращаше по пет долара всеки месец, за да го върши. И вдовстващата дукеса на Куирм му изпращаше по пет долара. Както и крал Верънс от Ланкър наред с още неколцина видни особи от планините Овнерог. Също и серифът на Ал Кхали, макар че в този случай отплатата имаше формата на половин каруца фурми два пъти годишно.

Общо взето, беше доволен. Нужно беше само да напише много старателно едно-единствено писмо, да пренесе с търкане буквите от листа върху чемширена дъска, която му даваше гравьорът господин Крипслок от Улицата на хитроумните занаятчии. После плащаше на господин Крипслок двадесет долара, за да махне старателно излишното дърво около буквите и да направи отпечатъци върху хартия.

Разбира се, налагаше се да внимава, оставяше празно място след „До моя благороден клиент“ и където още беше подходящо, за да ги попълни според получателя. Дори при такива разноски му оставаха почти трийсетина долара месечно, а работеше ден-два.

С трийсет-четирийсет долара един младеж със скромни изисквания можеше да преживее в Анкх-Морпорк. Освен това продаваше фурмите. Би могъл и да спестява от храна, като излапа товара, но знаеше, че скоро ще предпочете гладната смърт пред тази диета.

Пък и постоянно припечелваше по нещо допълнително. Светът на писмената беше като затворена кни… да, де, като затворено загадъчно хартиено нещо за повечето обитатели на Анкх-Морпорк. И ако все пак се сблъскваха с необходимостта да напишат нещо, немалко от тях минаваха под табелата „Уилям дьо Слов — писане на разни неща“ и се качваха по скрибуцащите стъпала.

Например джуджетата. Те неспирно прииждаха към града да си търсят работа. Първото нещо беше да пратят писмо у дома, за да споделят колко им е провървяло. Случката беше предвидима, дори ако джуджето се сблъскаше с толкова лош късмет, че от глад си изядеше шлема. Затова Уилям накара господин Крипслок да му отпечата няколко десетки стандартни писма, които с попълването на съответните пролуки в редовете ставаха напълно приемливи.

Умилени родители на джуджета навсякъде из планините пазеха като съкровища писма с горе-долу следния текст:

Скъпи (Маму и Тати),

Ами аз пристигнах тука здрав и читав, настаних се (на улица „Петльова човка“, номер 109, в Сенките). Всичко ми е наред. Намерих си много свястна работа при (ССПГ Диблър, предприемчив търговец) и скоро ще натрупам куп пари. Помня сички убави поучения, дето ми ги изредихте. Хич не къркам в барове, нито се мешам между тролове. Ами туй е сичко засига, копнея да видя вас и (Емелия).

Ваш любящ син (Томас Трошиглава).

Въпросният обикновено се олюляваше, докато диктуваше. И всеки път Уилям се сдобиваше с двадесет лесно спечелени пенса. Предлагаше екстри — грижливо нагласяше правописа според клиента и му позволяваше сам да се справи с пунктуацията.

Тази вечер топящата се лапавица бълбукаше в улуците зад прозореца, а Уилям седеше в мъничкото си кабинетче над Гилдията на фокусниците и пишеше усърдно. Слушаше разсеяно безнадеждните, но неуморни повторения на нерушимите правила от чираците във фокусническия занаят. Имаха вечерни уроци в залата долу.

— … внимавайте. Готови ли сте? Тъй. Яйце. Чаша…

— _Яйце. Чаша_ — безчувствено мънкаше класът.

— … Чаша. Яйце…

— _Чаша. Яйце…_

— Магическо слово…

— _Магическо слово…_

— Фазаммм! Ей тъй става. А-ха-ха-ха-ха…

— _Фазаммм! Ей тъй става. А-ха-ха-ха-ха…_

Уилям придърпа листа към себе си, подостри ново перо, позяпа стената и написа:

И накрая нещо по-забавно. Разправят, че джуджетата умеели да превръщат оловото в злато, макар никой да не знае откъде тръгна тази мълва. Когато джуджетата вървят по обичайната си работа в града, досаждат им с викове: „Ей, дребосък, я покажи как се прави злато!“ Все пак само новодошлите в града си го позволяват, защото тук всички знаят какво те сполетява, ако наречеш джудже „дребосък“, а именно — смятай се за мъртвец.

Ваш покорен слуга

Уилям дьо Слов

Харесваше му да завършва писмата си весело.

Взе нова чемширена дъска и притисна изписания лист върху нея. Търкането с облото дъно на лъжица набързо прехвърли мастилото върху дървото, както и му осигури още няколко десетки долара и достатъчно фурми, за да го заболи коремът.

Днес щеше да остави дъската на господин Крипслок, а утре следобед на спокойствие ще вземе копията. С малко късмет щеше да ги разпрати до средата на седмицата.

Уилям облече палтото си, уви грижливо дъската във восъчна хартия и излезе в мразовитата нощ.

Светът се състои от четири елемента — Земя, Въздух, Огън и Вода. Този факт е известен дори на ефрейтор Нобс. Освен това не е съвсем верен. Има и пети елемент, обикновено го наричат Изненада.

Например джуджетата се научиха да превръщат оловото в злато по трудния начин. Разликата между него и лесния начин е, че трудният води до успех.

Джуджетата бутаха претоварената скърцаща каруца по улицата и се взираха напред през мъглата. Ледът се напластяваше по каруцата и украсяваше с висулки брадите им.

Нужна беше само една замръзнала локва.

За такива неща винаги можеш да разчиташ на добрата Сполука.

Мъглата се сгъстяваше, превръщаше всяка светлинка в мъждукане и поглъщаше звуците. На сержант Колън и ефрейтор Нобс им беше ясно, че тази нощ никоя варварска орда няма да включи превземането на Анкх-Морпорк в туристическите си планове. Стражите не виняха варварите за неохотата им.

Затвориха портата. Заниманието не изглеждаше толкова зловещо, колкото звучеше. Ключовете бяха загубени отдавна, а окъснелите пътници обикновено мятаха чакъл по прозорците на къщите, накацали върху градските стени, докато не се намери някой приятел да дръпне дебелото резе. Предполагаше се, че чуждите нашественици не биха познали по кой прозорец да метнат камъче, за да постигнат целта си.

После двамата стражи се помъкнаха в кишата и калта към Водната порта, през която река Анкх имаше късмета да прониква в града. Водата не се виждаше в мрака, но понякога под парапета минаваше призрачният силует на поредния леден къс.

— Я почакай — сепна се Ноби, когато хванаха ръчките на макарата. — Има някой там.

— В реката ли? — учуди се Колън.

Заслуша се. Далеч долу проскърцваха весла.

Сержантът сви длани около устата си и нададе традиционното полицейско приветствие.

— Ей, ти!

За миг се чуваха само вятърът и бълбукането на водата. После нечий глас отвърна:

— К’во има?

— Ти да не нахлуваш в града, бе?

След кратка пауза долетя отговорът:

— К’во?

— Какво к’во? — вдигна мизата Колън.

— К’во ме питаш?

— Ей, я не се бъзикай с мене… Питам те дали не нахлуваш в града!

— Не.

— Тъй вече бива — одобри Колън, който в такава нощ беше готов бързо да повярва в честната дума. — Значи, греби си по-скоричко нататък, щото ще спускаме портата.

Плясъкът на веслата се отдалечи по течението.

— Според тебе стигаше и само да ги попитаме, тъй ли? — заяде се Ноби.

— Че кой да знае по-добре от тях? — скастри го сержантът.

— Ъхъ, вярно, ама…

— Ноби, туй беше някаква си малка лодка. Но ако толкоз ти се ще, слез по всички ония хубави заледени стъпала до кея и…

— Не ми се ще, сержант.

— Ами тогаз да се прибираме в Участъка, а?

Уилям вдигна яката на палтото си и закрачи по-припряно към къщата на гравьора Крипслок. Нямаше го обичайното гъмжило по улиците. Само хората с най-неотложна работа си подаваха носовете навън. Зимата ставаше доста гадна с вледеняващата мъгла, изобилния сняг и вездесъщата пушилка на Анкх-Морпорк.

Светлината пред Гилдията на часовникарите привлече погледа му. Тя очертаваше ниска прегърбена фигура.

Пристъпи натам.

Безнадежден глас смънка:

— Горещи наденички? В хлебче?

Диблър Сам Си Прерязвам Гърлото, най-предприемчивият неуспешен бизнесмен в Анкх-Морпорк, се вторачи в Уилям над своя поднос на ремък. Снежинките съскаха в залояващата се мас.

Уилям въздъхна.

— До късно стоите навън, господин Диблър — отбеляза учтиво.

— А, господин Слов… Трудни времена настанаха за търговията с горещи наденички.

— Не успявате да им вържете двата края, така ли? — не се сдържа Уилям.

— Несъмнен период на стагнация в пазара за хранителни стоки — мрачно промърмори Диблър, без да вникне в закачката. — Напоследък май никой не гори от желание да си купи наденичка в хлебче.

Уилям се загледа в подноса. Щом Диблър отново продаваше горещи наденички, значи някое от по-амбициозните му начинания пак се бе сгромолясало с гръм и трясък. Разносната търговия с горещи наденички беше нещо като нулева кота в битието на Диблър. Тъкмо от нея се стараеше да се оттласне и все към нея се връщаше, щом неуспехът го хързулнеше надолу по наклонената плоскост. Жалко, защото Диблър си оставаше ненадминат в продажбата на горещи наденички. Как иначе, щом предлагаше на купувачите такива наденички?

— Де да бях получил свястно образование като вас… — унило подхвърли Диблър. — Хубава работа под покрив и без носене на тежести. Щях да си намеря нишата в живота с добро образование.

— Нишата ли?

— Един магьосник ми я обясни тая работа с нишите. Всеки си имал свое място. — Диблър въздъхна. — Не надуших навреме печалбата в семафорите. Докато се опомня, всеки си направи фирма и си построи сигнални кули. Големи парици падат. Е, можех доста да постигна с тоя „фън шуй“. Адски скапан късмет имах.

— Аз определено се почувствах по-добре, щом си преместих стола — насърчи го Уилям.

Съветът му бе струвал два долара, но в цената се включваше и наставление винаги да държи капака на клозета затворен, за да не проникне Драконът на нещастието през задните му части.

— Благодарен съм ви, че ми бяхте първият клиент — сподели Диблър. — Всичко бях подготвил, щях да предлагам Диблърови вятърни камбанки и Диблърови огледала, направо щях да греба мангизите с лопата… да, де, всичко щеше да бъде в съвършена хармония. И тогава — пляс! Лошата карма пак ми се стовари на главата.

— Цяла седмица мина, докато господин Ощедай проходи отново — поклати глава Уилям.

Случката с втория клиент на Диблър му послужи чудесно за попълване на поредното писмо с новини и напълно го овъзмезди за похарчените два долара.

— Как да знам, че наистина имало Дракон на нещастието? — оплака се Диблър.

— Не ми се вярва да е имало, докато не го убедихте, че съществува — възрази Уилям.

Диблър се поободри.

— А, говорете каквото искате, но винаги ме е бивало в пробутването на идеи. Не бих ли могъл да ви убедя, че в момента копнеете именно за наденичка в хлебче?

— Всъщност бързам да оставя този пакет на… — започна Уилям и се запъна. — Дали чух някой да вика току-що?

— Тук някъде имам и студен пай със свинско — мърмореше Диблър, ровичкайки по подноса. — Мога да смъкна много убедително цената…

— Сигурен съм, че чух нещо — прекъсна го Уилям.

Диблър наостри уши.

— Някакъв тътен ли?

— Точно така.

Двамата се вторачиха в гъстите валма, стелещи се по Широката улица.

И от тях съвсем внезапно изскочи огромна каруца, покрита с брезент, напираше бързо и неудържимо…

Последното, което Уилям запомни, преди нещо да хвръкне в нощта и да го цапардоса между очите, беше нечий вик: „Спрете я тая преса!“

Слухът, прикован към хартията от перото на Уилям подобно на пеперуда, забучена на коркова подложка, не стигна до ушите на някои хора, които се занимаваха със своите тъмни помисли.

Тяхната лодка цепеше съскащите води на река Анкх, които бавно се събираха подире й.

Двама мъже напъваха веслата. Третият седеше на носа. И понякога говореше. Например каза:

— Сърби ме носът.

— Ще почакаш, докато пристигнем — осведоми го единият от гребците.

— Защо не ме развържете пак? Много ме сърби.

— Развързахме те, когато спряхме за вечеря.

— Ама тогава не ме сърбеше.

Другият гребец се обади:

— Господин Шиш, да го прасна ли пак по …аната глава с …аното весло?

— Чудесна идея, господин Лале.

В тъмата се разнесе тъп удар.

— Ох…

— Стига си мрънкал, приятелче, иначе ще вбесиш господин Лале.

— Адски …ано вярно.

Чу се звук като от засмукване на мощна помпа.

— Ей, защо не караш по-полека с тази гадост?

— Господин Шиш, …аната гадост още не ме е затрила, нали?

Лодката се примъкна до малък, рядко използван пристан. Високата фигура, която наскоро заслужи тежкото внимание на господин Лале, бе стоварена на брега и повлечена по улицата.

След малко някаква карета затрополи в нощта.

Изглеждаше немислимо някой да е станал свидетел на сценката в толкова гнусно време.

Свидетели обаче имаше. На Вселената й е необходимо всяка случка да бъде наблюдавана, иначе съществуването й ще секне.

Един силует се изтътри откъм близката пресечка. До него куцукаше по-дребна фигура.

Двамата погледаха отдалечаващата се кола.

Дребната фигура подметна:

— Брей, брей. Става нещо. Човекът беше целият омотан и с качулка на главата. Любопитно, а?

Високият силует кимна. Носеше старо палто с великански размери и филцова шапка, така префасонирана от времето и климата, че наподобяваше нахлупен на главата му конус.

— Да пукнат — коментира силуетът. — Слама и гащи, тъпанарски сос. Рекох му аз, рекох му. Ех, да му го…

Поумува, бръкна в един джоб на палтото, извади наденичка и я раздели на две. Едната половинка изчезна някъде под шапката, другата беше пусната пред дребната фигура, която почти едностранно поддържаше разговора.

— Като гледам, трябва да е някаква мръсна работа — отбеляза фигурата, която освен това ходеше на четири крака.

Погълна наденицата в мълчание. Двамата пак закрачиха в мрака.

След време слухът стигна до ушите и на високия силует, който дотогава вече бе станал част от мълвата.

А за господин Шиш и господин Лале засега ни стига да знаем, че бяха от хората, които се обръщат към вас с „приятелче“. Такива хора не са дружелюбно настроени.

Уилям отвори очи и помисли, че е ослепял.

Отмести одеялото. И болката се впи в него.

Беше остра и настойчива, събрана над очите му. Посегна предпазливо. Напипа някакъв оток и вдлъбнатина в кожата, ако не и в костта.

Надигна се на постелята. Намираше се в стая със сводест таван. По перваза на едно прозорче се трупаше мърляв сняг. С изключение на леглото, което се състоеше само от дюшек и одеяло, нямаше мебели.

Грохот разтърси сградата. От тавана се посипа прах. Уилям стана, стиснал с длани главата си, и се заклатушка към вратата. През нея се влизаше в много по-просторно помещение. Някаква работилница.

Зъбите му изчегъртаха от поредния удар, раздрусал пода.

Уилям се помъчи да фокусира поглед.

Стаята беше пълна с джуджета, които се трудеха около два дълги тезгяха. А в отсрещния край неколцина се тълпяха около нещо, наподобяващо сложен тъкачен стан.

Стаята пак се разтърси.

Уилям си разтри челото и попита:

— Какво става?

Най-близкото джудже вдигна глава към него и настойчиво сръга с лакът съседното. Безмълвното съобщение бе предадено по редиците и помещението изведнъж притихна. Десетина чифта сериозни джуджешки очи се вторачиха в Уилям.

Никой не може да се мери с джуджетата по пробойната сила на погледа. Вероятно ефектът се постига заради малката площ лице, което се вижда между задължителния кръгъл железен шлем и брадата. Джуджешкото изражение е по-концентрирано.

— Ъ-ъ… — проточи Уилям. — Здрасти…

Първо се размърда едно от джуджетата до голямата машина.

— Я се хващайте на работа, момци — нареди то и строго изгледа Уилям някъде в областта на слабините. — Добре ли сте, ваше благородие?

Уилям направи гримаса.

— Ъ-ъ… Какво се случи? Аз… ами… спомням си някаква каруца, после нещо ме удари…

— Изтървахме я по надолнището — осведоми го джуджето. — И товарът се хлъзна. Много съжалявам.

— А какво стана с господин Диблър?

Джуджето наклони глава настрана.

— Онзи кльощавият с наденичките ли?

— За него говоря. Той пострада ли?

— Не ми се вярва — сдържано отвърна джуджето. — Успя да продаде на младия Гръмтопор наденичка в хлебче, поне това е сигурно.

Уилям се замисли над факта. Анкх-Морпорк бе подготвил множество клопки за непредпазливия потребител.

— В такъв случай… Добре ли е господин Гръмтопор?

— Вероятно. Преди малко извика иззад вратата, че много му е олекнало, но засега ще си седи там, където е.

Джуджето бръкна под близкия тезгях и намръщено подаде на Уилям правоъгълен предмет, увит в мърлява хартия.

— Май е ваше.

Уилям извади дъската си. Колело на каруцата я бе сцепило точно по средата, пък и мастилото беше размазано. Въздъхна.

— Извинете, значи — подхвана джуджето, — но за какво ви е това?

— Отпечатък, приготвен за гравиране — отговори Уилям и се зачуди как да обясни процеса на джудже, дошло наскоро в града. — Сещате ли се? Гравиране? Ами… Почти магически начин да се сдобиете с много копия на нещо написано. Уви, май се налага да го направя наново.

Джуджето го изгледа странно, взе дъската и се вторачи в нея.

— Вижте — подхвана Уилям, — гравьорът маха излишното дърво и…

— Оригиналът още ли е у вас? — прекъсна го джуджето.

— Моля?

— Питам за оригинала — търпеливо повтори джуджето.

— О, да.

Уилям бръкна в джоба на палтото си и извади листа.

— Може ли да го взема за малко?

— Ами няма проблем, но после ще ми е необходим, за да…

Джуджето плъзна поглед по редовете, обърна се и тупна звънко по шлема стоящото наблизо джудже.

— Дванадесет пункта, десет междуредово, формат писмо — нареди и му връчи листа.

Стреснатото джудже кимна послушно и дясната му ръка зашари бързо по гъсто подредени кутийки, избирайки мънички нещица.

— Аз трябва да се прибирам, за да… — започна пак Уилям.

— Ще стане бързо — успокои го главното джудже. — Бихте ли дошъл насам? Това може би ще е интересно за човек на словото като вас.

Уилям го последва край редицата трудещи се джуджета към машината, която неспирно подрусваше сградата.

— А, гравьорска преса — налучка след миг.

— Тази не е съвсем същата — увери го джуджето. — Ние я… променихме малко.

Взе голям лист от купчината хартия до пресата и го връчи на Уилям.

ГУНИЛА ДОБРОВРЪХ И СИЕ

Почтително уведомяват,

че предлагат услугите на своята нова

КОВАЧНИЦА ЗА ДУМИ.

Начин за изработване

на множество отпечатъци

Невиден до днес.

Приемливи цени.

Зад „Кофата“ на Бляскавата улица, до Шосето

на петмезената мина, град Анкх-Морпорк.

— Как ви се струва? — стеснително попита джуджето.

— Вие ли сте Гунила Добровръх?

— Аз съм. Е, какво ще кажете?

— Ами-и… Признавам, че буквите са много хубави и равни. Само че не виждам какво му е новото. Пък и не се пише „невиден“. Трябва да е „невиждан“. Ще се наложи да гравирате текста наново, ако не искате хората да ви се смеят.

— Сериозно? — вдигна вежди Добровръх и побутна един от колегите си. — Ей, Получер, подай ми „ж“ и „а“, деветдесет и шест пункта. Благодарско.

Наведе се над пресата, взе дълъг лост и зачовърка нещо в недрата на механизма.

— Имате остро око и сигурна ръка, щом правите буквите толкова спретнато — измисли похвала Уилям.

Вече съжаляваше, че посочи правописната грешка. Едва ли някой би обърнал внимание. Жителите на Анкх-Морпорк поначало смятаха правописа за незадължителен лукс. Същото мислеха и за пунктуацията — все едно къде е, стига да е в достатъчни количества.

Джуджето привърши загадъчните си занимания, мацна с мастилен тампон вътрешностите на пресата и се отдръпна.

— Сигурен съм, че всъщност правописът… — Пресата изтътна, а Уилям довърши по инерция: — … няма значение.

Добровръх отново бръкна в пресата и безмълвно му подаде още влажен от мастилото лист.

Уилям прочете текста. Думата вече беше „невиждан“.

— Как?…

— Почти магически начин да се сдобиете с много копия на нещо написано, и то бързо — подхвърли Добровръх.

Друго джудже изникна отнякъде, понесло голям метален правоъгълник. Запълваха го множество малки метални букви, обърнати огледално. Добровръх пое касата и се ухили на Уилям.

— Искате ли да промените нещо, преди да го отпечатаме? Само кажете. Двайсет и пет копия стигат ли ви?

— Олеле!… — ахна Уилям. — Печатарство, а?

„Кофата“ беше кръчма, поне в известен смисъл. Наоколо нямаше оживено движение. Макар че Бляскавата улица не беше задънена, бизнесът си оставаше затапен от несъмнения лош късмет на квартала. Малцина окачаха табелите си тук. По улицата се редяха почти само задни дворове и складове. Никой не помнеше защо е била наречена Бляскавата. Не се виждаше нищо сияйно.

Пък и да наречеш заведението си „Кофата“ едва ли е хрумване, достойно за списъка на Великите маркетингови прозрения. Съдържателят господин Сиренко беше кльощав човек, който се усмихваше единствено при новината за особено кърваво убийство. Както си е редно, не пълнеше чашите догоре, а и честичко забравяше да връща ресто. Все пак в кръчмата трайно се настани Градската стража и я превърна в свой неофициален клуб. Полицаите обичат да пият на места, където никой друг не се отбива, за да не им се напомня, че са ченгета.

От този обрат имаше някаква полза. Вече дори и лицензираните крадци не се опитваха да оберат „Кофата“. Полицаите се сърдят, когато им пречат да пият. Господин Сиренко обаче никога не бе срещал другаде такава сбирщина от дребни кримки като онези, които носеха униформата на Стражата. В първия месец на тезгяха пред него попадаха повече фалшиви долари и чудновати чуждоземски монети, отколкото бе видял през предишните десет години. Понякога се обезсърчаваше. Признаваше обаче, че някои от чутите описания на убийства са наистина забавни.

Допълваше си доходите и като даваше под наем схлупените стари бараки и подземията зад кръчмата. Обикновено там се настаняваха закратко онзи вид предприемачи, които вярват, че светът има нужда, и то крещяща, именно от надуваеми мишени за стрелички.

Но този път пред „Кофата“ имаше тълпа. Всички четяха леко сгрешените обяви, окачени от Добровръх на вратата. Джуджето ги смени с коригираната версия.

— Съжалявам, че главата ви пострада — обърна се към Уилям. — Май сме ви направили отпечатък. Днес за вас услугата е безплатна.

Уилям се прибра в квартирата си, щъкайки от сянка в сянка. Притесняваше се да не срещне господин Крипслок. Това не му попречи да сгъне отпечатаните листове, да ги пъхне в пликовете им и да ги отнесе при Главинната порта. Връчи ги на вестоносците и се сети, че е подранил с няколко дни спрямо обичайния срок.

Вестоносците го зяпаха.

Той се върна в квартирата и застана пред огледалото над легена за миене. Едра буква „Р“ в оттенъците на сериозна синина заемаше почти цялото му чело.

Побърза да я закрие с превръзка.

Оставаха му осемнадесет екземпляра. Хрумна му нещо дръзко. Прегледа бележника си, избра адресите на осемнадесет видни особи, които вероятно можеха да си позволят услугите му, и написа кратко придружително писмо… поумува и вписа старателно „$5“… и пъхна осемнадесетте останали екземпляра в пликове. Разбира се, и досега би могъл да помоли господин Крипслок за още отпечатъци, но му се струваше някак нередно. След като възрастният човек е прекарал цял ден в изрязване на дървото около думите, как да поиска от него такова оскверняване на занаята — двайсетина отпечатъка? Би било проява на неуважение. Но не беше длъжен да уважава машини и буци метал. В края на краищата машините не са живи.

Всъщност тъкмо заради това щяха да започнат неприятностите. И то непременно. Джуджетата обаче не се угрижиха, когато Уилям им обясни колко големи ще бъдат неприятностите.

Каретата спря пред голяма къща в града. Една врата се отвори, след малко се затвори. Почукаха на друга врата. Тя също се отвори и затвори. Каретата се отдалечи.

В една от стаите на партера всички завеси бяха пуснати и светлината едва се процеждаше навън. Почти не се чуваше звук, обаче опрял ухо на вратата човек би различил как тихата гълчава на разговорите секна изведнъж. Падна съборен стол, неколцина се развикаха едновременно.

— Ама това е той!

— Трябва да е някакъв фокус… нали?

— Проклет да съм!

— Ако наистина е той, желанието ти ще се сбъдне!

Врявата стихна. И някой заговори напълно невъзмутимо.

— Добре. Много добре. Господа, отведете го. Настанете го удобно в подземието.

Стъпки. Врата се отвори и се затвори.

Друг, по-свадлив глас се обади:

— Бихме могли просто да подменим…

— Не бихме могли. Доколкото разбирам, имаме късмета нашият гост да е с твърде посредствен ум.

В първия глас се прокрадваше нещо, което сякаш правеше възраженията не само немислими, но и невъзможни. Бе свикнал да го слушат.

— Но този е същински образ и подобие…

— Вярно. Изумително, нали? Все пак да не усложняваме положението прекалено. Господа, ние сме Пазителите. Само ние стоим между града и разрухата, затова нека се възползваме от този шанс. Ветинари като че е съгласен хората да станат малцинство в нашия най-велик град. Но откровено казано, смъртта му от ръката на наемен убиец би била… злощастна. Ще настане хаос, а не е лесно да направляваш хаоса. Всички знаем, че има хора, които охотно биха се възползвали. Не. Има и трети начин. Плавен преход от едно положение към друго.

— А какво ще сполети накрая нашия нов приятел?

— О, наетите от нас хора са известни със своята находчивост. Убеден съм, че знаят как да постъпят с човек, който вече се е превърнал в пречка.

Другите се засмяха.

В Невидимия университет бяха малко неспокойни. Магьосниците притичваха от здание до здание и непрекъснато се озъртаха към небето.

Естествено проблемът се появи заради жабите. Нямаше дъжд от тези животинки, някога толкова обичаен за Анкх-Морпорк, обаче ги имаше дървесните жаби от влажните джунгли на Клач. Бяха малки, ярко оцветени, безгрижни дребни създания, които отделяха някои от най-опасните отрови в света. Затова поддържането на големия вивариум, където жабите си живееха весело, бе възложено на студенти първа година. В случай че нещо се объркаше, поне нямаше да се похаби много образование.

Рядко се случваше да извадят поредната жаба и да я пуснат в стъкленица, където тя замалко ставаше може би най-щастливата жаба на света, после заспиваше и се събуждаше в Голямата небесна джунгла.

Така Университетът се сдобиваше с активната съставка, която превръщаше в хапчета, за да ги пробутва на Ковчежника и да поддържа душевното му здраве. Е, поне на пръв поглед, защото в Университета нищо не ставаше толкова просто и лесно. Всъщност Ковчежникът си беше неизлечимо луд и почти непрекъснато умът му витаеше в своите видения. Но в стъписваща проява на изкривено мислене неговите колеги магьосници решиха да открият как да му внушат видението, че е абсолютно здравомислещ човек.[1]

Сполучиха. Отначало имаше проби и грешки. Веднъж Ковчежникът няколко часа си представяше, че е библиотечен шкаф. Но вече постоянно тънеше във видението, че е ковчежник. Това почти компенсираше незначителния страничен ефект, че в бълнуването се прокрадна и увереност в способността му да лети.

Разбира се, мнозина обитатели на Вселената се поддават на заблудата, че могат безопасно да пренебрегнат гравитацията, и то предимно след поглъщането на местния еквивалент на хапчета от сушени жаби. Така принуждават елементарната физика да поработи допълнително и причиняват кратки задръствания на движението по улицата под прозореца си. Но не е същото, когато един магьосник има видение, че може да лети.

— Ковчежнико-о-о! Веднага слез тук! — изрева Архиканцлер Муструм Ридкъли по мегафона си. — Знаеш какво ти казах за издигането над равнището на оградата!

Ковчежникът се зарея кротко към моравата.

— Имате ли нужда от мен, Архиканцлер?

Ридкъли размаха някакъв лист.

— Нали тъкмо ти ми разправяше оня ден, че пръскаме куп пари за услугите на гравьори? — изръмжа сърдито.

Ковчежникът нагоди горе-долу съзнанието си към обстоятелствата.

— Казал ли съм го?

— Това ни съсипвало бюджета, тъй каза. Спомням си много добре.

Няколко зъбни колелца зацепиха в раздрънкания умствен механизъм на Ковчежника.

— О, да. Да. Правилно. — Поредното колелце се намести. — Опасявам се, че всяка година харчим за това цяло състояние. Гилдията на гравьорите ни…

— Един тип ни пише тук — Архиканцлерът погледна за миг хартията, — че предлага да прави десет копия по хиляда думи за един долар. Евтино ли ще ни излезе?

— Архиканцлер, според мен са сбъркали при гравирането на страницата. — Ковчежникът най-сетне успя да придаде на гласа си спокойния убедителен тон, който му служеше най-добре в общуването с Ридкъли. — С такива цени няма да се задържи в бизнеса.

— Пише още — листът прошумоля, — че може да отпечатва текст и с кегел само десет пункта.

Ковчежникът за миг загуби самообладание.

— Ама че нелепост!

— Че защо?

— Извинете, Архиканцлер. Исках да кажа, че просто е невъзможно. Дори ако някой е способен да извае четливо толкова малки букви, дървото ще започне да се рони още след втория или третия отпечатък.

— Доста си осведомен по въпроса, а?

— Братът на дядо ми беше гравьор. И разходите за тези услуги са твърде големи, както знаете. Ще си позволя обаче да заявя, че убедих гилдията да понижи тарифите до…

— Не те ли канят на ежегодното си плюскане?

— Разбира се, ние сме основен техен клиент, затова канят и представител на Университета на своя официален банкет. Аз съм този представител и го смятам за част от задълженията си…

— Чух, че поднасяли петнайсетина ястия.

— … пък и нашият подход се състои в поддържането на дружески връзки с останалите гил…

— И то без да броим ядките и кафето.

Ковчежникът се подвоуми. Архиканцлерът умееше да съчетава непробиваема тъпота с плашеща прозорливост.

— Проблемът е — опита пак, — че винаги сме били убедени противници на печатарството за магически цели, защото…

— Да, бе, да, туй го знам — не се стърпя Архиканцлерът. — Само че си имаме все повече грижи… таблици, графици, разписания и какво ли не. Ясно ти е, че предпочитам кабинетът ми да не се затрупва с хартии…

— Да, Архиканцлер. Затова ги струпвате в шкафовете или нощем ги изхвърляте през прозореца.

— Чисто бюро, ясен ум — сподели Ридкъли и пъхна листа в ръката на Ковчежника. — Я изтичай дотам и виж дали не ни баламосват. И те моля да стъпваш по земята.

На другия ден бараките зад „Кофата“ привлякоха Уилям като магнит. Бездруго нямаше какво да прави, а никак не му харесваше да се чувства безполезен.

Казват, че имало два вида хора. Когато получат чаша, напълнена до половината, едните казват: „Тази чаша е наполовина пълна.“ Другите пък отбелязват: „Тази чаша е наполовина празна.“

Светът обаче принадлежи на онези, които щом зърнат такава чаша, се разгорещяват: „Каква е тази чаша, а? Питам ви — каква е тази чаша?! Значи това е моята чаша, а? Няма да стане! Моята беше пълна догоре! И доста по-голяма!“

В отсрещния край на барплота светът е пълен с хора от другия вид, чиято чаша е пукната или разлята нарочно (обикновено от хората, които настояват за по-голяма чаша), или пък изобщо си нямат чаша, защото все не успяват да привлекат вниманието на бармана.

Уилям беше от хората без чаша. Озадачаващ факт, защото той по рождение принадлежеше към семейство, което имаше чаша с внушителни размери и отгоре на всичко можеше да си позволи някой винаги да стои наблизо с бутилка в ръка и ненатрапчиво да пълни чашата.

Уилям сам избра да се лиши от чаша. Решението се зароди у него рано, още когато го пратиха на училище.

Брат му Рупърт беше по-голям, затова го записаха да учи в Гилдията на убийците в Анкх-Морпорк. Мнозина споделяха мнението, че даваната там подготовка е най-подходяща за съсловието на пълните чаши. Като по-незначителен син Уилям попадна в Гушникамък, толкова мрачен и спартански пансион, че само на хората с пълни чаши би хрумнало да пращат синовете си там.

Училището в Гушникамък представляваше гранитна постройка върху подгизнал от дъждове хълм. Там си поставяха за цел да превръщат момчетата в мъже. Прилаганите методи включваха и известно количество жертви. Доколкото Уилям си спомняше, използваха се преди всичко простички силови игри на здравословен студ. Дребосъците, мотльовците, дебелаците и дори досадниците биваха тъпкани, както си е в природата. Само че естественият подбор има най-разнообразни проявления и Уилям доказа, че умее да оцелява. По игралните полета на Гушникамък най-добрата му тактика се състоеше във вихрен бяг и гръмки крясъци, като през цялото време оставаше необяснимо далеч от топката. Колкото и да е чудно, така си заслужи славата на момче с хъс. В Гушникамък хъсът се ценеше високо, тъй като учениците тук рядко постигаха нещо друго. Преподавателите в училището вярваха, че хъсът може да замести с лекота по-дребни достойнства като ума, предвидливостта и образованието.

Но Уилям наистина проявяваше хъс към всичко свързано с думите. В Гушникамък това не му носеше похвали. Повечето от зрелостниците не очакваха да правят с перото друго, освен да се подписват. (Повечето се справяха със задачата на третата или четвъртата година от престоя си в пансиона.) Радваше се обаче на дълго спокойно четене сутрин, докато здравеняците наоколо, които след време щяха да бъдат сред властителите на една или друга страна, се учеха как да стискат перото, без да го чупят.

Уилям завърши с прекрасни отзиви — подобаващо за ученик, когото преподавателите си спомнят смътно. И баща му се сблъска с проблема как да постъпи със сина си.

Семейната традиция често пращаше по-младите синове в някоя църква, където поне нямаше как да навредят много на материалния свят. Но прекомерното четене вече оказваше разрушителното си въздействие. Уилям откри, че смята молитвата за сложен опит да се споразумееш с гръмотевичните бури.

Донякъде приемливо беше и да се захване с управлението на земи. Уилям обаче се придържаше към мнението, че земите и сами си се управляват прекрасно. Нямаше нищо против селската природа, стига да е от другата страна на прозореца.

И дума не можеше да става за кариера на военен. Уилям не желаеше да убива хора, с които никой не го е запознавал.

Харесваше му да чете и да пише. Той обичаше думите. Словото нито крещеше, нито издаваше гръмки звуци, каквито навици имаха другите членове на семейството му. Думите не го принуждаваха да се изкаля целият на поле с мокри чимове в смразяващ вятър. Писмената не ходеха на лов за невинни твари. Правеха каквото той поискаше от тях. Затова заяви, че желае да се занимава с писане.

Баща му изригна като вулкан. В личната му представа за света писарят беше само едно стъпало над презрения учител. За бога, те дори не яздеха! Имаше разгорещена размяна на реплики.

А след нея Уилям се отправи към Анкх-Морпорк, предпочитаната цел на всички, които са изгубили посоката. Там превърна думите в средство да си изкарва прехраната тихо и кротко. Беше убеден, че се е отървал леко в сравнение с брат си Рупърт, който беше грамаден добродушен здравеняк. Би подхождал идеално за Гушникамък, само да не беше първороден син.

После пък се случи онази война с Клач…

Незначителен сблъсък, който наглед свърши, преди да е започнал. Такъв, за който и двата противника се преструват, че изобщо не го е имало. Но през няколкото дни на окаяна бъркотия умря и Рупърт дьо Слов. Загина в защита на убежденията си. Сред тях основно място заемаше типичната за Гушникамък представа, че храбростта напълно замества бронята, а клачианците ще обърнат гръб и ще побягнат, ако им се развикаш достатъчно силно.

По време на последния си разговор с Уилям баща му се бе разпростирал надълго и нашироко за благородните традиции на рода Дьо Слов. Тези традиции почти се изчерпваха с множество случаи на насилствена смърт, за предпочитане на чужденци. Уилям обаче незнайно защо остана с впечатлението, че за неговия род приемлива втора награда е и собствената гибел. Един представител на Дьо Слов винаги се озоваваше в първата редица, щом градът го призове да изпълни дълга си. В това беше смисълът на съществуването им. Нима родовият девиз не гласеше: „Le Mot Juste“? „Точната дума в точния момент“, доста волно преведе лорд Дьо Слов. Той изобщо не проумяваше защо Уилям отказва да прегърне тази славна традиция. Както беше присъщо за рода му, справи се с проблема, като си затвори очите за него.

Между двамата от рода Дьо Слов вече цареше ледено мълчание, пред което дори зимният мраз приличаше на сауна.

Макар и унесен в тези нерадостни мисли, Уилям веднага се развесели, щом влезе в помещението на печатницата и завари Ковчежника да спори с Добровръх за теорията на думите.

— Почакайте, почакайте — витийстваше Ковчежникът, — истина е, че думата формално се състои от отделни букви, но те имат само — той изящно зашава с дългите си пръсти — теоретично битие, ако позволите да се изразя така. Те всъщност са думи partis in potentia. Опасявам се, че е твърде праволинейно да си въобразяваме за тях някакво действително битие unis et separato. Дори самата идея буквите да имат самостоятелно физическо битие е крайно тревожна от философска гледна точка. Все едно из света да тичат самостоятелни пръсти и носове…

— Имаме цели сандъци с букви — спокойно сподели Добровръх. — И можем да правим от тях каквито думи пожелаете.

— Тъкмо в това е проблемът, не разбирате ли? — сепна се Ковчежникът. — Ами ако допуснем, че металът запомня думите, които е отпечатал? Гравьорите поне топят плочите си, а пречистващата сила на огъня…

— Извинете, ваше превъзходителство — прекъсна го Добровръх, пое лист от пръстите на притичало друго джудже и подаде хартията на Ковчежника. — На младия Получер му щукнало, че такъв сувенир ще ви хареса. Набирал текста, докато ви слушал, и направил отпечатък. Много е пъргав.

Ковчежникът се опита да изгледа строго младото джудже от горе до долу, макар че с джуджетата този номер не минаваше — от „горе“ прекалено скоро се стигаше до „долу“.

— Нима? — промълви. — Много мило от негова… — Очите му огледаха листа. И се изцъклиха. — Но това е… Когато казах, че… Как познахте, че ще кажа… Точните ми думи…

— Е, не са минали през коректура — подсмихна се Добровръх.

— Един момент, да се разберем… — разпалено подхвана Ковчежникът.

Уилям ги остави да се препират. Той лесно схвана какво вършат джуджетата, щом видя как притискат намазаните с мастило набори към листовете. Пък и думите на Ковчежника наистина се нуждаеха от корекции. Металът няма душа, нали?

Надникна над главата на едно джудже, което усърдно нареждаше букви в метална поставка с рамки, а късичките му пръсти се стрелкаха към кутийките на наборната каса — главните букви отгоре, малките букви отдолу. Дори успя да разчете какво набира джуджето, като проследи от кои кутийки вземаше букви:

„С-п-е-ч-и-л-е-т-е-$-$-$-в-С-в-у-б-о-д-н-о-т-о-С-и-В-р-е-м-и…“

Осени го догадка. Вторачи се в мърлявите листове до поставката.

Бяха запълнени с гъст ъгловат ръкопис, издаващ хроничен запек и непохватно боравене с перото.

По ССПГ Диблър дори не кацаха мухи, защото би им взел наем за квартирата.

Почти без да се замисли, Уилям извади бележника си, близна молива и записа грижливо: „В грд се нблдвт изумит. сцени, отккт Г. Добровръх, джудже, откри пчтнц зд «Коф». Съб-то събуди гол. интрс сред всички кръгове, вкл. търг-те.“

Спря и поумува. В другия край на бараката разговорът бе потръгнал по-мирно.

— _Колко_ вземате за хиляда?! — ахна Ковчежникът.

— Ами за обемни поръчки правим отстъпка — обясни търпеливо Добровръх. — Но и с малките тиражи няма никакъв проблем.

Лицето на Ковчежника излъчваше топло сияние, типично за човек, който вижда как едно огромно и неприятно число се смалява видимо в близкото бъдеще. В такива обстоятелства философията няма особен шанс за успех. А доколкото лицето на джуджето се виждаше под шлема, излъчваше бодро самодоволство от сбъднатата идея за превръщане на оловото в злато и още повече злато.

— Е, разбира се, че толкова сериозен договор трябва да бъде одобрен от самия Архиканцлер — призна Ковчежникът, — обаче ви уверявам, че той слуша много внимателно всичко, което му казвам.

— Сигурен съм в това, ваше благородие — весело се съгласи Добровръх.

— Ъ-ъ… Между другото — сети се Ковчежникът, — вие провеждате ли годишен банкет?

— О, да — потвърди джуджето.

— И на коя дата е?

— Вие коя предпочитате?

Моливът на Уилям препускаше по страницата: „Изгл. вртно склчв. на гол. сделка с изв. образов. инст-ия в грд.“ Беше честен по природа и добави: „Док-то ни е извстн.“

Нещата явно потръгваха добре. Тази сутрин едно писмо потегли към получателите си, а Уилям вече разполагаше с важно съобщение за следващото…

… само че клиентите му не очакваха ново писмо след по-малко от месец. Интуицията му подсказваше, че дотогава новината няма да е особено интересна за никого. От друга страна, ако не я съобщи, все някой ще остане недоволен. Не искаше пак да си има главоболия, както с „дъжда от кучета над Шосето на петмезената мина“, който дори изобщо не се случи.

Но и да помоли джуджетата да наберат клюката с най-едрите си букви, тя не стигаше.

Да му се не знае…

Значи трябва да се разшета наоколо и да събере още. Внезапно хрумване го тласна подир тръгващия си Ковчежник.

— Моля да бъда извинен, господине…

Ковчежникът беше в отлично настроение и го изгледа добродушно.

— Хъм? Господин Дьо Слов, нали така?

— Да, господине. Аз…

— Опасявам се, че в Университета всичко си пишем сами — подхвърли Ковчежникът.

— Господине, само се питах дали не искате да споделите мнението си за новата печатарска машина на господин Добровръх.

— Защо?

— Ами… Защото много ми се иска да знам. Освен това бих го написал в новинарския си бюлетин. Нали се сещате? Оценката на една от водещите фигури в тавматургичните кръгове на Анкх-Морпорк.

— Виж ти… — Ковчежникът се поколеба за миг. — Онова нещо, което изпращате до дукесата на Куирм, дука на Сто Хелит и други подобни особи, нали?

— Да, господине — веднага потвърди Уилям.

Магьосниците до един бяха ужасни сноби.

— Аха. Ами тогава… Можете да отбележите, че според мен това е крачка в правилната посока, която ще… ъ-хъм… ще бъде приветствана от всички прогресивно настроени личности и ще вкара, ако ще и насила, града във Века на Плодния прилеп. — Той гледаше хищно перото на Уилям, увековечаващо думите му в бележника. — Името ми е А. А. Динуиди, доктор по магия (7-ма степен), доктор по тавматургия, бакалавър по окултизъм. Впрочем Динуиди се пише с „о“.

— Както кажете, доктор Динуиди. Ъ-ъ… Векът на Плодния прилеп е към края си, господине. Не бихте ли предпочел градът да бъде извлечен, ако ще и насила, от този век?

— Всъщност да.

Докато пишеше, Уилям се чудеше защо нещата все трябва да бъдат влачени насила. Май никой не беше особено склонен, да речем, да ги хване за ръчичка и да ги поведе кротко.

— Разбира се, сигурно ще ми изпратите екземпляр, когато сте готов с новините — осведоми се Ковчежникът.

— Да, доктор Динуиди.

— И ако друг път желаете да чуете мнението ми, питайте без притеснения.

— Благодаря ви, господине. Но доколкото знам, Невидимият университет винаги е бил против наборното печатарство.

— О, мисля, че сега е моментът да се обърнем с лице към вълнуващите предизвикателства във Века на плодния прилеп.

— Ъ-ъ… Тъкмо този век се каним да оставим зад гърба си, господине.

— Значи е крайно време най-после да обърнем внимание на тези предизвикателства.

— Убедителен довод, господине.

— А сега трябва да отлитам — сподели Ковчежникът. — Само че… не бива.

Лорд Ветинари, Патрицият на Анкх-Морпорк, почовърка мастилото в мастилницата. Беше заледено.

— Никога ли не палите свестен огън? — учуди се Хюнон Ридкъли, Старши жрец на Слепия Йо и неофициален говорител на религиозните среди в града. — Не че обичам задуха, но тук направо си е мразовито!

— Ободряващо — поправи го Ветинари. — Странно, ледът е по-светъл от мастилото. Каква е причината според вас?

— Нещо научно — уклончиво отвърна Хюнон.

Подобно на своя брат-магьосник Архиканцлер Муструм, и Хюнон предпочиташе да не си занимава главата с глупашки въпроси. В работата и с боговете, и с магията беше задължително да си разумен и твърд човек. Братя Ридкъли бяха потвърди от скала. И в някои отношения също толкова разумни.

— Както и да е… За какво говорехме?

— Хавлък, трябва да сложите край на това. Знаете какво е… споразумението ни.

Ветинари сякаш беше запленен от мастилото.

— „Трябва“ ли казахте, ваше преподобие? — попита невъзмутимо, без да отделя поглед от синкавия лед.

— Знаете защо сме против тази щуротия с наборното печатарство!

— Напомнете ми… Хъм, вижте как ледът подскача нагоре-надолу…

Хюнон въздъхна.

— Словото е прекалено важно, за да го оставяме на някакви си машинарии. Знаете, че нямаме възражения срещу гравьорството. То запечатва думите подобаващо. Но думи, които могат да бъдат пръснати и използвани за направата на други думи… ами че това е опасно! Струваше ми се, че и вие не одобрявате?

— Общо взето, да — потвърди Патрицият. — И все пак, ваше преподобие, дългите години начело на този град ме убедиха, че не може да се сложи спирачка на вулкан. Понякога е по-добре да оставим нещата на естественото им развитие. Обикновено всичко стихва след време.

— Хавлък, не винаги сте подхождал толкова нехайно — отбеляза Хюнон.

Патрицият го удостои с хладен поглед, който се проточи две-три секунди отвъд границата на поносимостта.

— Гъвкавостта и желанието да разбера новото винаги са били сред приоритетите ми — сподели Патрицият.

— Божичко, нима?

— Именно. И бих желал, ваше преподобие, вие и вашият брат също да проявите гъвкавост, като проумеете, че това начинание е подето от джуджета. Известно ли ви е, ваше преподобие, кой е градът с най-голямо джуджешко население?

— Моля? А… Я да видим… Не беше ли онзи в…

— Да, отначало всички реагират така. Но всъщност е Анкх-Морпорк. Тук вече живеят над петдесет хиляди джуджета.

— Че възможно ли е това?!

— Така е, уверявам ви. В момента поддържаме чудесни отношения с джуджешките общности и в Меден рудник, и в Юбервалд. И винаги се старая дружески протегнатата ръка на града да сочи леко надолу. Убеден съм, че при сегашното застудяване всички се радваме на шлеповете, натоварени с въглища и масло за лампи от мините на джуджетата. Схващате ли намека?

Хюнон се озърна към камината. Колкото и да му се струваше невероятно, самотна въглена буца тлееше там.

— Разбира се — продължи Патрицият, — все по-трудно е да пренебрегваме това ново… да, печатарство, щом огромни печатници бяха създадени и в Ахатовата империя, и в Омния. Несъмнено сте наясно, че омнианците изнасят в огромни количества своята свещена Книга на Ом и религиозните си брошурки, по които са толкова увлечени.

— Проповеднически глупости — намръщи се Хюнон. — Трябваше отдавна да ги забраните.

Още веднъж впилият се в него поглед се проточи неприятно.

— Да забраня религия ли, ваше преподобие?

— Е, исках да кажа, че…

— Ваше преподобие — сурово изрече Ветинари, — убеден съм, че никой не би могъл да ме нарече деспот.

Хюнон Ридкъли направи необмислен опит да поразведри обстановката.

— Поне не и втори път, ха-ха-ха.

— Моля?

— Казах… поне не и втори път… ха-ха-ха.

— Налага се да ме извините, но изглежда не ви разбирам.

— Беше малка шега, Хав… милорд.

— А… Да. Ха-ха. — Думите на Патриция сякаш се спаружиха във въздуха. — Опасявам се, че омнианците и занапред съвсем свободно ще разпространяват своите добри вести за Ом. Но не се обезсърчавайте! Несъмнено и вие имате някакви добри вести за Йо, нали?

— Какво? Ами да, естествено. Малко се беше простудил миналия месец, обаче пак щъка бодро.

— Превъзходно. Истинска добра вест. Уверен съм, че тези печатари с удоволствие ще я разпространят от ваше име. Не се съмнявам и че ще изпълнят точно указанията ви как да го направят.

— Това ли са доводите ви, милорд?

— Нима подозирате, че имам и други? — отвърна с въпрос Ветинари. — Както винаги, моите подбуди са съвсем прозрачни.

Хюнон си помисли, че „съвсем прозрачни“ в случая означава пълната им недостъпност и за най-острия поглед. А Ветинари разлисти някаква папка.

— Не мога да не спомена и че Гилдията на гравьорите три пъти вдигаше цените през последната година.

— Аха, ясно — промърмори Хюнон.

— Цивилизацията съществува чрез думите, ваше преподобие. Тя се състои от думи. Следователно те не бива да са прекалено скъпи. Светът се върти, ваше преподобие, и няма как — ще се движим с него. — Патрицият се усмихна. — Някога народите са се борили като грамадни сумтящи зверове в блато. Анкх-Морпорк е властвал над голяма част от блатото, защото е имал най-острите нокти. Но днес златото заема мястото на стоманата и, колкото и да ме смайва това, анкх-морпоркският долар изглежда е най-предпочитаната валута. Утре… може би думите ще изместят оръжията. Ще има значение кой бълва повече думи, кой ги изрича пръв или последен. Погледнете през прозореца и ми кажете какво виждате.

— Мъгла — съобщи Старшият жрец.

Ветинари въздъхна. Понякога климатът нямаше никаква представа за уместно поведение.

— _Ако денят беше ясен_ — натърти той остро, — щяхте да видите голямата семафорна кула отвъд реката. Думите направо летят насам-натам из континента. Доскоро щеше да мине едва ли не цял месец, докато пратя писмо на нашия посланик в Генуа и той ми отговори. А сега ще получа отговора на другия ден. Някои неща стават по-лесни, други пък ни затрудняват повече. Принудени сме да променяме мисленето си. Да не изоставаме от времето. Чувал ли сте за новата търговия?

— О, да. Корабите вече докарват и…

— Исках да кажа, че днес можете да изпратите по семафорните кули до Генуа поръчка за… за килограм скариди, да речем. Не е ли забележително?

— Милорд, те ще се развонят, докато ги докарат тук!

— Не споря. Само дадох пример. А сега си представете скаридата като сведение!

Очите на лорд Ветинари заискриха.

— Да не намеквате — изненада се Старшият жрец, — че могат да изпращат и скариди по семафора? Е, сигурно става с изстрелване от…

— Опитвах се да изтъкна факта — прекъсна го Патрицият, — че информацията също се продава и купува. И че онова, което някога е било смятано за невъзможно, сега е напълно достъпно. Кралете и лордовете идват и си отиват, а след тях остават само статуи в пустините. Но двама-трима младежи, които си човъркат нещо в работилница, могат да променят подредбата на света.

Ветинари застана до маса, на която бе просната карта на света. Личеше, че е работна карта и често се използва — беше изпъстрена с бележки и знаци.

— Винаги сме се взирали от стените за нашественици отвън — продължи той. — И все си мислехме, че промяната също идва отвън, обикновено на върха на меча. После се огледахме и се оказа, че тя извира от главата на човечец, когото не бихте погледнали втори път на улицата. В някои обстоятелства е по-удобно главата да бъде снета от раменете, но напоследък тези глави станаха твърде много, за да постъпваме така. — Посочи картата. — Преди хиляда години сме си представяли света вдлъбнат като паница. Преди петстотин години сме знаели, че е кълбо. Днес ни е известно, че светът е плосък и кръгъл, а една гигантска костенурка го носи през пространството. — Патрицият се обърна и пак се усмихна на Старшия жрец. — Не се ли питате какъв ще се окаже светът утре?

Но една от родовите черти на всички Ридкъли беше нежеланието им да пуснат нишката, докато не разплетат целия чорап.

— Хъм, те имат и едни такива малки щипци, нали ги знаете, и ако се вкопчат…

— Кои?

— Ами скаридите. Ще увиснат на…

— Ваше преподобие, разбирате ме излишно буквално — рязко го прекъсна Ветинари.

— Тъй ли…

— Само се старая да ви внуша някак, че ако не хванем събитията за яката, те ще ни сграбчат за гърлото.

— Това ще ни донесе нови главоболия, милорд — промърмори Ридкъли.

Бе установил, че тази забележка винаги е уместна и почти винаги е вярна.

— Опитът ме учи, че главоболията са неизбежни — въздъхна лорд Ветинари. — Такъв е светът. И все пак реших да посетя лично джуджетата, за които говорихме.

Протегна ръка към звънчето на бюрото си, спря се, изгледа усмихнат жреца и посегна към тръбата от кожа и бронз, увиснала от две бронзови куки. Краят й бе оформен като отворена уста на дракон. Подсвирна в тръбата и каза:

— Господин Дръмнот? Каретата ми, моля.

— Заблуждавам ли се — подхвана Хюнон, озъртайки се нервно към модната разговорна тръба, — или тук се усеща някаква смрад?

Лорд Ветинари го изгледа многозначително и сведе поглед.

Под бюрото му имаше кошница. На пръв поглед, а и поради миризмата я заемаше отдавна умряло куче. Лежеше, вирнало крака във въздуха. Само потрепването на корема му от газовете подсказваше, че все още има някакви жизнени процеси.

— От зъбите му е — сподели хладно Ветинари.

Кучето Рошльо се обърна по корем и поотвори едното си око, за да се вторачи неприязнено в жреца.

— Доста е добре за куче на неговите години — похвали го Хюнон в отчаян опит да се покатери по внезапно разлюлялото се въже на беседата. — Всъщност на каква възраст е?

— На шестнадесет — отвърна Патрицият. — За куче е столетник.

Рошльо изпружи предните си крака и изръмжа, пръскайки застояла воня от кошницата.

— Изглежда здрав — добави Хюнон, като се стараеше да не вдиша. — За възрастта си, де. Сигурно и с миризмата се свиква след време.

— Каква миризма? — вдигна вежди Ветинари.

— М-да… — отрони Хюнон. — Прав сте, разбира се.

Докато каретата с Патриция трополеше в кишата към Бляскавата улица, обитателят й сигурно би се учудил, ако научеше, че в едно мазе наблизо човек, който изумително прилича на него, е окован с верига към стената.

Веригата обаче беше достатъчно дълга, за да му позволи достъп до маса, стол, легло и дупка в пода.

В момента седеше до масата. От другата й страна се бе настанил господин Шиш. Господин Лале се облягаше заплашително на стената. Всеки опитен наблюдател би разпознал на мига играта „добро ченге, лошо ченге“, само да не беше пълната липса на ченгета. Затова пък присъствието на господин Лале беше едва ли не всеобхватно.

— И тъй, Чарли — продължи господин Шиш, — какво ще кажеш?

— Нали не е незаконно? — подвоуми се мъжът на име Чарли.

Господин Шиш разпери ръце.

— А що е то законност? Някакви си думи върху лист хартия. Но от теб не се иска да вършиш нищо нередно.

Чарли кимна неуверено.

— Да, ама десет хиляди долара не са сума, дето се дава ей тъй за нещо редно. Особено пък ако само искате да кажа няколко думи.

— Чарли — успокояващо започна господин Шиш, присъстващият тук господин Лале веднъж получи още по-голяма сума за няколко думи.

— Ъхъ, рекох им: „Или ми дайте всичките …ани пари, или момичето ще си го отнесе“ — потвърди господин Лале.

— А това редно ли беше? — усъмни се Чарли, който според господин Шиш изпитваше силен неосъзнат стремеж към смъртта.

— О, да, съвсем редно си беше — увери го господин Шиш, — като имаме предвид тогавашната ситуация.

— Е, да, ама не се случва често хората да печелят лесно толкова пари — възрази самоубийствено настроеният Чарли.

Очите му все се спираха на чудовищната грамада, представляваща господин Лале, който в едната си ръка държеше хартиена кесия, а в другата — лъжица. С лъжицата гребеше бял прах и го пъхаше в носа и устата си, а веднъж (Чарли беше готов да се закълне в това) и в ухото си.

— Ти си особен случай, Чарли — осведоми го господин Шиш. — Пък и после ще трябва да се покриеш някъде задълго.

— Ъхъ — подкрепи колегата си господин Лале, пръскайки облак бял прашец.

В мазето изведнъж замириса на нафталин.

— Добре, де, тогава защо ме отмъкнахте насила? Тъкмо заключвах за през нощта и хоп!… И все ме държите вързан.

Господин Шиш реши да промени подхода. Чарли прекаляваше с дърдоренето, особено предвид обстоятелството, че се намираше в една стая с господин Лале, който вече преполовяваше кесия с химикал срещу молци. Господин Шиш изобрази на лицето си своята най-приветлива усмивка.

— Приятелче, излишно е да задълбаваме в миналото. Говорим си за бизнес. От теб искаме само да ни отделиш няколко дни, после ще получиш истинско богатство и — според мен това е важно, Чарли — ще имаш цял живот, за да си го харчиш.

Човечецът обаче проявяваше изключителна глупост.

— А вие откъде знаете, че после няма да ви издам на някого?

Господин Шиш въздъхна.

— Имаме ти доверие, Чарли.

Този тип въртеше дюкянче за дрехи в Псевдополис. Уж дребните търговци по принуда били страхотни хитреци, а? И наистина повечето от тях проявяваха стъписваща изобретателност при боравенето с рестото. Господин Шиш отбеляза мислено, че физиогномиката очевидно не е никаква наука. Човечето би могло да се представи за лорд Ветинари дори при добро осветление. Но докато на негово място Патрицият отдавна би пресметнал всички неприятни варианти на бъдещето си, Чарли си позволяваше да вярва, че ще се измъкне жив от цялата история и дори някак би могъл да преметне накрая господин Шиш. Дръзваше да се смята за лукав! Седеше на крачка-две от господин Лале — човек, който се мъчеше да смърка нафталин, но си въобразяваше, че играе коварно. Господин Шиш беше почти готов да се възхити на такава тъпота.

— Трябва да се прибера до петък — заяви Чарли. — Ще свършим работата дотогава, нали?

Бараката, която джуджетата наеха, през паянтовото си съществуване бе подслонявала ковачница, пералня и още десетина работилнички. Дори бе използвана за производство на люлеещи се кончета от човек, надяващ се на Големия удар в момента, когато всъщност подготвяше Големия провал. Край едната стена чак до тавана още бяха струпани недовършени люлеещи се кончета, които господин Сиренко се бе опитвал безуспешно да продаде, за да си възстанови парите от неплатения наем. Имаше цял рафт с ръждясващи кутии боя и вкаменени четки.

Пресата заемаше средата на помещението и около нея се трудеха няколко джуджета. Уилям бе виждал предостатъчно гравьорски преси. В тази обаче имаше нещо живо. Джуджетата май през повечето време я усъвършенстваха. Появяваха се допълнителни валци, промушваха се още ремъци. Пресата растеше час по час.

В момента Добровръх стоеше пред една от големите наклонени каси, разделени на няколко десетки кутийки.

Уилям гледаше как ръката на джуджето хвърчи над оловните букви. В другия край на стаята Получер се занимаваше със същото.

— Почти успявам да разчета какво набира… — обади се Уилям.

Добровръх вдигна глава и присви очи.

— „Спичилете… още… повече… пари… в… свубодното… си… времи…“ А, явно господин Диблър пак ни е навестявал.

Уилям се зазяпа в касата с буквите. Да, перото също съдържаше потенциално всичко, което би могъл да напишеш. Но само от теоретична, тоест безопасна гледна точка. А тези мътносиви късчета олово изглеждаха заплашително. Разбираше защо хората биха се разтревожили. Сякаш буквите казваха: „Нареди ни правилно и ще се превърнем в каквото пожелаеш. Дори можем да станем нещо, което не ти е по нрава. Можем да напишем всичко. Особено думата «опасност».“

Забраната върху наборното печатарство не беше закон в същинския смисъл. Но Уилям знаеше, че идеята никак не допада на гравьорите, защото досега светът беше подреден твърде удобно за тях, много благодаря. Говореше се, че и лорд Ветинари не я одобрява, защото излишното изобилие от думи само смущава умовете. Магьосниците и жреците пък не я харесваха, защото думите са твърде важни.

Всяка гравирана страница беше завършена и единствена по рода си. Но ако вземеш оловните буквички, с които си подредил словата на някой бог, и ги използваш за набор на готварска книга, какво ще стане с божествената мъдрост? А какво би сполетяло рецептата за телешко варено? Ами ако първо напечаташ книга със заклинания, а после със същите букви — навигационен справочник?… Такова пътешествие би могло да завърши къде ли не.

Тъкмо в този миг (защото историята обича събитията да съвпадат подобаващо) той чу шума на навлизаща в уличката карета. След няколко секунди влезе лорд Ветинари, облегна се тежко на бастуна си и огледа обстановката с умерен интерес.

— О… лорд Дьо Слов — изненада се видимо. — Нямах представа, че и вие участвате в това начинание…

Уилям се изчерви и побърза да отиде при върховния управник на града.

— Милорд, предпочитам обръщението „господин Дьо Слов“.

— А, да. Разбира се. — Погледът на лорд Ветинари обхвана изцапаната с мастило стая, спря за миг върху купчината идиотски ухилени дървени кончета и преброи усърдните джуджета. — Да. Ясно. Вие ли сте ръководителят тук?

— Всъщност няма такъв, милорд. Но Гунила Добровръх, като че говори от името на всички.

— И с каква цел всъщност сте тук?

— Ъ-ъ… — Уилям се поколеба, но доколкото знаеше, в разговорите с Патриция такава тактика не постигате успех. — Честно казано, сър, тук е топло, а офисът ми е заледен, пък и… много е интересно. Вижте, аз знам, че не изглежда много…

Лорд Ветинари кимна и вдигна ръка да го спре.

— Ще бъдете ли така добър да повикате господин Добровръх при мен?

Уилям се постара да прошепне няколко припрени съвета в ухото на джуджето, докато почти го влачеше към високата фигура на Патриция.

— Аха, добре — промълви Ветинари. — Нали не възразявате да ви задам два-три въпроса?

Добровръх кимна.

— Първият — господин Диблър Сам Си Прерязвам Гърлото участва ли в този проект с някаква ръководна функция?

— Какво?! — стъписа се Уилям.

Не бе очаквал това.

— Говоря за един уклончив тип, който продава наденички…

— О, за него ли? Не. Тук работят само джуджета.

— _Ясно._ А дали тази сграда е построена върху пролука в пространствено-времевия континуум?

— Какво?! — този път се сепна Гунила.

Патрицият въздъхна.

— Дългите години начело на този град ме изпълниха с печалната увереност, че всеки добронамерен начинаещ в нова област разполага предприятието си със смразяваща точност именно там, където ще навреди най-много на самите основи на действителността. Не помните ли онзи провал с мърдащите картинки в Света гора преди няколко години? Скоро след това стана бъркотията около Музиката с камъни, която още не сме разнищили докрай. Разбира се, не забравям и магьосниците — толкова често отварят проход към Тъмничните измерения, че може би е време да сложат врата. Сигурно не е нужно и да ви напомням какво се случи, когато господин Хонг отвори рибния бар „Троен късмет“ на Драконовата улица точно по време на лунно затъмнение. Нали? Господа, много бих се зарадвал на надеждата, че все някой някъде в този град върши нещо простичко, без накрая чудовища с пипала и страховити привидения да плъзнат по улиците и да закусват с човешко. Е?

— Какво? — не разбра Добровръх.

— Досега не забелязахме никакви пролуки — вметна Уилям.

— Добре. Но може би тъкмо на същото място прастар чудат култ е изпълнявал загадъчните си ритуали и самата им същност се е просмукала наоколо. И вероятно очаква подходящото стечение на обстоятелствата, за да се надигне отново и да поглъща хора?

— Какво? — повтори Гунила и безпомощно се озърна към Уилям.

Той не се сети за подходящ отговор и смънка:

— Тук са правили люлеещи се кончета.

— Нима? Винаги съм смятал, че има нещо зловещо в люлеещите се кончета. — Лорд Ветинари обаче изглеждаше донякъде разочарован. Изведнъж се ободри и посочи големия плосък камък, на който слагаха рамките с набора. — Аха… Не се съмнявам, че най-невинно е извлечен от руините на древен каменен кръг и е просмукан с кръвта на хиляди жертви. Те ще се явят да отмъстят, можете да разчитате на това.

— Издяла го брат ми, и то точно както му обясних — изсумтя Гунила. — И не виждам защо трябва да търпя такива приказки, господине. Вие за какъв се мислите, та нахълтвате тука и ръсите щуротии?

Уилям пристъпи напред със скоростта на ужаса.

— Дали не бих могъл да обясня насаме някои неща на достопочтения Добровръх?

Жизнерадостната усмивка на Патриция не трепна.

— Каква чудесна идея — одобри той, докато Уилям мъкнеше джуджето към един ъгъл. — Несъмнено по-късно ще ви бъде много благодарен.

Лорд Ветинари се облягаше на бастуна си и разглеждаше пресата доброжелателно, а зад него Уилям дьо Слов обясняваше политическата действителност в Анкх-Морпорк и преди всичко нейните тънкости, свързани с внезапна смърт. Помагаше си с много изразителни жестове. Добровръх го изтърпя трийсетина секунди, върна се пред Патриция и се изпъчи с палци, пъхнати под колана.

— Каквото мисля, туй говоря. Винаги тъй е било и тъй ще бъде. От младежа Уилям чух, че сте безмилостен деспот, който не харесва печатарството. Ама аз си мисля, че сте справедлив човек, който няма да пречи на едно честно джудже да си изкарва прехраната, нали?

Усмивката пак остана като залепена за лицето на лорд Ветинари.

— Господин Дьо Слов, елате насам за момент…

Патрицият приветливо обгърна с ръка раменете на Уилям и го отдалечи от напрегнато наблюдаващите джуджета.

— Само казах, че някои хора ви наричат… — започна Уилям.

Патрицият снизходително махна с ръка.

— Чуйте ме, господине. Струва ми се, че е възможно да бъда убеден въпреки всичко, което опитът ми подсказва, че тукашното незначително начинание, току-виж, няма да напълни улиците на моя град с нежелан окултен боклук. Трудно е човек да си представи подобно изключение в Анкх-Морпорк, но съм готов да допусна такава вероятност. Впрочем стигнах и до мнението, че въпросът с печатарството би могъл да се обсъди отново, макар и предпазливо.

— Наистина ли?!

— Да. Затова предпочитам да позволя на вашите приятели да упорстват в безразсъдството си.

— Ъ-ъ, те всъщност не са ми… — започна Уилям.

— _Разбира се,_ принуден съм да добавя, че ако възникнат някакви проблеми, в които са замесени и неприятни същества с пипала, ще държа отговорен лично вас.

— Мен ли? Но аз…

— Аха. Смятате, че постъпвам несправедливо ли? Като безмилостен деспот, да речем?

— Е, аз, ъ-ъ…

— Освен това джуджетата са особено трудолюбива и ценна общност в града — заяви Патрицият. — Общо взето, в момента се стремя да избягвам дребните затруднения поради неустановеното положение в Юбервалд и неразрешените въпроси около Мунтаб.

— А къде е Мунтаб? — озадачи се Уилям.

— Именно това имах предвид. Впрочем как е лорд Дьо Слов напоследък? Би трябвало да му пишете по-често, откровено казано.

Уилям си замълча.

— Винаги съм смятал семейните раздори за печално явление — сподели Ветинари. — И без тях в света има прекомерно изобилие на твърдоглава неприязън. — Той дружески потупа Уилям по рамото. — Не се съмнявам, че ще успеете да задържите цялото печатарско начинание в областта на естественото, предвидимото и нормалното. Ясно ли се изразих?

— Но аз нямам никакво влияние върху…

— Хъм?

— Да, лорд Ветинари — смънка Уилям.

— Добре. Много добре! — Патрицият се обърна с лъчезарна усмивка към джуджетата. — Направо превъзходно. Безброй ситни буквички, струпани на едно място. Вероятно е дошло времето да се осъществи и тази идея. Възможно е дори да имам някоя и друга поръчка за вас.

Уилям трескаво правеше знаци на Гунила зад гърба на Ветинари.

— Имаме специална тарифа за правителствени поръчки — промърмори Добровръх.

— О, не би ми хрумнало да плащам по-малко от другите клиенти — възрази Патрицият.

— Изобщо нямам намерение да ви вземам по-малко…

— Ваша светлост, всички много се зарадвахме, че ни навестихте — жизнерадостно забърбори Уилям и полека поведе Патриция към вратата. — Очакваме с нетърпение да ви бъдем полезни.

— Все пак напълно сигурен ли сте, че господин Диблър не участва в този бизнес?

— Само поръчва да му отпечатаме това или онова, нищо друго — потвърди Уилям.

— Изумително. Да, изумително — отбеляза Ветинари и се качи в каретата. — Надявам се, че не е болен.

Двама души проследиха с поглед каретата от покрива на близката къща.

Единият промълви много тихо:

— …!

— Имаш мнение по въпроса ли, господин Лале? — попита другият.

— _Тоя_ ли управлява града?

— Ъхъ.

— И къде са му …аните телохранители?

— Ако искахме да го очистим още тук и сега, каква полза щеше да има от… да речем, четирима гавази?

— Колкото и от …ано шоколадово котле, господин Шиш.

— Е, значи всичко ти е ясно.

— Ама аз можех да го просна оттука и с една …ана тухла!

— Господин Лале, доколкото бях осведомен, немалко организации са настроени крайно зле към такъв обрат. Уверяват ме, че тази дупка процъфтявала. А човекът на върха има много приятели, когато всичко върви добре. С толкова хора щеше да се разправяш, ако го цапардосаш, че скоро щяха да ти свършат тухлите.

Господин Лале се вторачи в отдалечаващата се карета.

— Аз пък чувам, че тоя почти не си мърда …ания пръст да направи нещо!

— Ами да — невъзмутимо се съгласи господин Шиш. — Едно от най-сложните умения в политиката.

Господин Лале и господин Шиш допринасяха по различни начини за успеха на съдружието си. В случая господин Шиш разчиташе на факта, че е ориентиран в политическите дебри. За което господин Лале го уважаваше, макар и нищичко да не проумяваше. Задоволи се да изръмжи сдържано:

— По-просто е с едно …ано убийство да се свърши всичко.

— Ох, този …ан копнеж по просто устроения свят! — поизнерви се господин Шиш. — Ей, стига си зобал скалотръс! Правят го за троловете. И го разреждат със стрито стъкло.

— Да, ама и той е химия — заинати се господин Лале.

Господин Шиш въздъхна шумно.

— Отначало ли да ти втълпявам всичко? Слушай ме внимателно. Дрогите са химия, но — моля те, чуй ме най-после, печеняго — не всяка химия е дрога. Помниш ли онези неприятности с калциевия карбонат? Когато плати на типчето пет долара?

— Ама ми стана хубаво — смотолеви господин Лале.

— От калциев карбонат ли? Дори и за теб е малко, хъм… Ей, човек, ти натъпка в собствения си нос толкова варовик, че някой можеше да ти отреже тиквата и да си пише с нея по черна дъска.

Докато слизаха, господин Шиш си мислеше, че това е основният му проблем с господин Лале. Не че беше пристрастен към дрогата. По-скоро искаше да е пристрастен. В действителност обаче беше пристрастен към безнадеждната глупост. Тя се намесваше всеки път, щом той зърнеше да продават нещо в малки кесийки. Затова господин Лале бе търсил пътя към блаженството с помощта на брашно, сол, бакпулвер и сандвичи с мариновано телешко. По улици, където разни хора пробутваха крадешком невероятно разнообразие от разбиващи мозъка вещества, господин Лале безпогрешно откриваше продавач на прахообразно къри. После се оказваше, че му е излязло на цена хиляда долара за килограм. Направо …ана срамота!

Понастощем господин Лале експериментираше с целия диапазон отпускащи душата химикали, достъпни за тролското население в Анкх-Морпорк, защото във вземането-даването с тролове имаше поне скромен шанс да надхитри някого. На теория „скалотръсът“ и „скалорезът“ не би трябвало да окажат никакво въздействие върху човешкия мозък, освен да го стопят. Господин Лале не се отказваше лесно. Веднъж вече бе опитал да бъде нормален и изобщо не му хареса.

Господин Шиш въздъхна за пореден път.

— Хайде, че трябва да храним онзи скапаняк.

В Анкх-Морпорк е извънредно трудно да дебнеш някого, без някой да наблюдава и теб. Затова двамата бяха под прицела на два чифта зорки очи.

Гледаше ги дребно куче в шарени оттенъци, сред които преобладаваше ръждивосивото. Понякога се чешеше с лапа и звукът подсказваше представата за бръснене с телена четка.

Около врата си имаше връв. Тя пък беше вързана за друга връв или по-точно — за няколко парчета връв, снадени нескопосано с груби възли.

Краят й стигаше до ръката на мъж. Поне такова заключение се налагаше от факта, че краят изчезваше в същия джоб на мърлявото палто, в който потъваше и ръкав с предполагаема ръка в него, която завършваше с хипотетични пръсти.

А палтото беше странно. Проточваше се от настилката почти до периферията на шапка с формата на глава захарно цвекло. Под периферията се забелязваше намек за ивица сивееща коса. Другата ръка порови в подозрителните дълбини на другия джоб и измъкна студена наденица.

— Двама мъже шпионират Патриция — добави кучето. — Брей, че интересно.

— Да им го… — изсумтя мъжът и разчупи наденицата на две демократични половинки.

Уилям дописа краткия абзац „Патрицият посещава «Кофата» и прегледа бележника си.

Направо зашеметяващо. В един-единствен ден откри поне десетина случки за новинарския си бюлетин. Да се смаеш какво са готови да ти кажат хората, щом ги попиташ.

Някой бе откраднал единия златен зъб на Офлър, Бога-Крокодил. Уилям обеща на сержант Колън да го почерпи едно питие за съобщението и вече се отплати отчасти за услугата, като добави накрая: «Стражата усилено издирва злосторника и няма съмнение, че той скоро ще бъде заловен.»

Не че беше особено уверен в това, колкото и искрено да го бе изрекъл Колън.

Въпросът за същността на истината открай време тормозеше Уилям. От малък го възпитаваха да казва истината, тоест да си «признава». Трудно е да преодолееш някои навици, ако са ти ги вкарали в главата с достатъчно бой. А лорд Дьо Слов се придържаше към правилото, че трябва да гънеш фиданката, за да добие дървото желаната от теб форма. Затова пък Уилям не се оказа много гъвкав. Самият лорд Дьо Слов не изпитваше склонност да прилага насилие. Наемаше служители, притежаващи тази склонност. Доколкото Уилям си спомняше, лорд Дьо Слов отбягваше всички дейности, свързани с докосването на други хора.

Уилям бездруго си знаеше отдавна, че не го бива да съчинява. Всичко различно от истината просто се разпадаше в ръцете му. Дори дребните безобидни лъжи от рода на «Непременно ще ви се издължа до края на седмицата» му навличаха сериозни неприятности. А «прибягването до измишльотини» в кодекса на рода Дьо Слов беше далеч по-голямо зло от обикновените лъжи. То беше опит да направиш лъжите интересни.

Затова Уилям дьо Слов казваше истината, подтикван от инстинкт за самосъхранение с космически мащаби. Бе установил, че тежката истина е по-поносимо бреме от лековатите лъжи.

В «Кърпеният барабан» бе имало доста занимателно сбиване. Уилям остана доволен от тази новина: «… тогава Брезок Варварина вдигнал масата и я стоварил върху Грабливия Молтин. Той пък се хванал за окачения светилник, залюлял се и нанесъл ритник с крясъка: „Я опитай това, к…е мръсно!“ Започнало меле, в което пострадали 5–6 клиенти на заведението.»

Носеше всички вести в бараката зад «Кофата».

Гунила ги четеше любопитно. Джуджетата бързо набираха текста. Чудна работа, обаче…

… щом новините се превърнеха в равно подредени букви…

… започваха да изглеждат по-истински.

Бодони, който май беше вторият по старшинство в печатницата, примижа към отпечатаната колонка текст в ръцете на Добровръх.

— Хъм…

— Какво ще кажеш? — поощри го Уилям.

— Тъй е малко… сивичко — сподели джуджето. — Много е сгъчкан тоя текст. Прилича на книга.

— Значи е добре, нали? — ободри се Уилям.

Струваше му се чудесно текстът да напомня за книга.

— Дали да не го поразредим малко? — предложи Гунила.

Уилям се зазяпа в страницата. Една идея се прокрадна в ума му. Сякаш изскочи от самите редове.

— Как мислите, дали да не сложим заглавие над всяка вест?

Докопа най-близкото късче хартия и надраска «Петима или шестима пострадали в кръчмарска свада».

Бодони се замисли сериозно и реши:

— Да, тъй вече ми се вижда… подобаващо. — Подаде хартийката през масата и попита: — Как го наричаш тоя твой бюлетин?

— Никак не го наричам — призна Уилям.

— Все някак трябва да го наречеш — посъветва го Бодони. — Какво слагаш най-отгоре?

— Ами обикновено започвам с «До милорд…» или каквото е подходящо.

Джуджето поклати глава.

— Не става. Имаш нужда от нещо по-звънко.

— Нека да е «Анкх-морпоркски вести»… — смънка Уилям. — Извинете, но не умея да измислям имена.

Гунила тутакси измъкна малка рамка от джоба на престилката си и подбра няколко букви от касите на масата. Уплътни ги, намаза ги с мастило, сложи лист отгоре и търкулна върху него малка ролка.

Уилям прочете отпечатаното: «Анкх-морпоркски вестник».

— Брей, оплесках се, щото не внимавах — затюхка се Гунила и посегна да оправи набора.

Уилям побърза да възпре джуджето.

— Ами не знам… Ъ-ъ… Нека си остане така.

— Значи се разбрахме — отдъхна си Добровръх. — А сега, момко, казвай колко екземпляра искаш.

— Ъ-ъ… Двадесет? Или да са тридесет?

— Що пък да не са двеста? — Гунила кимна на джуджетата да се заемат с работата. — Иначе не си струва да пускаме пресата.

— Ама че хрумване! Изобщо не си въобразявам, че толкова жители на града биха платили пет долара!

— Тогава им вземай по половин долар. Тъй ще се паднат петдесет долара на нас и петдесет — на теб.

— Олеле! Сериозно?! — облещи се Уилям срещу ухиленото джудже. — Първо обаче трябва да ги продам. Не е като да предлагаш сладкиши в магазин… — Подсмръкна и очите му се насълзиха. — Ох… Имаме си нов посетител. Познавам тази миризма.

— Каква миризма? — учуди се Добровръх.

Вратата изскърца.

Много можеше да се каже за личната Воня на Дъртия Гнусен Рон. Миризмата беше толкова наситена, че се сдоби със своя индивидуалност и напълно си заслужи главната буква. След първоначалния потрес органите на обонянието просто се предаваха и излизаха в почивка. Успяваха да осмислят явлението, с което се сблъскваха, колкото и една стрида е способна да вникне в понятието «океан». След няколко минути в присъствието на Вонята ушната кал на хората се втечняваше, а косата им се изрусяваше.

Вонята се разви до такава степен, че вече имаше полунезависим собствен живот, често ходеше сама на театър или четеше малки томчета поезия. Рон беше цяла класа под своята Воня.

Ръцете на Дъртия Гнусен Рон бяха потънали дълбоко в джобовете на палтото му. От единия излизаше връв от снадени парчета, свършваща около врата на дребно куче в сивкави оттенъци. Може и да беше териер. Куцукаше и сякаш непрекъснато се промъкваше крадешком в света. Ходеше като куче, което отдавна е прозряло, че ядно хвърлените стари обувки са далеч повече от костите с месце по тях. Личеше, че е готово да офейка всеки миг.

Изгледа Уилям с гурелясалите си очи и изрече:

— Бау.

— Та за каква миризма говореше? — с недоумение попита Гунила, по чийто шлем нитовете бързичко се патинираха.

— Тя… ъ-ъ… принадлежи на господин… ъ-ъ… Рон — обясни Уилям, вторачен недоверчиво в кучето. — Казват, че е заради жлезите му.

Знаеше, че е виждал и преди това куче. То винаги се мяркаше някъде в ъгъла на картинката. Промъкваше се край стените или си седеше до някое кьоше и гледаше щъкащия наоколо свят.

— И какво иска? — не мирясваше Гунила. — Как мислиш, дали ще поръча нещо за печатане?

— Не ми се вярва — отвърна Уилям. — Той е нещо като просяк, само че и в Гилдията на просяците вече не го искат.

— Нищо не казва.

— Ами той обикновено си стои, докато не му дадат нещо, за да се махне.

Дъртия Гнусен Рон кимна и протегна ръка.

— Тъй си е то, господин Бут. Хич не ми пробутвай тия таралянски туковщини на мене. Рекох им аз, рекох им, не лисвам кофата по гражданството, да му го… Хилядолетни пръсти и скариди. Да му се не знае.

— Бау.

Уилям отново зяпна кучето.

— Гъррр — добави то.

Гунила се почеса в дълбините на брадата си.

— Вече схванах, че в тоя град хората са готови да купят какво ли не от някого на улицата. — Взе купчина още влажни от мастилото новинарски листове. — Господине, разбирате ли какво говоря?

— Да му го…

Гунила сръга Уилям в ребрата.

— Как мислиш, туй «да» ли беше, или «не»?

— Вероятно да.

— Бива. Виж сега, ако успееш да продадеш тия неща по… ами по двайсет пенса парчето, можеш да си оставиш по…

— Ей — намеси се Уилям, — не може да ги продаваш толкова евтино.

— Що пък да не може?

— Защо ли? Защото… защото… ами тогава всеки ще ги прочете!

— Добре, значи всеки ще дава по двайсет пенса — невъзмутимо отвърна Гунила. — Бедняците са доста повече от богаташите, затуй е по-лесно да измъкваш парици от тях. — Джуджето се обърна с приветлива гримаса към Дъртия Гнусен Рон. — Въпросът ми може да ти се стори чудат, ама имаш ли някакви приятели?

— Рекох им аз, рекох им! Да им го…

— Вероятно да — сподели Уилям. — Той се мотае със сбирщина от… ъ-ъ… несретници, които живеят под един мост. Е, повече стърчи наблизо, отколкото се мотае…

— Тъй значи — подхвана Гунила и размаха екземпляр от «Вестника» под носа на Рон. — Кажи им, че ако продават на гражданите тия неща по двайсет пенса парчето, ще ви давам за всяко по едно хубавичко лъскаво пени.

— Брей!… Що не си пъхнеш хубавичкото лъскаво пени там, дето слънцето не свети? — обади се Рон.

— О, значи ще ми… — започна Гунила.

Уилям пак хвана джуджето за ръката.

— Извинявай, но задръж малко… Рон, какво каза току-що?

— Да му го… — отвърна Дъртия Гнусен Рон.

Бе прозвучало като гласа на Рон, пък и сякаш се чу някъде откъм него, само да не беше обикновено недостъпният за него смисъл в думите…

— Да не искаш повече от едно пени? — неуверено попита Уилям.

— Като гледам, трябва да ни се падат по пет пенса на парче — заяви Рон или поне така изглеждаше.

Незнайно защо погледът на Уилям неудържимо се прикова в малкото сивкаво куче. То също го изгледа дружелюбно и изрече:

— Бау?

Уилям пак вдигна глава.

— Рон, добре ли си?

— Бръмско зъбляне, бръмско зъбляне — загадъчно избълва Рон.

— Е, тогава… два пенса — предложи Гунила.

— Четири — сякаш отстъпи и Рон. — Ама айде да не се баламосваме повече. Един долар за трийсет, става ли?

— Споразумяхме се — заяви Гунила.

Наплюнчи си дланта и щеше да я протегне, за да скрепи сделката с ръкостискане, но Уилям за кой ли път се намеси светкавично.

— Недей.

— Що, да не правя нещо лошо?

Той въздъхна.

— Случайно да страдаш от ужасни обезобразяващи болести?

— Не!

— А искаш ли да ти се случи?

— О-о… — Гунила отпусна ръка. — Кажи на приятелите си веднага да се домъкнат тука, разбрахме ли се? — Озърна се към Уилям и попита: — Можем ли да им се доверим?

— Е… Донякъде. Май не е благоразумно да оставяш без надзор разредители за боя, когато те са наоколо.

А навън Дъртия Гнусен Рон и кучето се мъкнеха по улицата. Колкото и да беше необичайно, протичаше някакъв разговор, макар че от формална гледна точка в него участваше само едно разумно същество.

— Видя ли? Точно както ти казах. Оставяй ме аз да говоря, разбрахме ли се?

— Да му го…

— Правилно. Слушай ме и няма да сбъркаш… много.

— Да му го…

— Сериозно? Е, тъй да бъде. Бау, бау.

Под Сбъркания мост живееха в разкош дванадесет души. Не е трудно да си осигуриш разкош, ако го определяш като «нещичко за ядене всеки ден» и особено ако твърде разтегливо разбираш смисъла на «нещичко за ядене». Формално погледнато, те бяха просяци, макар че рядко им се налагаше да просят. Вероятно можеха да бъдат наречени и крадци, но отмъкваха само вещи, захвърлени от хора, които бързаха да се отдалечат от тях.

Околните си представяха, че предводител на групата е Ковчега Хенри, който щеше да е градски шампион по храчене, дори ако някому би щукнало да оспорва такава титла. Но в групата всъщност цареше истинската демокрация на лишените от глас. Тук беше и Страничния Арнолд, за когото липсата на крака означаваше само допълнително предимство в кръчмарските побоища — щом острите му зъби бяха на равнището на чуждите слабини, друго не му трябваше. А Човека с патока щеше да е един много културен, образован и здравомислещ мъж, ако не беше патокът върху главата му, чието съществуване той упорито отричаше.

Събирателния Андрюз представляваше останалите осмина.

Иначе беше един-единствен, но побираше повечко съзнания. В покой, когато не решаваше прекалено трудни проблеми, състоянието му не личеше по нищо освен фоновото потрепване и гърчове на лицето. То преминаваше във владение — според случая — на Джоси, лейди Хермиона, Дребосъка Сидни, господин Видъл, Къдравелкото, Съдията и Некадърника. Имаше го и Бърк, но групата го срещна само веднъж и не желаеше случката да се повтаря, затова другите седем личности не му позволяваха да се прояви. Никой в това тяло не се отзоваваше на фамилното име Андрюз. Според Човека с патока, който май се справяше най-добре с мисленето без криволици, Андрюз вероятно е бил невинен и гостоприемен индивид със свръхестествена чувствителност, който се е оставил да бъде победен от нахлулите души.

Само сред търпеливите хора от групата под моста консенсусна личност като Събирателния Андрюз би могла да си намери мястото. Приеха го… тоест тях в братството около димящия огън. Можеха да се погаждат без главоболия с човек, който не оставаше един и същ повече от пет минути.

Обединяваше ги и готовността да повярват, че едно куче има дар слово. Те вярваха, че са чували всякакви неща да говорят, дори стени. Така че говорещото куче не беше никакво чудо. Освен това се съобразяваха с факта, че Гаспод е най-схватливият от тях и никога не пие течности, разяждащи съдовете, в които са сипани.

— Я да опитаме пак, бива ли? — настоя Гаспод. — Ако продадете трийсет от тия неща, получавате един долар. Цял долар! Чатнахте ли?

— Да му го…

— Кряк.

— Хаааррргх… пфу!

— Туй на колко стари обувки е равно?

— Бъркаш, Арнолд — въздъхна Гаспод. — С тия пари можеш да си купиш стари обувки, колкото си…

Събирателния Андрюз изсумтя и останалите се смръзнаха. Когато бе мълчал по-дълго, не се знаеше кой ще заговори.

Не забравяха, че може да се обади Бърк.

— Позволявате ли да задам въпрос? — изрече Андрюз с доста дрезгав фалцет.

Отдъхнаха си. Стори им се, че чуват лейди Хермиона. Тя не създаваше неприятности.

— Слушаме ви… ваше благородие — подкани Гаспод.

— Това няма да е… работа, нали?

Думата стресна и подплаши групата.

— Храааак!…

— Да му го!…

— Кряк!

— Не, не, не! — припряно отрече Гаспод. — Каква работа е туй, а? Просто пробутваме разни неща и прибираме парите, нали? Хич не ми прилича на работа.

— Никаква работа! — кресна Ковчега Хенри. — Социално неприспособен съм към всякакво бачкане!

— Да, ние не работим — натърти Страничния Арнолд. — Ние сме джентълмени, отдадени на свободата и развлеченията.

— Кхъм — обади се лейди Хермиона.

— Лейди и джентълмени — галантно се поправи Арнолд.

— Гадна зима е — отбеляза Човека с патока. — Още малко пари няма да ни се отразят зле.

— Че за какво са ни? — заяде се Арнолд.

— С един долар на ден ще си живеем като царе.

— Какви ги приказваш?! Ще ни секат главите ли?

— Не, аз исках да…

— Или някой ще се подаде от клозета с нажежен шиш в ръка и ще ни…

— Не! Говоря ти за…

— Или ще ни удавят в бъчва с вино?

— Няма да умираме като царе, а ще живеем като тях!

— Как ще те удавят в бъчва с вино, като ще сколасаш да я излочиш преди това? — промърмори Гаспод. — Е, какво решавате, господа? О, да… А вие, госпожо? Да кажа ли… тоест Рон да каже ли на хлапето, че сме навити?

— Ами да.

— Бива.

— Гррръъъх… пфу!

— Да му го!…

Взряха се в Събирателния Андрюз. Устните му мърдаха, изражението му се менеше. Накрая вдигна пет демократично изпружени пръста.

— Мнозинството гласува «за» — обяви Гаспод.

Господин Шиш си запали пура. Пушенето беше единственият му порок. По-точно — единственият, който смяташе за порок. Останалите бяха професионална квалификация.

И пороците на господин Лале бяха неизброими, но той си признаваше само пиенето на лосион за след бръснене, защото мъжът все нещо трябва да пие. Дрогите не се брояха, дори и само защото единствените истински опиати, до които се докопа, бяха онези при обира на конския доктор. Тогава глътна две големи хапчета, от които всяка вена в тялото му се изду подобно на червеникав маркуч.

Двамата не бяха бандити или поне не се смятаха за такива. Не бяха и крадци. За такива също не се смятаха. Не бяха склонни да се определят и като убийци. Наемните убийци бяха прекалено натруфени и спазваха някакви правила. Шиш и Лале, тоест Новата фирма, както с удоволствие отбелязваше господин Шиш, не признаваха правилата.

В собствените си представи бяха изпълнители на поръчки. Помагаха на различни неща да се случат, отиваха там, където е необходимо.

Задължително е да добавим, че когато казваме «те се смятаха» или «те си представяха», това се отнася за господин Шиш. И господин Лале често използваше главата си, за да нанася с нея удари, но с едно-две неочаквани изключения не разчиташе много на мозъка си. Общо взето, оставяше господин Шиш да се мъчи с многосричковите думи и помисли.

На свой ред господин Шиш не проявяваше изключителни способности в упоритото безумно насилие и се възхищаваше на господин Лале, чиито дарби в тази област бяха неизчерпаеми. Когато се запознаха и откриха един в друг достойнства, които биха направили партньорството им нещо повече от обикновен сбор на отделните части, господин Шиш разбра, че господин Лале не е поредният бияч, какъвто изглеждаше в очите на останалия свят. Някои отрицателни качества също могат да достигнат такава степен на съвършенство, че самата им природа се променя. Господин Лале бе превърнал гнева във форма на изкуството.

Не се гневеше на нещо конкретно. Беше чист платоничен гняв, извиращ от гущерските дълбини на душата му, истински фонтан от неспирна, нажежена до бяло свирепост. Господин Лале прекарваше целия си живот върху онази тънка черта, отвъд която хората изведнъж избухват и започват да налагат някого с ръжен по черепа. Господин Шиш понякога се питаше какво ли е сполетяло партньора му, за да го вбеси завинаги, но за господин Лале миналото беше съвсем друг свят с твърде бдително охранявани граници. Понякога господин Шиш го чуваше да крещи насън.

Наемането на господин Лале и господин Шиш беше трудно постижение. Трябваше да имаш подходящи познати. Тоест… неподходящи познати, и то срещнати чрез висене и оцеляване в определен вид барове, което само по себе си беше истинско изпитание. Неподходящите познати естествено не познаваха на свой ред лично господин Шиш и господин Лале. Но знаеха към кого да се обърнат. Съответният човек беше готов да сподели сдържано, че е донякъде вероятно да е осведомен как да се свърже с хора като господин Шиш или господин Лале. Разбира се, в момента не бил способен да си спомни нищо друго поради внезапната загуба на памет, причинена от финансов дефицит. Щом състоянието му бъдеше излекувано, той би могъл да подхвърли, без да се обвързва по никакъв начин, друг адрес — обикновено някое тъмно забутано кътче, — където поредният човек отричаше натъртено да е чувал за някого на име Шиш или Лале. Между другото питаше къде ще бъдеш, да речем, в девет вечерта.

И тогава би могъл да срещнеш господин Шиш и господин Лале. Те вече знаеха, че разполагаш с пари, че нещо ти се е загнездило в ума, а ако си бил излишно глупав, знаеха и адреса ти.

Затова двамата от Новата фирма се изненадаха, когато поредният клиент дойде право при тях. И се разтревожиха. Безпокоеше ги и фактът, че клиентът е мъртвец. Общо взето, двамата от Новата фирма нямаха нищо против труповете, обаче не обичаха да срещат говорещи мъртъвци.

Господин Въртел се прокашля и господин Шиш забеляза малкото облаче прах, изскочило от устата му. Той беше зомби.

— Длъжен съм да подчертая — започна господин Въртел, — че в случая само изпълнявам поръчка…

— Точно като нас — вметна господин Лале.

Погледът на господин Въртел го увери, че и след хиляда години няма да си приличат по нищо, но на глас адвокатът изрече:

— Възможно е. Моите клиенти пожелаха да им намеря… специалисти. И аз ви открих. Връчих ви указания в запечатан плик. Вие приехте да изпълните договора. И доколкото се досещам, за тази цел сте предприели съответните… действия. Не знам какви са. Няма да знам и занапред. Връзката ми с вас ще бъде ограничена, както е прието да се казва. Разбрахме ли се?

— Каква е тая …ана ограничена връзка?

— Срещаме се само при необходимост и говорим само по същество.

— Мразя …ани зомбита — заяви господин Лале.

Сутринта бе опитал нещо, което намери в кутия под мивката. Стигна до извода, че щом е предназначено да отпушва канализационни тръби, значи е химия. И в момента получаваше доста смахнати сигнали от дебелото си черво.

— Убеден съм, че чувствата ни са взаимни — отвърна господин Въртел.

— Аз ви разбирам — увери го господин Шиш. — Значи ако нещата се обърнат зле, никога не сте ни виждал през живота си…

— Кхе-кхе — прокашля се господин Въртел.

— Добре, де, и след края на живота си — поправи се господин Шиш. — Ясно. Ами парите?

— Както настояхте, към вече договорената сума бяха прибавени тридесет хиляди долара за извънредни разноски.

— В скъпоценни камъни. Никакви монети.

— Разбира се. Пък и не бихте очаквали моите клиенти да ви напишат чек, нали? Ще получите сумата тази вечер. Вероятно няма да е излишно, ако засегна още един въпрос.

Сухите пръсти прехвърлиха сухите листове върху сухата кожена чанта и подадоха една папка на господин Шиш, който се зачете, после я прелисти набързо.

— Ако искате, покажете я и на вашата маймунка — разреши господин Въртел.

Господин Шиш успя да стисне ръката на господин Лале, преди да е докопала главата на зомбито. Господин Въртел дори не трепна.

— Господин Лале, той е изровил всичко за миналото ни!

— И к’во толкова? Пак мога да му откъсна …аната зашита тиква.

— Не можете — възрази зомбито. — Вашият колега ще ви обясни причината.

— Защото нашето приятелче адвокатът има много копия от папката. Нали, господин Въртел? И вероятно ги пази къде ли не в случай на смъ… да, де, в случай на…

— … непредвидени произшествия — невъзмутимо довърши вместо него зомбито. — Досетлив сте. Господа, кариерата ви досега е извънредно интересна. Още сте млади. Вашите способности са ви тласнали доста напред за кратко време и са ви заслужили особена слава в избраната от вас професия. Разбира се, нямам представа каква задача ви е възложена — подчертавам, че дори нищо не подозирам, — но не се съмнявам, че накрая ще удивите всички ни.

— Тоя знае ли за поръчката в Куирм? — попита господин Лале.

— Да — потвърди господин Шиш.

— Оная история с телената мрежа, раците и …ания банкер?

— Да.

— А знае ли какво стана с кученцата и хлапето?

— Вече знае. Осведомен е за почти всичко. Много хитро. Господин Въртел, а знаете ли и къде са заровени телата?

— Вече говорих с една-две от жертвите ви — заяви зомбито. — Но доколкото ми е известно, никога не сте извършвали престъпление на територията на Анкх-Морпорк, иначе в никакъв случай не бих могъл да се обърна към вас.

— Кой казва, че никога не сме извършвали …ано престъпление в Анкх-Морпорк? — засегна се господин Лале.

— Доколкото съм осведомен, досега не сте идвали в този град.

— Тъй ли? Цял …ан ден бяхме тук!

— А заловиха ли ви? — настоя господин Въртел.

— Не!

— Значи не сте извършили престъпление. Позволете ми да изразя надеждата си, че вашата работа тук не включва никакви криминални деяния.

— Изобщо не се тревожете за това — подхвърли господин Шиш.

— Местната Градска стража се отличава с извънредна упоритост в някои случаи. А различните гилдии ревниво пазят професионалните си територии.

— Ние сме настроени много почтително към полицията — сподели господин Шиш. — И уважаваме работата, която вършат.

— Ние направо си ги обичаме …аните ченгета — добави господин Лале.

— Ако някой проведе благотворителен бал в полза на полицията, ние първи ще си купим билети — продължи господин Шиш.

— Особено ако са на декоративна поставка — допълни мисълта му господин Лале, — щото харесваме хубавите неща.

— Само исках да се уверя, че всички разбираме положението — натърти господин Въртел и рязко затвори чантата си.

Стана, кимна им и излезе сковано от стаята.

— А бе, що не му… — подхвана господин Лале.

Господин Шиш опря показалец до устните си. Пристъпи безшумно към вратата и я отвори. Адвокатът си бе отишъл.

— Тоя знае за к’ва …ана работа сме дошли! — разгорещено прошепна господин Лале. — К’ви са тия …ани преструвки?

— Ами той е адвокат — обясни изчерпателно господин Шиш. — Много приятно място — отбеляза излишно силно, оглеждайки обстановката.

Господин Лале също се озърна.

— А, не — възрази презрително. — И аз тъй си помислих отначало, ама всичко е …ано подражание на барок, присъщо за края на осемнадесети век. Всички съотношения са сбъркани. Видя ли ги ония колони във фоайето, видя ли ги, а? Ефебиански …ан стил от шести век, ама …ните капители са от Втората империя в Джелибейби! Едва не си залепих устата от стискане, за да не се разхиля.

— Да… — промълви господин Шиш. — Както съм казвал неведнъж, господин Лале, в много отношения си изумителен.

Господин Лале застана пред закрита картина и отмести плата.

— Да ме …ат, ама това е от …ания Леонард Куирмски. Виждал съм снимка. «Жена с пор». Нарисувал я малко след напускането на Генуа, когато се повлиял от …ания Каравати. Погледни я само тая негова работа с …аната четка! Виж как очертанията на ръката насочват …аното око към центъра на картината! Взри се по-внимателно в прекрасния пейзаж, който се вижда през …ания прозорец. А не ти ли се струва, че муцунката на …ания пор сякаш те следи, като ходиш из стаята? На това му викам аз …ан гений и точка. Хич не ме е срам да си кажа, че ако бях сам в …аната стая, щях да се облея в …ани сълзи.

— Хубавичка е.

— _Хубавичка ли?!_ — възкликна господин Лале, отчаян от художествения усет на партньора си.

Премести се при статуята до вратата и се вторачи напрегнато, после лекичко плъзна пръсти по мрамора.

— А бе, знаех си аз! Това си е …ан Сколпини! Хващам се на бас. Ама не съм я виждал в каталозите. И са я оставили в празна къща, дето всеки …аняк може да влезе и да я отмъкне!

— Това място се охранява добре. Не видя ли печатите на входа?

— Ха, на ония гилдии ли? Сбирщина …ани аматьори. Можем да се развъртим из тая дупка като горещ нож из буца масло, ясно ти е. Аматьори, ходещи камънаци, дребни градински украшения и говорещи трупове… Направо можем да го схрускаме тоя град.

Господин Шиш си замълча. И през неговия ум бяха минавали подобни впечатления, но за разлика от колегата си не допускаше действието веднага да последва онова, което му замества мисленето.

Фирмата наистина не се бе развихряла в Анкх-Морпорк досега. Господин Шиш се бе постарал да стоят настрана, защото имаше достатъчно други градове, а инстинктът за оцеляване му подсказваше, че Голямото уахуни[2] може да почака. Разработваше своя План, откакто срещна господин Лале и установи, че собствената му изобретателност, съчетана с неизчерпаемия гняв на партньора, вещае бъдещи успехи. Развиваше бизнеса в Генуа, Псевдополис, Куирм — по-малки и лесни за обработка градове в сравнение с Анкх-Морпорк, макар че напоследък все повече заприличваха на него.

Прозря, че напредваха бързо, защото всички наоколо рано или късно се размекваха. Например онези от тролската Брекчия. Щом проправиха маршрутите за трафик на «скалотръс» и «скалорез» чак до Юбервалд и ликвидираха конкурентните кланове, троловете се отпуснаха. Вместо като достойни тонове те се държаха като лордове. Все същото навсякъде — старите корави банди постигаха някакво особено равновесие с обществото и се превръщаха в по-своеобразни бизнесмени. Наемаха по-малко мускуляги, затова пък търсеха услугите на икономи. И когато изпаднеха в затруднение, когато имаха нужда от надарени с остър ум мускули… Новата фирма беше насреща, готова да помогне.

Господин Шиш размишляваше, че един ден ще настъпи времето на новото поколение, което се е отърсило от оковите на традицията. Времето на хората, които причиняват събитията. Например господин Лале, около когото непрекъснато се случваше нещо.

— Ей, я погледни тая …ана работа! — тъкмо възклицаваше господин Лале, дърпайки покривалото от следващата картина. — Уж е подписана от Гогли, ама е …ан фалшификат. Виж как пада светлината тук. Ами листата на това дърво? Ако …аният Гогли ги е рисувал, значи е държал четката с …ания си крак. Сигурно я е намацал някой от …аните му ученици.

Когато дойдоха за пръв път в града само да огледат нещата, господин Шиш бе придружавал из художествените галерии господин Лале, от чийто нос изскачаха облачета прах против кучешки бълхи. Партньорът му настоя да го просвети, но посещенията им се оказаха още по-потресаващо преживяване за уредниците на галериите.

Господин Лале проявяваше към изкуството инстинкта, който толкова му липсваше във въпроса с дрогите. Изкихваше пудра захар и оглеждаше с кръвясалите си очи нервно сочените му поставки с миниатюри от слонова кост.

Господин Шиш слушаше с мълчаливо възхищение как колегата му описва красноречиво и подробно разликите между старите фалшификати на слонова кост, които все пак съдържали кости, макар и от други животни, и съвременните измишльотини на …аните джуджета, които забърквали рафинирано масло, варовик и «Накълски спирт».

После господин Лале изтрополи тежко към гоблените, впусна се в пламенна лекция за различните видове тъкане и станове, разплака се пред особено изящна сцена с пищна зеленина, а накрая доказа, че най-ценният експонат на галерията — гоблен от тринадесети век, създаден в Сто Лат, не може да е на повече от сто години. «Виждаш ли го …аното алено ей тук, а? Няма начин по онуй време да са имали такава …ана боя. А… това пък какво е? Гърненце за балсамиране от династията П’джи Су на Ахатовата империя ли? Господине, някой жестоко ви е изпързалял. Ами че глазурата му е същински боклук!»

Беше смайващо и господин Шиш толкова се увлече, че едва не забрави да пъхне в джобовете си някои по-дребни скъпоценности. Но всъщност вече се бе запознал с отношението на господин Лале към изкуството. Когато се случваше да подпалят някоя къща, господин Лале първо се грижеше всички наистина уникални творби да бъдат изнесени, макар че така губеха време, за да вържат обитателите на къщата за леглата им. Някъде под грубите белези, в самата сърцевина на разтърсващата ярост се криеше душата на истински ценител с безпогрешен усет към прекрасното. Не беше качество, което очакваш да откриеш у човек, смъркащ усърдно ароматни соли за вана.

Голямата двукрила врата в отсрещния край на стаята се отвори и зад нея зейна сумрачно пространство.

— Господин Лале… — обади се господин Шиш.

Партньорът му се откъсна от старателния оглед на масичка, вероятно сътворена от школата Тапаси. Имаше великолепни инкрустации с десетки различни …ани цветни лакове.

— Ъ?

— Време е пак да се срещнем със сегашните ни шефове — напомни господин Шиш.

Уилям се канеше да напусне завинаги малкия си офис, но някой почука на вратата.

Открехна я предпазливо, обаче посетителят я избута докрай.

— Ах, вие, черен неблагодарнико!

Не беше приятно да чуе подобно мнение за себе си, особено от устата на млада дама. Пък и тя изрече простичката дума «неблагодарник» така, че в устата на господин Лале би се наложило да я заменим с многоточие.

Уилям бе виждал Захариса Крипслок и преди — момичето обикновено помагаше на дядо си в тясната му работилница. Никога не й бе отделял повече внимание. Не му изглеждаше кой знае колко привлекателна, но не беше и грозновата. Най-обикновено момиче с престилка, което върши леко префърцунени неща някъде в ъгъла, например бърше небрежно праха или полива цветята. Доколкото изобщо имаше някакво мнение за нея, Уилям смяташе, че тя страда от избуяло в неподходяща среда благородство. Захариса май вярваше, че безукорната учтивост може да замени добрия произход.

Сега я виждаше несравнимо по-добре, преди всичко защото тя решително настъпваше към него. С лекото главозамайване, присъщо на хората, които са уверени в скорошната си смърт, той осъзна, че Захариса всъщност е много хубава, макар и от гледната точка на няколко последователни столетия. С годините представите за красотата се променят. Преди два века очите й биха накарали великия художник Каравати да си захапе конвулсивно четката. Преди три века скулпторът Мовез само би погледнал брадичката й и би изтървал длетото си. Преди хиляда години ефебианските поети биха установили единодушно, че заради очертанията на носа й би потеглил на дълго плаване флот от поне четирийсетина кораба. Имаше и чудесни уши по средновековните мерки.

Дланта й обаче беше съвсем съвременна и зашлеви на Уилям звънка плесница.

— Тези двадесет долара на месец бяха почти всичко, което имахме!

— Извинете, не разбрах…

— Признавам, той не работи бързо, но навремето е бил един от най-способните гравьори!

— О… да. Ъ-ъ…

Уилям внезапно си припомни колко е гузен спрямо господин Крипслок.

— А вие му отнехте прехраната, без да ви мигне окото!

— Не съм искал! Джуджетата… Просто се случи!

— Вече за тях ли работите?

— В известен смисъл… по-скоро съвместно с тях…

— А ние да гладуваме, така ли?

Захариса стоеше пред него и дишаше развълнувано. Имаше прекрасно очертани други телесни особености, които никога не излизат от мода и са ценени в което и да било столетие. Явно тя вярваше, че строгите старовремски рокли ги прикриват. И грешеше.

— Вижте какво, не мога да се измъкна — подхвана Уилям, който напразно се опитваше да не я зяпа. — Искам да кажа, че вече се оплетох с джуджетата. Лорд Ветинари се изрази твърде… недвусмислено. И изведнъж всичко се обърка…

— Ясно ли ви е, че Гилдията на гравьорите ще побеснее? — тросна се момичето.

— Ъ-ъ… — Отчаяно хрумване халоса Уилям доста по-силно от ръката й. — Права сте. Бихте ли желала… ъ-ъ… да направите официално изявление? Сещате ли се? «Ние сме вбесени!» — сподели говорителят… тоест говорителката на Гилдията на гравьорите“?

— И защо да го правя? — наежи се недоверчиво тя.

— Ами ужасно ми липсват неща, с които да запълня следващия брой — окаяно си призна Уилям. — Не искате ли да ми помагате? Мога да ви давам по… по двадесет пенса на всяка новина, а и пет на ден няма да са ми излишни.

Захариса отвори уста да се сопне, но пресметливостта надделя.

— Значи по един долар на ден?

— Дори повече, ако са хубави и дълги — развихри се Уилям.

— За вашето листче с вести ли?

— Да.

— Цял долар?

— Да.

Тя впи недоверчив поглед в него.

— Не можете да ми плащате толкова, нали? Чух, че изкарвате по трийсетина долара месечно. Казахте на дядо.

— Положението се промени сериозно. Още не съм проумял всичко, честно казано.

Продължаваше да го гледа със съмнение, но вроденият анкх-морпоркски интерес към далечната перспектива за спечелване на един долар окончателно наклони везните.

— Е, чувам това-онова… И… ще трябва само да записвам нещата, нали? Предполагам, че е подходяща работа за една дама? На практика дори е културна дейност.

— Ами… Горе-долу.

— Няма да върша нищо… неподобаващо.

— О, сигурен съм, че е съвсем прилично занимание.

— И от гилдията не могат да възразят, нали? В края на краищата вие вършите същото от години…

— Аз съм си аз — вдигна рамене Уилям. — А ако в гилдията не са доволни, нека отидат да се разберат с Патриция.

— Е… Добре тогава… Щом сте уверен, че това е приемлива работа за една млада дама…

— В такъв случай елате утре в печатарската работилница — реши той. — Мисля, че ще можем да направим още един вестникарски лист след два-три дни.

Това беше бална зала, все още разкошна с червеното и златното наоколо, но някак задушна в сумрака и призрачна с увитите в марля полилеи. Пламъчетата на свещите в средата се отразяваха мъждукащо в огледалата по стените. Някога тези огледала несъмнено бяха придавали бляскав вид на залата, но с годините чудновата патина бе плъзнала по тях и сега отразените светлинки приличаха на подводни твари в гъсталак от водорасли.

Господин Шиш измина половината път, преди да се сети, че чува звука само от своите крачки. Господин Лале бе свърнал в здрача и дърпаше покривалото от нещо, изтикано до стената.

— Да ме …ат — мърмореше партньорът му. — Ами че това си е …ано съкровище! Знаех си аз. Истински …ан Интаглио Ернесто отгоре на всичко. Виждаш ли тези седефени орнаменти?

— Господин Лале, сега не е времето да…

— Изработил е само шест през живота си. О, не! Дори не са го поддържали настроен, да ги …ат!

— По дяволите, трябва да се държим професионално…

— Може би тази вещ би допаднала на вашия колега като подарък? — изрече някой откъм средата на залата.

Около кръга от запалени свещи имаше половин дузина кресла. Бяха в старомоден стил и облегалките за главата и ръцете образуваха дълбока кожена дъга, вероятно предназначена да пази седящите от течения, но в момента им осигуряваше удобна допълнителна сянка.

Господин Шиш вече бе влизал тук. Одобряваше взетите мерки. Застаналият насред кръга от свещи не можеше да различи хората в креслата, но самият той се виждаше прекрасно.

Сега пък го осени мисълта, че и седящите наоколо не биха могли да виждат добре обитателите на останалите кресла.

Господин Шиш беше плъх. Пръв би одобрил такова описание на особата си. Плъховете притежават множество похвални достойнства. Тази подредба бе измислена от човек, който мислеше като него.

Откъм едно кресло се чу:

— Вашият приятел господин Глухарче…

— Лале — поправи говорещия господин Шиш.

— Вашият приятел господин Лале би ли желал този клавесин да стане част от заплащането ви?

— Не е …ан клавесин, а …ан виргинал, и то от ранните образци! — изръмжа господин Лале. — По една …ана струна за всеки тон вместо две! И е наречен виргинал, защото инструментът е бил предназначен за …ани млади девойки!

— Нима? — учуди се обитателят на друго кресло. — Аз пък мислех, че е един вид старо пиано!

— Инструмент, на който девойките само са свирели — находчиво уточни господин Шиш. — А господин Лале не колекционира произведения на изкуството, той само им се… радва. Ще получим заплащането си в скъпоценни камъни съгласно договора.

— Както желаете. Пристъпете в кръга, моля.

— Как пък не, …ан клавесин — мърмореше под носа си господин Лале.

Членовете на Новата фирма застанаха пред скритите погледи на хората в креслата.

Ето какво се виждаше.

Господин Шиш беше нисичък и строен, а главата му имаше размери над допустимите за такъв ръст. След думата „плъх“ следващите, за които подсещаше външността му, бяха „стегнат“ и „жилав“. Пиеше оскъдно, внимаваше какво яде и смяташе тялото си, макар и леко деформирано, за храм. Прекаляваше с разните масла по косата си и я разресваше на път в средата по начин, който беше на мода преди двайсетина години. И черният му костюм се отличаваше с излишна лъскавина. Очичките му шареха неуморно и попиваха всичко наоколо.

Очите на господин Лале се виждаха трудно заради несъмнената подпухналост около тях, вероятно дължаща се на ненужната настървеност към всичко, което се продава в кесийки. Може би на кесийките се дължаха и забележимите петна по кожата му, както и дебелите изпъкнали вени на челото. Но господин Лале поначало беше с тежко телосложение и сякаш се канеше да пръсне дрехите си по шевовете. Въпреки художествените си наклонности приличаше на борец, който не е успял в кариерата, защото се е провалил на теста за интелигентност. Ако и неговото тяло можеше да се смята за храм, несъмнено беше от онзи вид, в чиито подземия вършат странни неща с животни. А ако изобщо поглеждаше какво яде, само проверяваше дали не се гърчи в чинията.

В обитателите на няколко от креслата се прокраднаха съмнения — не дали постъпват правилно (това си беше неоспоримо), а дали е правилен изборът на изпълнители. Все пак господин Лале изглеждаше безопасен колкото варел с лой до запален факел.

— Кога ще бъдете готови? — попитаха от едно кресло. — И как е днес вашият… подопечен?

— Смятаме, че вторник сутринта е най-доброто време — отговори господин Шиш. — Дотогава ще е толкова готов, колкото е възможно.

— И без никакви смъртни случаи — настояха от друго кресло. — Това е много важно.

— Господин Лале ще бъде кротък като агънце — обеща господин Шиш.

Невидимите погледи отбягваха да се спират на господин Лале, който избра тъкмо този момент да смръкне внушително количество „скалотръс“.

— Хъм, да — изсумтяха в някое от креслата. — Не бива да навредите на негова светлост повече, отколкото се налага. Мъртвият Ветинари може да се окаже по-опасен от живия.

— И на всяка цена трябва да бъдат избягнати неприятностите със Стражата.

— Ъхъ, научихме вече за вашата Стража — подхвърли господин Шиш. — Господин Въртел ни обясни каквото трябва да знаем.

— Командир Ваймс е създал много… пъргава Стража.

— Няма проблеми — заяви господин Шиш.

— И в нея работи върколак.

Фонтан от бял прах блъвна във въздуха. Наложи се господин Шиш да потупа колегата си по гърба.

— Значи …ан върколак, а? Да не сте се побъркали?

— Хъм… Господин Шиш, защо вашият партньор говори с многоточия? — озадачиха се в едно кресло.

— Тука май е пълно с …ани луди! — изръмжа господин Лале.

— Господин Лале има говорен недостатък — обясни господин Шиш. — Върколак?… Благодаря, че ни уведомихте. Тръгнат ли по следа, по-страшни са и от вампирите! Това ви е известно, предполагам.

— Препоръчаха ви като изключително изобретателни хора.

— _Скъпи_ изобретателни хора — любезно уточни господин Шиш.

Въздишка откъм едно кресло.

— Няма друг вид. Добре, много добре. Господин Въртел ще обсъди въпроса с вас.

— Ъхъ, ама те имат такова обоняние, че просто да не повярваш — намеси се господин Лале. — Никой …ан труп няма полза от пари.

— Да сте ни подготвили още изненади? — осведоми се господин Шиш. — Научихме, че стражниците ви са много опърничави и сред тях има върколак. Нещо друго? В Стражата да не работят и тролове?

— О, да. Неколцина. И джуджета. И зомбита.

— _В Градската стража?!_ Що за град управлявате вие?

— Ние не управляваме града — напомни някой от седящите в креслата.

— Но не ни е безразлично как други се справят с това — допълниха откъм съседното кресло.

— Аха, правилно — сговорчиво изрече господин Шиш. — Не съм забравил. Вие сте загрижени граждани.

Добре познаваше загрижените граждани. Където и да ги срещнеше, сякаш говореха един и същ собствен език, в който „традиционни ценности“ означаваше „време е да обесим някого“. Това не го притесняваше, стига да не се отнасяше лично за него, но никога не беше излишно да вникне в подбудите на работодателите си.

— Можехте да наемете някой друг — вметна той. — Имате си цяла Гилдия на убийците тук.

В някое кресло рязко си поеха дъх.

— Понастоящем проблемът на града е големият брой иначе интелигентни хора, които смятат сегашното положение за… удобно, макар да няма съмнение, че то води града към съсипия.

— Аха — кимна господин Шиш. — Те пък са безгрижните граждани.

— Именно.

— И колко голям е броят им?

Никой сякаш не чу въпроса му.

— Очакваме с нетърпение следващия ни разговор, господа — заявиха от креслото, водещо срещата. — Утре вечер. Когато очакваме да ни съобщите, че сте готови. Приятна работа.

В кръга помълчаха, след като двамата от Новата фирма излязоха. После фигура в черно влезе безшумно през двукрилата врата, доближи светлината, кимна и се махна бързо.

— Отдавна са напуснали сградата — съобщиха от едно кресло.

— Що за противни хора…

— Казвам ви, трябваше да предпочетем Гилдията на убийците.

— Ха! Те добре си поживяха при Ветинари. Пък и ние изобщо не го искаме мъртъв, нали? Мисля си обаче, че след време вероятно ще имаме работа и за тази гилдия…

— Несъмнено. Когато нашите приятели напуснат града живи и здрави… Пътищата са опасни.

— _Не,_ господа. Ще се придържаме към плана. Онзи Чарли ще ни бъде подръка, докато всичко се подреди според замислите ни, в случай че пак имаме нужда от него. После въпросните господа ще го отведат далеч, много далеч оттук, за да го… ха, възнаградят. Но може би по-късно ще се обърнем към Гилдията на убийците, защото не изключвам възможността господин Шиш да си въобрази, че е излишно хитър.

— Предвидливо. Все пак жалко, че ще похабим такъв шанс. Ех, какво ли не бихме могли да постигнем с Чарли в ръцете си…

— Колко пъти да ви втълпявам, че така няма да успеем? Човекът е същински клоун.

— Предполагам, че сте прав. По-добре да се отървем от проблемите си веднъж завинаги.

— Убеден съм, че се разбираме напълно. А сега… закривам това заседание на Комитета за неизбиране на Патриция. Впрочем то никога не е било провеждано.

Лорд Ветинари по навик ставаше толкова рано, че всъщност краткото отбиване в леглото беше само удобен повод да се преоблече.

Харесваше часа точно преди зимното зазоряване. Обикновено имаше мъгла и градът не се виждаше добре, рядко се чуваше звук освен някой и друг кратък писък.

Но покоят тази сутрин беше нарушен от вик точно пред портите на двореца.

— Хойнарилуп!

Ветинари пристъпи към прозореца.

— Скуидапед-_ойт!_

Патрицият се върна при бюрото си и взе звънчето, за да повика своя чиновник Дръмнот, когото изпрати да проучи положението.

— Сър, там стои просякът, известен като Дъртия Гнусен Рон — осведоми го Дръмнот след пет минути. — Продава тази… хартия, пълна с всякакви вести.

Държеше листа с два пръста на изпънатата си ръка, сякаш очакваше да избухне.

Лорд Ветинари го взе и го прегледа набързо. После се зачете.

— Брей, брей… „Анкх-морпоркски вестник“. Някой друг купуваше ли го?

— Немалко хора, милорд. Онези, които се прибират от нощна смяна, както и търговците на път към пазарите.

— Не виждам тук да се споменават Хойнарилуп или Скуидапед-_ойт._

— Наистина липсват, милорд.

— Твърде странно. — Ветинари пак се зачете. — Хъм, хъм. Отмени срещите ми тази сутрин. Ще приема Гилдията на градските викачи в девет часа, а Гилдията на гравьорите — в десет.

— Сър, не знаех, че са поискали среща с вас.

— Ще поискат — увери го Патрицият. — Щом видят това, няма да се помайват. Виж ти… Петдесет и шестима са пострадали при кръчмарско сбиване.

— Струват ми се множко, милорд.

— Но сигурно е вярно, Дръмнот. Така е написано във вестника. О, да, уведоми и онзи симпатичен господин Дьо Слов, че ще го приема в девет и половина. — Погледът му отново се плъзна по сивкавия лист. — Освен това те моля да споделиш с когото е необходимо, че не желая господин Дьо Слов да пострада по какъвто и да било начин.

Дръмнот почти винаги схващаше мигновено посланията на господаря си, но този път се подвоуми.

— Милорд, да смятам ли, че не желаете господин Дьо Слов да се сблъска със злонамерено неразбиране?

— Дръмнот, ти да не си позволи да намигнеш?

— О, не, сър!

— Бих искал да ти е ясно, че всеки гражданин на Анкх-Морпорк има правото да ходи по улиците, без да бъде тормозен.

— О, богове! Нима, милорд?!

— Така е, повярвай ми.

— Сър, аз обаче бях останал с впечатлението, че сте решително против наборното печатарство. Казвахте, че така печатните изделия ставали прекалено евтини и хората щели да…

— Дръмнот, ти не си ли обърнал поглед към вълнуващото ново хилядолетие, което ни очаква? Не си ли готов да сграбчиш каквото ти предлага бъдещето?

— Не съм сигурен, милорд. Ще имам ли нужда от специално работно облекло за целта?

Другите квартиранти вече се бяха настанили за закуска около масата, когато Уилям слезе припряно в трапезарията. Бързаше, защото знаеше мнението на госпожа Еликсирска за хората, които закъсняват.

Собственичката на „Пансионът на госпожа Евкразия Еликсирска за почтени работещи мъже“ беше онова, към което Захариса неосъзнато се стремеше — не просто достойна, ами направо достопочтена дама. В това качество съчетаваше начин на живот, религия и хоби. Допадаха й почтените хора, които са „чисти и честни“. Така изричаше двете думи, сякаш тези добродетели са немислими една без друга. Поддържаше достойна обстановка и готвеше евтини, но достойни гозби за достойни квартиранти, които с изключение на Уилям бяха на средна възраст, ергени и забележителни трезвеници. Тук имаше преди всичко занаятчии от малки работилници, почти неизменно с едро телосложение, бръснати до синьо, любители на здрави груби ботуши и на непохватната учтивост по време на хранене.

Странно — според представите на Уилям за хора като госпожа Еликсирска, — но тя не се гнусеше от джуджета и тролове. Поне от чистите и честните. Вярваше, че приличието е по-важно от принадлежността към определена разумна раса.

— Тук пише, че петдесет и шестима пострадали при кръчмарско сбиване — сподели господин Макълдъф.

Той поемаше ролята на председател начело на масата, защото беше най-отдавнашният квартирант. Бе си купил „Вестника“ по пътя към пансиона. Прибираше се от пекарната, където беше старши на нощната смяна.

— Представете си само — промълви госпожа Еликсирска.

— Според мен са били петима-шестима — вметна Уилям.

— Написано е петдесет и шестима — строго го поправи господин Макълдъф. — Черно на бяло.

— Сигурно е вярно — заяви госпожа Еликсирска, — иначе нямаше да го напишат.

— Чудя се кой го пише — сподели господин Проун, който продаваше на едро ботуши и обувки.

— О, има си специални хора за тази работа — осведоми го господин Макълдъф.

— Тъй ли? — подхвърли Уилям.

— Ами да — увери го господин Макълдъф, един от тежките мъже, които мигновено стават специалисти във всяка област. — Няма да позволят на тоя или оня да пише каквото си иска.

Уилям стигна дълбоко умислен до бараката зад „Кофата“.

Добровръх вдигна поглед от плоския камък, върху който подреждаше набора за театрален афиш.

— Ей там има малко парици за теб — кимна към скамейката до стената.

Бяха почти само медни грошове, но пък наброяваха почти тридесет долара. Уилям зяпна.

— Не може да бъде… — прошепна немощно.

— Господин Рон и неговите приятели непрекъснато идваха да взимат още от вестника — добави Гунила.

— Но… всичко беше съвсем обикновено — промърмори Уилям. — Дори нямаше нещо важно. Само… разни случки.

— Ами всеки иска да научава за разни случки — заяви джуджето. — Като гледам, утре можем да продадем три пъти по-голям тираж, ако намалим цената наполовина.

— _Наполовина ли?!_

— На всеки му харесва да си мисли, че знае какво става. — Джуджето пак се ухили. — В задната стая те чака една млада дама.

Преди епохата на люлеещите се кончета постройката подслонявала пералня. Част от помещението бе отделена с чепати дъски, стигащи до кръста на човек. Там се свирал нещастникът, чиято работа била да обяснява на клиентите къде се е дянал вторият чорап от чифта. Захариса седеше сковано на малка табуретка, впила пръсти в чантичката си и притиснала лакти до хълбоците си, за да се опази от мръсотията.

Кимна на Уилям, щом го видя.

Той пък се зачуди защо я е поканил. Да, бе… У нея все пак имаше признаци на здрав разум, освен това водеше сметките на дядо си, а и — честно казано — Уилям рядко срещаше грамотни хора. За повечето перото беше сложна машинария. Щом Захариса знаеше за какво служи апострофът, той беше готов да се примири с държанието й, по-подходящо за някой отминал век.

— Сега това ли е вашият офис? — прошепна тя.

— Така се оказа.

— Не ми казахте за джуджетата!

— Нещо против ли имате?

— О, не. Според мен те са много кротки и благопристойни.

Уилям беше принуден да осъзнае, че говори с момиче, което никога не е стъпвало на някои улици в часа, когато се затварят баровете.

— Вече имам две вести, подходящи за вас — прошушна му Захариса, сякаш споделяше държавна тайна.

— Ъ-ъ… тъй ли?

— Дядо ми казва, че това е най-дългата и студена зима в живота му.

— Е, и?

— Ами той е вече осемдесетгодишен. Видял е много зими.

— Аха…

— И снощи годишният конкурс на Кръжока по пекарство и цветарство в квартал „Кукличките“ е бил прекъснат, защото масата със сладкишите била преобърната. Научих всичко от секретарката на кръжока и го записах.

— Нима? Ъ-ъ… А според вас това интересно ли е?

Тя му връчи лист, откъснат от евтина тетрадка. Уилям се зачете.

„Годишният конкурс на Кръжока по пекарство и цветарство в квартал «Кукличките» бе проведен в читалнята на улица «Мощно лоби» под председателството на г-жа Х. Речна. Тя приветства всички членове на кръжока с добре дошли и изрази задоволството си от представените многобройни експонати. Бяха присъдени награди както следва…“

Уилям плъзна поглед по подробния списък с имена и награди.

— „Образец в стъкленица“ ли? — сепна се по едно време.

— Отнася се за конкурса за далии — обясни Захариса.

Уилям старателно дописа думата „далия“ и продължи нататък с предпазливостта на пътешественик в джунглата, който не знае какъв екзотичен звяр може да му се нахвърли от гъсталака.

Стигна до края на историята:

„Но общото добро настроение помръкна, когато един гол мъж, преследван по петите от Стражата, нахлу през прозореца и профуча през стаята, събаряйки всичко по пътя си, преди да бъде заловен. Срещата бе закрита в девет часа вечерта. Г-жа Речна благодари на всички членове.“

— Какво ще кажете? — с намек за нервност попита Захариса.

— Знаете ли — някак разсеяно подхвана Уилям, — струва ми се, че е твърде вероятно вашият текст да не подлежи на никакво подобрение. А според вас… кое е най-интересното в тази среща?

Тя притисна длан към устата си от притеснение.

— Ох, как забравих! Госпожа Похвална спечели първа награда за своя пандишпанен сладкиш! А предишните шест години винаги са я класирали на второ място.

Уилям се вторачи в стената.

— Браво на вас. Бих вмъкнал и това в текста на ваше място. Но ако отскочите до участъка на Стражата в „Кукличките“ и ги поразпитате за голия мъж…

— В никакъв случай! Почтените жени нямат за какво да говорят със Стражата!

— Исках да кажа, че ще попитате само защо са го преследвали.

— Но защо?

Уилям се помъчи да облече в думи смътната си идея.

— Хората биха искали да знаят.

— А от Стражата няма ли да ми се разсърдят, че питам?

— Е, нали са нашата Стража. Не виждам за какво биха се сърдили. А и дали не бихте могла да намерите хора на по-преклонна възраст и да ги попитате за времето? Кой е най-възрастният жител на града?

— Не знам. Сигурно някой от магьосниците.

— Защо не отидете в Университета да го попитате помни ли по-студени зими от тази?

— Тук ли пишете разни неща? — подвикна глас откъм вратата.

Гласът принадлежеше на дребосък със сияещо червендалесто лице, който сякаш току-що бе чул най-новия пиперлив виц.

— Питам, щото отгледах ей тоя морков и ми се вижда, че е с доста любопитна форма. Е? На какво ви прилича, а? Голям майтап, а? Занесох го в кръчмата и момчетата се натръшкаха от кикот. Разправят, че трябвало да го има във вестника!

Тикаше моркова под носовете им. Наистина имаше любопитна форма. И лицето на Уилям се сдоби с любопитен оттенък на червеното.

— Ама че странен морков — отбеляза критично Захариса. — Вие как мислите, господин Дьо Слов?

— Ъ-ъ… ами… защо не отидете в Университета? А аз ще се разбера с този… господин — смотолеви Уилям, когато си възвърна властта над езика.

— Жена ми не спира да се смее!

— Какъв късметлия сте — сериозно отбеляза Уилям.

— Жалко, че нямате картинки във вестника, нали?

— Така е, но и без това съм загазил — сподели Уилям и разтвори бележника си.

Когато се отърва от мъжа и смешния му зеленчук, Уилям се премести при печатарите. Джуджетата се бяха събрали около капак в пода.

— Помпата пак замръзна — подхвърли през рамо Добровръх. — Не мога да смесвам мастилото. Оня Сиренко каза, че някъде долу имало кладенец…

Някой викна откъм мазето и още две джуджета слязоха по стъпалата.

— Можете ли да се сетите за някаква причина да поместя това във вестника? — Уилям връчи на джуджето репортажа на Захариса за Кръжока по пекарство и цветарство. — Малко е… скучновато…

Гунила старателно прочете текста.

— Има тъкмо седемдесет и три причини — оповести накрая. — Щото преброих седемдесет и три имена. Мисля си, че на хората ще им хареса да си видят имената във вестника.

— Ами голият мъж?

— Ъхъ… Жалко, че не е научила и неговото име.

Отдолу пак креснаха нещо.

— Да надникнем ли и ние? — предложи Добровръх.

Уилям видя, без изобщо да се изненада, че малкото мазе е построено несравнимо по-изкусно от бараката. Както и кажи-речи навсякъде из Анкх-Морпорк, сегашните подземия са били първи, втори или дори трети етаж на древни здания от времето на империите, когато хората си мислели, че ще пребъдат. После реката се разливала за кой ли път и носела тиня, стените били надстроявани и накрая настоящият Анкх-Морпорк се оказал стъпил върху предишния Анкх-Морпорк. Мнозина се кълняха, че ако имаш остър усет за посоката и още по-остра кирка, можеш да прекосиш целия град под земята, като си пробиваш път през стените.

До едната стена бяха струпани ръждясали кутии и греди, които биха се разпаднали от първото докосване. А насред отсрещната стена имаше зазидан вход. Макар и по-нови, тухлите вече изглеждаха ронливи и крехки в сравнение с прастарите камъни около тях.

— Какво ли има оттатък? — зачуди се Бодони.

— Някоя от старите улици — предположи Уилям.

— Значи и улиците си имат мазета, тъй ли? Че за какво са им?

— Виж сега… Когато някой квартал се наводни зле, хората просто надграждат къщите — помъчи се да обясни Уилям. — Като гледам, навремето това е била стая от партера. Зазидали са вратите и прозорците и са построили нов етаж отгоре. Чувал съм, че в някои части на града надолу имало по шест-седем етажа. Пълни с кал, меко казано…

— Търся тука гусин Дьо Слов — изтътна нечий глас над тях.

Огромен трол засенчваше отвора на капака.

— Аз съм — обади се Уилям.

— Я тогаз да изприпкаш на среща с Патриция — заръча тролът.

— Не съм молил лорд Ветинари за среща!

— А бе, може да ти е чудно, ама доста хора имат среща с Патриция, пък не знаят. Та значи, по-добре побързай. Аз тъй щях да сторя на твое място.

Нямаше друг звук освен тиктакането на часовника. Уилям наблюдаваше неспокойно как лорд Ветинари, наглед забравил за присъствието му, пак чете внимателно „Вестника“.

— Колко интересен… документ — отбеляза Патрицият и внезапно остави листа настрана. — Но съм длъжен да попитам… Защо?

— Това е все същият бюлетин с новини — оправда се Уилям, — само че по-голям. Ъ-ъ… Хората обичат да научават какво става.

— Кои хора?

— Е… всъщност всички.

— Нима? Те ли ви казаха това?

Уилям преглътна на сухо.

— Е… всъщност не. Но вие знаете отдавна, че редовно пиша вести…

— На някои чуждестранни владетели и подобни особи — кимна Ветинари. — На хора, които трябва да знаят. Това е част от призванието им. Вие обаче продавате вестника на всеки, който би го купил на улицата, ако не греша.

— Е… всъщност да, сър.

— Любопитно. Значи не бихте се съгласил с идеята, че държавата наподобява, да речем, някоя от старите галери? Онези, които имат много гребци в трюма, а горе са кормчията и останалите старши членове на екипажа? Всеки има интерес корабът да не потъне. Но бих искал да подчертая, че вероятно не е много полезно за гребците да научават за всяка заобиколена плитчина и избягнато стълкновение. Така само ще се тревожат и няма да гребат равномерно. Достатъчно е да знаят само как да гребат, какво ще кажете?

— Биха искали да са уверени и че кормчията си знае работата — вметна Уилям.

За нищо на света не би успял да възпре изречението. То само се произнесе. И сякаш увисна във въздуха.

Съсредоточеният поглед на лорд Ветинари се проточи няколко секунди над необходимото. После лицето му мигновено грейна в широка усмивка.

— Да, няма съмнение. Непременно трябва да са уверени. В края на краищата живеем в епохата на словото. Значи петдесет и шестима пострадали в кръчмарско сбиване? Смайваща новина. И още какви новини сте ни подготвил, господине?

— Ами, ъ-ъ… Много е студено…

— О, нима? Брей!

На бюрото мастиленото айсбергче отново се блъсна в ръба на мастилницата.

— Да, освен това… настанала суматоха… на някакво сборище на кулинари снощи…

— Суматоха, така ли?

— Е, по-скоро неразбория.[3] А един човек е отгледал зеленчук със смешна форма.

— Това вече е занимателно. Каква форма по-точно?

— Ъ-ъ… смешна форма, сър.

— Господин Дьо Слов, бихте ли желал да изслушате съветите ми?

— Очаквам ги, сър.

— Внимавайте какво правите. Хората обичат да им се казва онова, което вече знаят. Не го забравяйте. Чувстват се неуютно, когато им съобщавате новости. Защото новите неща… просто не са каквото хората очакват. Предпочитат да научат, да речем, че куче е ухапало човек. Кучетата го правят непрекъснато. Но не искат да узнаят, че човек е ухапал куче, защото това не би трябвало да се случва. Накратко — хората си въобразяват, че искат новини, но всъщност копнеят за вехтини. Виждам, че вече схващате същината.

— Да, сър — съгласи се покорно Уилям, който далеч не бе проумял всичко докрай, но никак не му допадаше и малкото, което вече разбираше.

— Уилям, доколкото съм осведомен, Гилдията на гравьорите е убедена, че има някои неотложни въпроси за обсъждане с Гунила Добровръх. Аз обаче винаги съм смятал, че трябва да вървим неотклонно към бъдещето.

— Да, сър. Макар че поначало е трудно да се върви в друга посока.

Пак последваха проточеният впит поглед и внезапното размразяване на лицето.

— Несъмнено. Желая ви приятен ден, господин Дьо Слов. И… гледайте къде стъпвате. Сигурен съм, че не бихте искал и вие да се превърнете в новина… Нали?

Уилям обръщаше думите на Патриция и така, и иначе, излизайки от двореца, а не е особено здравословно да си дълбоко замислен, когато крачиш по улиците на Анкх-Морпорк.

Подмина ССПГ Диблър с разсеяно кимане, но пък господин Диблър също не му обърна внимание, защото беше зает. Имаше двама клиенти. Двамина наведнъж беше рядка случка, освен ако единият нарочно насъскваше другия да си докара белята. Тези обаче го притесняваха. Те оглеждаха стоката.

ССПГ Диблър продаваше своите хлебчета и питки с пълнеж навсякъде из града, дори пред Гилдията на убийците. Беше прозорлив познавач на човешкия характер и извънредно прозорливо преценяваше кога да свърне невинно зад ъгъла и да се впусне в лудешки бяг. Току-що осъзна, че е имал особено лош късмет, но беше твърде късно.

Не срещаше често екзекутори. Насилници — да, но пък те винаги си имаха някакви смахнати подбуди и обикновено посягаха на своите приятели и роднини. Бе срещал и предостатъчно наемни убийци, които обаче си вършеха работата с несъмнен стил и спазваха строги правила.

Тези двамата бяха екзекутори. Е, грамадният с ивиците прашец по костюма и дъх на нафталин май беше просто зъл бандит, значи не представляваше неразрешим проблем. Но дребничкият с пригладената коса просто вонеше на мъчителна и неотвратима смърт. Човек не срещаше често погледа на тип, който убива, защото в момента това му се струва най-целесъобразно.

Диблър се постара да движи ръцете си плавно и кротко, когато отвори специалния контейнер в подноса. Там държеше наденичките, които съдържаха 1) месо; 2) от установено четирикрако животно; 3) вероятно обитаващо сушата.

— Господа, позволете да ви препоръчам тези — изрече настойчиво, но вкоренените навици трудно се предават, затова добави: — От най-качествено свинско месо.

— Значи са много вкусни, а?

— Нищо друго няма да можете да хапнете, господине.

— А от другите нямаш ли? — попита вторият клиент.

— Моля?

— От ония с копита, зурли и плъхове, паднали в мелачката?

— Господин Лале търси — преведе господин Шиш — по-органични наденици.

— Ъхъ — потвърди господин Лале, — много екологично съм настроен, не ща да остават отпадъци.

— Сигурни ли сте?… Добре, добре, все едно не съм питал! — вдигна ръце Диблър. Държанието на двамината показваше, че са абсолютно сигурни за всичко. — Ами-и, значи искате скапани… тоест по-нискокачествени наденици… тъй ли?

— И да има …ани нокти в тях — натърти господин Лале.

— Ами аз… предлагам… и бих могъл… — Диблър се примири. Беше търговец. Каквото и да продаде, все е добре. — Позволете да ви разкажа за тези наденички — подхвана той, включвайки въображаемия двигател на заден ход. — Когато ножът отрязал палеца на някакъв човек в кланицата, те не спрели мелачката. Едва ли ще намерите плъх в тях, защото плъховете дори не припарват до онова място. Но пък има месо от животни, които… Нали сте чували да казват, че животът започнал в нещо като грамадна гъста супа? Същото е с тези наденички. Ако искате лоши наденички, по-добри няма да намерите.

— Пазиш ги за избрани клиенти, а? — подхвърли господин Шиш.

— Господине, за мен всеки клиент е един-единствен.

— А имаш ли горчица?

— Хората я наричат горчица — увлече се Диблър, — но аз…

— Аз обичам …аната горчица — заяви господин Лале.

— … я наричам великолепна горчица! — довърши Диблър, без да се запъне.

— Ще вземем две — съобщи господин Шиш, без да подаде пари.

— За моя сметка! — тутакси прояви щедрост Диблър, зашемети две наденички, пъхна ги в хлебчета и ги подаде.

Взе ги господин Лале, който прибра и гърненцето с горчицата.

Диблър ги проследи с поглед. В Анкх-Морпорк рядко се срещаха хора, които да говорят с толкова многоточия в изреченията.

Пред голяма сграда на улица „Желан сапун“ се бе събрала многолюдна тълпа и спрелите каруци вече се проточваха чак до Широката улица. Уилям помисли, че щом има тълпа, някой трябва да опише причината за струпването й.

В този случай не беше трудно да се установи причината. Един мъж стоеше на тесния перваз на четвъртия етаж, опрял гръб до стената, и зяпаше изцъклено надолу.

Гъмжилото се опитваше да му помогне. Здравите анкх-морпоркски традиции не допускаха да разубеждават някого, взел такова решение. В края на краищата живееха в свободен град, нали? Затова пък се чувстваха свободни да дават на човека всякакви други съвети.

— Ей, доста по-добре е да се качиш на Гилдията на крадците! — кресна един мъж. — Цели шест етажа, а после се разпльокваш върху солидно настлан калдъръм! Ще си пръснеш черепа от първия път!

— Бива си го калдъръма и около двореца — подсказа стоящият до него.

— Няма спор — веднага се съгласи първият. — Ама нали Патрицият ще го затрие, ако понечи да скочи оттам?

— И к’во толкоз, нали му е все едно?

— Всичко опира до стила, мой човек!

— Кулата на Занаята си я бива — убедено заяви една жена. — Почти деветстотин стъпки. И изгледът е чудесен.

— Вярно, само че имаш и много време да си мислиш за разни неща. Докато падаш, де. Май не е най-доброто време за размисъл.

— Ей, имам цяла каруца със скариди и ако още ме бавите, ще вземат да си отидат вкъщи — изпъшка един колар. — Тоя що не скочи най-сетне?

— Умува. Решителна крачка в живота, тъй да се каже.

Човекът на перваза предпазливо обърна глава, когато чу тътрене наблизо. Уилям се плъзгаше с хълбока напред към него, като усилено се стараеше да не погледне надолу.

— Добрутро. Дойде да ме забълбукваш, за да не скоча, а?

— Аз… такова… — Уилям много сериозно се опитваше да не свежда поглед. А отдолу первазът му се стори далеч по-широк. Вече съжаляваше. — Изобщо не би ми хрумнало…

— Готов съм да изслушам всеки довод.

— Да, да… Ъ-ъ… Бихте ли ми казал името и адреса си?

Уилям вече установяваше, че тук духа неочакван гаден ветрец, налитащ на коварни повеи около покривите. Листата на бележника му шумоляха.

— Защо?

— Ъ-ъ… Защото паднете ли от такава височина на твърдата настилка, ще ви е трудничко тогава да ми кажете тези данни — смънка Уилям, като се стараеше да не диша дълбоко. — Щом ще описвам случката във вестника, ще бъде по-убедително, ако съобщя кой сте бил.

— Какъв вестник?

Уилям извади екземпляр на „Вестника“ от джоба си и безмълвно го подаде на човека, който седна на перваза и се зачете. Устните му мърдаха, а краката му се полюшваха в празното пространство.

— Значи тука пишете какво става? — пожела да се увери накрая. — Нещо като градските викачи, ама на хартия?

— Правилно. Та как се казвахте все пак?

— Защо пък „как се казвахте“?

— Е, то си е… ясно — унило отвърна Уилям. Махна с ръка към пустотата и замалко не загуби равновесие. — Щом сте решил да…

— Артър Маниак.

— И къде живеехте, Артър?

— На Дърдорковска алея.

— Какво работехте?

— Ето, пак почнахте с това минало време… А хората от Стражата обикновено ми поднасят чаша чай, да знаете.

В главата на Уилям сякаш звънна тревожна камбанка.

— Вие… скачате честичко може би?

— Изпълнявам само трудната част.

— И коя е тя?

— Катеренето. Очевидно е, че пропускам скачането. Не е квалифицирана работа. Аз съм специалист по зова за помощ.

Уилям се мъчеше да впие пръсти в гладката стена.

— И каква помощ по-точно?…

— Бихте ли понесли двадесет долара?

— Иначе скачате, така ли?

— А, не в буквалния смисъл, би трябвало да сте се досетил. Не докрай. Но ще продължа със заплахите да скоча, ако схващате намека.

Зданието вече изглеждаше много по-високо, отколкото преди броени минути. А хората долу се смаляваха. Уилям все пак виждаше лицата им. Там бяха и Дъртия Гнусен Рон с мърлявото си куче, и останалите от тайфата, защото изпитваха свръхестествено привличане към импровизирания градски театър. Виждаха се и върволици от каруци, парализирали движението в половината град. Усещаше как коленете му омекват…

Артър го сграбчи.

— А, това си е моето място. Намери си друго.

— Казахте, че скачането не е квалифицирана работа — смотолеви Уилям, вторачен в страницата на бележника, а светът се въртеше полека наоколо. — Вие с какво се занимавахте, господин Маниак?

— Ремонт на комини и кули.

— _Артър, я да слизаш долу на секундата!_

— Ох, божке, отишли са да домъкнат половинката! — изстена Артър.

— _Стражник Фидимънт тука ми разправя, че ти…_ — далечното розово лице на госпожа Маниак се обърна за миг да изслуша стоящия до нея стражник — …пречиш на ко-мер-си-ал-но-то добруване на града, стар глупако!

— С половинката не може да се спори — промърмори Артър и се озърна неловко към Уилям.

— _После ще ти съдера задника от бой, тъпако! Веднага да се смъкваш долу, че ще ти дам да се разбереш!_

— Три години брачно щастие — весело сподели Артър, докато махаше на фигурката долу. — И следващите трийсет и две не бяха за изхвърляне. Ама тя тъй и не се научи да готви зеле на фурна.

— Нима? — изфъфли Уилям и като насън политна напред.

Събуди се на земята, както очакваше, но все още имаше триизмерна форма, което го изненада. Осъзна, че не е мъртъв. Една от причините беше надвесеното лице на ефрейтор Нобс от Стражата. Уилям се придържаше към убеждението, че животът му е сравнително безупречен, и не би очаквал след смъртта си да срещне създание с лицето на ефрейтор Нобс — най-лошото нещо, опетнявало някога униформата, ако не се броят следите от чайките.

— А, значи сте добре — леко разочарован установи Ноби.

— Малко съм… замаян — смънка Уилям.

— Ако искате, да ви направя изкуствено дишане — предложи Ноби.

Без да се допитват до волята на притежателя си, всевъзможни мускули в тялото на Уилям се сгърчиха и го изправиха толкова мощно, че за миг отлепиха подметките му от калдъръма.

— Вече съм кукуряк! — кресна той.

— Ама ние карахме курс в Участъка и още не съм имал случай да си изпробвам уменията…

— Здрав съм като дъбова талпа! — изквича Уилям.

— … тренирам само на ръката си…

— По-добре не съм бил през живота си!

— Дъртият Артър Маниак все ги върши такива — обясни стражникът. — Крънка пари за тютюнец. Ама всички му ръкопляскаха, когато ви свали оттам. Да му се чуди човек, че и на тия години се катери като котка по улуците.

— Наистина ли?…

Уилям се почувства странно кух.

— Страхотна гледка беше, като се издрайфахте. Ами че то си е същински фонтан от четвъртия етаж. Що нямаше някой с иконограф наблизо…

— Трябва да бързам! — изхленчи Уилям.

„Май полудявам — каза си, докато подтичваше по Бляскавата улица. — Защо го направих, по дяволите? Дори не беше моя работа… Само че вече тъкмо това ми е работата.“

Господин Лале се оригна.

— Сега какво ще правим?

Господин Шиш се бе сдобил с карта на града и я разучаваше.

— Господин Лале, ние не сме като ония старомодни биячи. Ние се учим. И то бързо.

— Та какво ще правим сега? — повтори господин Лале, но рано или късно щеше да навакса с осмислянето на положението.

— Ами ето какво — ще си направим малка застраховка. Хич не ми е по нрава някакъв си адвокат да притежава цялата тая мръсотия за нас. А… видях къде е. От другата страна на Университета.

— Магии ли ще си купуваме? — уточни господин Лале.

— Не в буквалния смисъл.

— Нали уж каза, че тоя град бил …ана дупка?

— Има си и добрите страни.

Господин Лале се ухили.

— Прав си, да знаеш. Ще ми се веднага да се отбия пак в …ания Музей на античността!

— По-кротко, господин Лале. Първо работата, после удоволствията.

— Ама аз искам да разгледам всички …ани експонати!

— По-късно. Не можеш ли да почакаш двайсетина минути, без да се палиш толкова?

Картата ги отведе в Тавматологичния парк, в посока към Главината спрямо Невидимия университет. Беше толкова нов, че модерните сгради с плоски покриви, спечелили няколко награди от Гилдията на архитектите, още не бяха протекли и не започваха да ръсят черчевета при първия полъх.

Личеше старанието местността да бъде разкрасена с дървета и трева, но тъй като заемаше отчасти стария район на „движимата недвижимост“, не всичко се развиваше според очакванията. Хилядолетия наред тук беше бунището на Университета. Под чимовете имаше не само оглозгани овнешки кости и продънени магии. На всяка карта за тавмичното замърсяване „движимата недвижимост“ щеше да бъде отбелязана с множество гъсти концентрични кръгове.

Тревата вече пъстрееше във всевъзможни оттенъци, а някои от дърветата си бяха отишли.

Все пак няколко делови начинания процъфтяваха тук. Както се изрази Архиканцлерът — или съчинителят на речите му, — те бяха плод на „брака между магията и съвременния бизнес. В края на краищата сегашният свят няма чак такава нужда от вълшебни пръстени и мечове, но пък му е потребен начин да си подрежда деня. Глупости на търкалета, честно казано. Дано всички са доволни. Не стана ли време за обяд?“

Един от плодовете на този щастлив съюз в момента беше изложен на тезгяха пред господин Шиш.

— Това е Мк II — обясни магьосникът, който много се радваше, че тезгяхът го разделя от господин Лале. — Острието на прогреса, уверявам ви.

— Чудничко — одобри господин Лале. — Ние обичаме …аните остриета.

— И как работи? — попита господин Шиш.

— Вградена е ситуационна помощна програма. Достатъчно е да… да отворите капака.

За ужас на магьосника в ръката на клиента мигновено се появи тънко ножче и върхът му освободи кукичката.

Капакът отскочи. Едно зелено духче изскочи.

— Зън-зън-з…

То се смръзна. Дори същество, състоящо се от биотавмични частици, се разколебава от опрян до гърлото му нож.

— Какво е това, по дяволите? — разсърди се господин Шиш. — Казах, че искам нещо, което слуша!

— Слуша, слуша, и още как! — припряно увери магьосникът. — Но може и да приказва разни неща!

— Какви? Зън-зън ли?

Духчето се прокашля изнервено и започна:

— Браво на вас! Мъдро се сдобихте с Дезорганизатор Мк II, най-новата дума на биотавматургичното конструиране, с голям набор от полезни свойства и абсолютно никаква прилика с Мк I, който вероятно сте повредили съвсем случайно, скачайки отгоре му! — После то добави вихрено: — Това устройство се продава без никакви гаранции по отношение на надеждност, точност, съществуване или други характеристики, както и за пригодност за каквато и да било функция. „Биоалхимични продукти“ изрично не дава никакви гаранции, обещания или надежди за това; че устройството е подходящо за каквато и да било цел, както и не поема никаква отговорност към вас или което и да било друго лице, душа или божество за вреди или загуби, претърпени поради това устройство или поради опитите да го унищожите чрез блъскане в стената или налагане с ковашки чук. Освен това заявяваме, че вие сте потвърдили съгласието си с условията на този договор или на всякакъв друг договор, с който можем да го заменим по всяко време, като сте се доближили в радиус от десет километра до продукта или като сте го наблюдавали с мощен телескоп. Защото сте един лековерен идиот, който радостно се примирява с нагли и едностранчиво изгодни условия при покупката на скъп боклук, каквито бихте сметнали за непоносими дори върху кесия с кучешки бисквитки. Употребата на продукта е изцяло за ваша сметка и на ваш риск.

Духчето си пое дъх с пълни гърди.

— Може ли вече да ви запозная с останалите си разнообразни, интересни и забавни звуци, Въведете Името Си Тук?

Господин Шиш и господин Лале се спогледаха.

— Я да те чуем.

— Например мога да пея „Тра-ла-ла!“.

— Не.

— Бодър тръбен зов?

— Не.

— „Бам!“?

— Не.

— Възможно е да ми дадете инструкции за весели и остроумни реплики, когато изпълнявам различни действия.

— Това пък защо?

— Ами… На някои хора им харесва, когато казваме: „Пак ще ме завариш вътре при следващото отваряне на капака“ или нещо подобно…

— Ти защо вдигаш шум? — не проумя господин Шиш.

— Хората обичат шума.

— Ние не го обичаме — възрази господин Шиш.

— Ние направо мразим …ания шум — уточни господин Лале.

— Браво на вас! Мога да мълча безкрай — предложи духчето, но самоубийствената програма го подтикна да продължи: — Бихте ли желали промяна на основните цветове?

— К’во?

— В какъв цвят ме предпочитате?

Едното дълго ухо на духчето бавно поаленя, а носът му придоби смущаващ оттенък на синьото.

— Не искаме никакви цветове — уведоми го господин Шиш. — Нито шумове. Нито шегички. Искаме само да правиш каквото ти заповядаме.

— А не бихте ли отделили минутка, за да попълните регистрационната си карта? — отчаяно се примоли духчето и я размаха.

Ножчето, метнато с бързината на кобра, отнесе картончето от ръката му и го закова на тезгяха.

— Или ще отложите попълването до…

— Твоят човек тук… — промърмори господин Шиш. — Къде се дяна?

Господин Лале се пресегна зад тезгяха и измъкна магьосника.

— Твоят човек тук разправя, че си от ония духчета, които повтарят всичко чуто — натърти господин Шиш.

— Да, Въведете Името Си Тук, господине.

— И нищо ли не си измисляш?

— Не могат — изпъшка магьосникът. — Нямат никакво въображение.

— Значи ако някой го чуе да повтаря, ще знае, че то казва истината?

— Не може да има съмнение.

— Май точно това търсехме — сподели господин Шиш.

— Как смятате да платите? — дръзна да попита магьосникът.

Господин Шиш щракна с пръсти. Господин Лале се изпъчи, изопна рамене и сви юмруци като две торби с розови лешници.

— Преди да си приказваме за …аното плащане — подхвана той, — искам да го видя оня, дето е измислил …аната гаранция.

Мястото, което Уилям по принуда смяташе за своя нов офис, се бе променило видимо. Остатъците от пералнята, разчленените дървени кончета и другите боклуци ги нямаше, а посред преградената стаичка се мъдреха две опрени едно до друго бюра. Бяха възстари и очукани, а за да не се клатушкат, имаха нужда от — противно на всякакъв здрав разум — картончета, пъхнати и под четирите крачета.

— Взех ги от магазина за вехтории отсреща — неспокойно обясни Захариса. — Изобщо не бяха скъпи.

— Личи си. Ъ-ъ… Госпожице Крипслок… Мислех си за нещо… Вашият дядо може да гравира снимка, нали?

— Разбира се. А вие защо целият сте окалян?

— Ако се сдобием с иконограф и се научим да правим снимки — продължи Уилям, пускайки въпроса й покрай ушите си, — той може ли да гравира каквото е нарисувало духчето?

— Предполагам.

— А вие познавате ли добри майстори на иконографа в нашия град?

— Мога да поразпитам. Какво ви се случи?

— О, един заплашваше да се самоубие на улица „Желан сапун“.

— И стана ли новина от това? — Захариса се стресна от собствените си думи. — Тоест… ясно е, че не бих искала никой да умре, но… имаме много място за запълване…

— Май ще успея да изстискам нещо от случката. Той… ъ-ъ, спаси живота на човека, който се качи при него да го разубеждава.

— Каква смелост! А научихте ли името на човека, който се качи при него?

— Хъм… Не. Остана си тайнствен непознат.

— Е, все пак е нещо. Отвън чакат разни хора, искат да говорят с вас. — Захариса заби нос в бележничето си. — Един мъж си загубил часовника, едно зомби… май не проумях какво иска… Един трол си търси работа, дойде и някакъв човек с оплакване — не му харесала историята за сбиването в „Кърпеният барабан“ и гори от желание да ви обезглави.

— Олеле… Добре, един по един…

С мъжа, останал без часовник, беше лесно.

— От ония, новите, с пружинки — обясни съкрушено. — Подарък от баща ми. Цяла седмица го търся!

— Но ние не се…

— Ако напишете във вестника, че съм го загубил, може някой да го е намерил и така да научи на кого да го върне — промълви мъжът с необоснован оптимизъм. — И ще ви платя шест пенса за безпокойството.

Парите са си пари, ако ще и да са шест пенса. Уилям записа по-важните данни, свързани с часовника.

Зомбито обаче го поизмъчи. Първо, беше сиво, тук-там зеленясваше и миришеше силно на хиацинтов лосион. Някои по-съвременни зомбита започваха да се досещат, че шансовете им да си намерят приятели в новото битие нарастват много, ако миришат на хиацинти, а не просто миришат…

— Хората искат да знаят за мъртъвците — заяви зомбито.

Казваше се господин Бенди и произнасяше името така, че „господин“ ставаше неразделна част от него.

— Наистина ли?

— Да — натърти господин Бенди. — И мъртъвците могат да бъдат изключително интересни. Очаквам, че хората с голямо любопитство ще четат новини за мъртъвците.

— За некролози ли говорите?

— Ами да, предполагам. Бих могъл да ги пиша занимателно.

— Добре. Значи ще получавате по двадесет пенса за всеки.

Господин Бенди кимна, макар да се долавяше, че би ги писал и безплатно. Подаде на Уилям пожълтял крехък свитък.

— Ето ви един от по-любопитните за начало.

— О… Чий е некрологът?

— Моят. Много е интересен. Особено в онази част за смъртта ми.

След това влезе тролът. За разлика от повечето тролове, които покриваха телата си само колкото да задоволят загадъчните човешки изисквания за приличие, този носеше костюм. Или поне съединени цилиндри от плат с различен диаметър.

— Аз съм Скалата — замънка със сведен поглед. — Шефе, готов съм да се хвана на всякаква работа.

— А каква беше предишната ти работа? — попита Уилям.

— Боксьор, шефе. Ама не ми пасна. Все ме просваха на пода.

— Можеш ли да пишеш или да правиш снимки? — провери Уилям с мъченическа гримаса.

— Не, шефе. Ама мога да вдигам тежко. И да свирукам песнички.

— Това е… чудесна дарба, но ми се струва, че…

Вратата се отвори с трясък и нахлу плещест мъж с кожени дрехи, който вдъхновено размахваше бойна брадва.

— Нямате право да пишете такива неща за мен във вестника! — сопна се, тикайки острието под носа на Уилям.

— Кой сте вие?

— Брезок Варварина съм. И ей сегинка ще те…

Мозъкът превключва на шеста скорост, когато вижда опасността да бъде съсечен.

— О, щом имате оплакване — подхвана Уилям, — трябва да го отнесете до редактора по жалбите, обезглавяванията и боя с камшик. Да ви го представя — господин Скалата.

— Аз съм, да знаеш — избумтя тролът весело.

Отпусна ръка върху рамото на Брезок. Побраха се само три от пръстите му. Мъжът с брадвата се омърлуши.

— А бе… само… исках да ви река… — заговори бавно и внимателно, — че сте написали как съм халосал някого си с маса. Нивгаш не е било тъй. За какъв ще ме помислят хората, ако четат как размахвам маси? Какво ще стане с доброто ми име?

— Аха, разбирам.

— Наръгах го с нож. Масата е оръжие за женчовци.

— Непременно ще поместим поправка — увери го Уилям и взе молива си.

— А не може ли да добавите, че отхапах ухото на Гадли Секача? Всички ще хлъцнат. Щото уши не се отхапват лесно.

Когато всички се махнаха, а Скалата се настани на здрав стол пред входа, Уилям и Захариса се спогледаха.

— _Твърде_ странна сутрин — промърмори той.

— Проучих какво става със зимите — похвали се Захариса. — Имало е и нелицензирана кражба от бижутерски магазин на Улицата на хитроумните занаятчии. Отнесли са много сребро.

— Как се добрахте до тази новина?

— Един от калфите ми каза. — Тя се прокашля сдържано. — Той… ами той винаги излиза да си поговорим, когато ме види да минавам по улицата.

— Тъй ли? Чудесно се справяте!

— И докато ви чаках, се сетих за нещо. Помолих Гунила да го набере.

Захариса свенливо подаде един лист над бюрото.

— Така заглавието привлича повече внимание — промълви тя неуверено. — Как ви се струва?

— А за какво е тази плодова салата с листенца и други завъртулки? — озадачи се Уилям.

Захариса се изчерви.

— Аз ги направих. Така де… Малка любителска гравюра. Помислих, че ще изглежда… нали се сещате, изискано. Ами… не ви ли харесва?

— Много е хубаво — побърза да я увери Уилям. — Много мило… с тези… ъ-ъ, черешки…

— … грозде…

— Да, да, разбира се, исках да кажа грозде. А откъде е цитатът? Много е дълбокомислен, без… ъ-ъ… да казва нещо особено.

— Ами просто цитат — измъкна се Захариса.

Господин Шиш запали цигара и издуха димна струйка в още влажния въздух на избата.

— Слушай, тук май стигнахме до затруднения с общуването — отбеляза той. — Не те караме да научиш наизуст цяла книга или нещо подобно. Само трябва да изгледаш господин Лале, дето стои пред теб. Толкова ли е трудно? Безброй хора го правят без никакво специално обучение.

— Аз май… с-си з-загубих шишето — сподели Чарли.

Кракът му неволно подритна една от няколкото празни бутилки на пода.

— Господин Лале изобщо не е страшен — допълни господин Шиш.

Призна на ум, че изкривява нахално настоящите факти. Партньорът му си бе купил сериозна доза от вещество, за което продавачът се кълнеше, че е „дяволски прах“. Господин Шиш обаче откри подозрителна прилика със стрит меден сулфат. Явно прахът реагираше така с химикалите в „скалотръса“, който господин Лале изсмърка вместо следобедна закуска, че придаде на единия му синус електрически заряд. Дясното му око се въртеше бавно, а от космите в носа му изскачаха искри.

— Погледни, де — подкани господин Шиш. — Страшен ли ти се вижда? Помни, че ти си лорд Ветинари. Схвана ли? Няма да търпиш глупости от някакъв си пазач. Ако ти се репчи, ти само ще го изгледаш.

— Ей тъй — даде пример господин Лале, а половината му лице ту просветваше, ту потъмняваше.

Чарли се отдръпна.

— Е, не точно така — призна господин Шиш. — Но горе-долу това е.

— Не искам повече да го правя! — изхленчи Чарли.

— Десет хиляди долара — напомни господин Шиш. — Много пари.

— Чувал съм за този Ветинари — оплака се Чарли. — Ако нещо се обърка, ще ме хвърли в ямата със скорпионите!

Господин Шиш разпери ръце добродушно.

— Е, от мен да знаеш, че ямата със скорпионите не е толкова гадна, колкото разправят.

— Тя си е …ан пикник в сравнение с мен — избоботи господин Лале и носът му проблесна.

Очите на Чарли трескаво търсеха някакъв изход. За жалост го намираше в хитруването. Господин Шиш не можеше да понася гледката на хитруващия Чарли. Все едно наблюдаваше как куче се мъчи да свири на тромбон.

— Няма да го направя само за десет хиляди долара. Мисля си… че съм ви необходим…

Остави изречението недовършено, а господин Шиш си мислеше дали да не довърши самия Чарли.

— Нали уж се разбрахме? — напомни меко.

— Да, ама сигурно сте измъкнали куп пари досега от тая история — заинати се Чарли.

— Господин Лале, ти какво ще кажеш?

Партньорът отвори уста да изрази мнението си, но кихна. Мъничка светкавица се заземи в оковите на Чарли.

— Може би ще ти увеличим хонорара на петнадесет хиляди — предложи господин Шиш. — И то за сметка на нашия дял, не забравяй.

— Е, щом е тъй… — проточи Чарли.

Опъваше веригата докрай, за да стои по-далеч от господин Лале, чиято суха коса стърчеше около главата му.

— Ще искаме обаче да положиш повече усилия, ясно? — натърти господин Шиш. — Още сега. Само трябва да кажеш… Я да чуя помниш ли какво трябва да кажеш?

— „Освобождавам те от поста, човече. Излез“ — изрече Чарли.

— Но не и така, Чарли — поклати глава господин Шиш. — Това е заповед. Ти си му началник. Задължително е да го погледнеш високомерно… Как да ти го втълпя? Щом си търговец, представи си, че е поискал да купи нещо от теб на вересия.

Беше шест часът сутринта. Мразовита мъгла стискаше града в задушаваща хватка.

Те вървяха през мътилката по улиците, затътряха се в печатницата зад „Кофата“ и пак излизаха в мъглата на всевъзможни крака, патерици и колела.

Лорд Ветинари чу нечленоразделен крясък и накара нощния дежурен чиновник да слезе до входа на двореца.

Веднага забеляза главата на първа страница. Усмихна се на девиза.

И се зачете в думите.

НАЙ-СТУДЕНАТА ЗИМА, КОЯТО ПОМНЯТ ЖИТЕЛИТЕ НА ГРАДА. ТОВА Е НЕОСПОРИМО.

Д-р Фетъл Доджаст (132 г.) от Невидимия университет заяви пред „Вестника“: „По-студено време от това не помня. Ама да си кажа правичката, сигашните зими не са като ония, когато бях 1/2 по-млад.“

Ледени висулки с дължината на човешка ръка се виждат по улуците на градските покриви, много помпи са замръзнали.

Д-р Доджаст (132 г.) твърди, че зимата е по-лоша от онази през 1902 г., когато в града нахлули вълци. Той добавя: „Доста им се зарадвахме, щото от две седмици не бяхме хапвали прясно месце.“

Г-н Джозая Уинтлър (45 г.) от улица „Мартълбъри“ № 12Б разполага със смешен зеленчук, който е готов да покаже на всеки любопитстващ срещу заплащане на скромна сума.

Г-н Кларънс ХАри (39 г.) моли почтената публика да бъде уведомена, че е загубил ценен за него часовник, вероятно някъде в квартал „Кукличките“. Обявена е награда за намирането му. Моля съобщете в офиса на „Вестника“.

Тва издание трси иконографист със собствено оборудване. Подавайте заявления в офиса на „Вестника“ зад „Кофата“.

Злосторник е откраднал сребро на стойност около 200$ от „Х. Свинозем и Синове“, бижутери от Смотаната улица, вчера сл-обед. Г-н Свинозем (32 г.), който е бил заплашен с нож, сподели пред „Вестника“: „Веднага ще разпозная престъпника, ако го видя отново, защото малцина мъже ходят с чорап на главата.“

Лорд Ветинари се усмихваше.

Някой почука кротко на вратата.

Той погледна часовника.

— Влезте.

Нищо не се случи. След няколко секунди тихото почукване се повтори.

— _Влезте._

Пак настъпи тежка тишина.

Лорд Ветинари докосна една наглед най-обикновена част от бюрото си.

От уж плътната дъска изскочи дълго чекмедже, сякаш се плъзгаше по грижливо смазана рамка. Върху подложка от черно кадифе бяха наредени няколко тънки приспособления. Описанието на всяко от тях задължително трябваше да включва думата „остро“.

Патрицият направи своя избор, отпусна небрежно ръката си покрай хълбока, пристъпи безшумно към вратата и натисна дръжката. После отстъпи пъргаво, за да се предпази от желаещите да нахълтат.

Никой не натисна вратата.

Тя сама се завъртя навътре заради кривите панти.

Господин Макълдъф приглади с длан вестника. Всички седящи около масата на закуска вече бяха приели факта, че щом той купува броевете, не само е техен собственик, но и проповедник, който съобщава съдържанието им на благодарното паство.

— Тук пише, че някакъв мъж от улица „Мартълбъри“ отгледал смешен зеленчук.

— Много ми се иска да го видя — сподели госпожа Еликсирска.

От другия край на масата се чу задавен звук.

— Добре ли сте, господин Дьо Слов? — разтревожи се хазайката, а господин Проун го потупа по гърба.

— Да, да, наред съм — изгъгна Уилям. — И-изви-нете. Не внимавах как гълтам чая.

— В онази част на града има хубава почва — отбеляза господин Картрайт, който беше амбулантен търговец на семена.

Уилям отчаяно се съсредоточи върху препечената си филийка, а около него всяка новина от вестника се представяше с вниманието и почитта, дължими на свещена реликва.

— Някой заплашил с нож бижутер — продължи господин Макълдъф.

— Скоро и в собствените си домове няма да сме на сигурно място — оплака се госпожа Еликсирска.

— Не ми се вярва обаче сегашната зима да е най-студената от сто години насам — възрази господин Картрайт. — Сигурен съм, че онази преди десет години беше по-лоша. Много зле ме удари в продажбите.

— Така е написано във вестника — напомни господин Макълдъф с невъзмутимия глас на играч, който слага асо на масата.

— Некрологът, който ни прочетохте, ми се стори малко необичаен — промълви госпожа Еликсирска, а Уилям закима безмълвно над рохкото си яйце. — Според мен едва ли е общоприето да се споменава какво е извършил покойникът след смъртта си.

Господин Дългокоп, който беше джудже и вършеше нещо в бижутерския бизнес, си взе още една препечена филийка и отбеляза спокойно:

— Всякакви ги има на този свят.

— Градът обаче взе да се препълва — вметна господин Уайндлинг, който изпълняваше неизвестни за останалите чиновнически задължения. — Зомбитата поне са бивши човеци. Разбира се, не влагам обиден смисъл в думите си.

Господин Дългокоп се подсмихна и си намаза филийката с масло. Уилям пък се питаше защо са му толкова неприятни хората, които уж никого не искали да обидят с приказките си. Може би защото просто биха могли да се въздържат от оскърбителни двусмислици.

— Е, трябва да се приспособяваме към новото време — обобщи госпожа Еликсирска. — Надявам се горкият човек да си намери часовника.

Споменатият господин Хари вече чакаше пред офиса. Сграбчи ръката на Уилям и я раздруса.

— Изумително, сър, изумително! Как го постигнахте? Трябва да е някаква магия! Щом поместихте съобщението във вашия вестник, аз се прибрах вкъщи и да пукна, ако часовникът не беше в десния джоб на другата ми куртка! Дано боговете благословят вашия вестник, това мога да кажа аз!

Вътре Добровръх запозна Уилям с последните случки. До този час от „Вестника“ били продадени осемстотин екземпляра. При цена от пет пенса делът на Уилям достигал шестнадесет долара. Делът представляваше солидна купчинка пенита върху бюрото.

— Ама че безумие! — възмути се Уилям. — Ние просто пишем разни неща!

— Има и малки затруднения, момко — продължи Добровръх. — Ще правиш ли нов брой за утре?

— О, богове, не!

— Е, аз обаче ти приготвих чудничка историйка — навъси се джуджето. — Чух, че в Гилдията на гравьорите вече подготвят своя преса. И разполагат с парици в излишък. Стигне ли се до надпревара в печатането, могат да ни натикат в миша дупка.

— Наистина ли могат?

— И още как! Отдавна са се научили да работят с печатарски преси. Изобщо не е трудно да си направиш наборни букви, щом имаш подръка толкова гравьори. Добра работа ще свършат. Да си призная, хич не очаквах да се намесят в бизнеса толкова скоро.

— Смаян съм!

— Няма от какво. По-младите в гилдията отдавна се заглеждат в книгите от Омния и Ахатовата империя. Както излиза, са чакали сгоден случай. Чух, че снощи в гилдията имали извънредно събрание. Сменили някой и друг от тузовете.

— Това си е струвало да се види.

— Та ако ще продължаваш с вестника… — подхвана джуджето.

— _Не искам_ толкова пари! — изскимтя Уилям. — С парите идват и всякакви проблеми!

— Можем да продаваме „Вестника“ още по-евтино — предложи Захариса, но го изгледа накриво.

— Така само ще спечелим повече пари — мрачно промърмори Уилям.

— Можем… ами можем да даваме на уличните продавачи по-голяма отстъпка — сети се тя.

— Да не стане беля — сепна се Гунила. — Ще прекалят с терпентина.

— Поне нека се погрижим да получават добра закуска — не мирясваше Захариса. — Голям казан варено и в него да има месо с установен произход.

— Но аз дори не съм сигурен, че има достатъчно новини, за да запълним…

Уилям млъкна. Не беше така, нали? Щом е във вестника, значи е новина. А щом е новина, значи попада във вестника. И е истина.

Спомни си разговорите около масата на закуска. „Няма да им позволят да го напишат във вестника, ако не е вярно, прав ли съм?“

Уилям не беше запален по политиката. Но установи, че напряга неизползвани досега духовни мускули, когато се замисли за „онези“, които „не позволяват“. Защото тази мисъл будеше у него някои спомени.

— Защо не наемем още хора да ни помагат в събирането на новини? — не секваха предложенията на Захариса. — Ами новините от други краища на света? Псевдополис и Куирм, да речем? Стига и да поговорим с хората, които пристигат с дилижансите…

— На джуджетата ще им хареса да научават какво става в Юбервалд и Меден рудник — приглади брадата си Добровръх.

— Дилижансът пътува почти седмица оттам! — възрази Уилям.

— Е, и? Пак са си новини.

— Не бихме ли могли да използваме сигналните кули? — плахо се обади Захариса.

— Семафорите ли?! Да не сте полудяла?! — избухна Уилям. — Страшно е скъпо!

— Какво от това? Нали се тревожехте, че имаме прекалено много пари!

За миг ги освети някакво сияние. Уилям се обърна.

Едно… нещо се бе появило на вратата. Имаше триножник. Също и чифт кльощави крака в черни крачоли зад него, а отгоре му — голяма черна кутия. Ръка в черен ръкав се подаваше иззад кутията и държеше малка поставка, от която се виеше дим.

— Тази зтана добре — съобщи нечий глас откъм задницата на кутията. — Отблязъкът от шлема на джуджето беше толкова хубав, че не зе здържах. Нали тързите иконографизт? Аз зъм Ото Вик.

— О, тъй ли… — промълви Захариса. — А добър ли сте в този занаят?

— В тъмната зтаичка зъм зъщинзки магьозник. И непрекъзнато правя екзперименти — заяви Ото Вик. — Имам пълно оборудване, както и положителна и дейна наглаза!

— Захариса! — прошепна настойчиво Уилям.

— Вероятно бихте могъл да започнете с долар на ден…

— _Захариса!_

— Моля? Какво има?

— Той е вампир!

— Възразявам категорично зрещу такова отношение — не закъсня с отговора и скритият от погледите им Ото. — Толкова е лезно да предположите, че взеки з юбервалдзки акцент е вампир, нали? Има хиляди и хиляди жители на Юбервалд, които не за вампири!

Уилям безцелно махна с ръка, за да се отърси някак от смущението си.

— Добре де, съжалявам, но…

— Но аз впрочем зъм вампир — продължи Ото. — Ако обаче бях влязъл с бодър вопъл: „Здравейте, аз зъм едно мило зладко вампирче!“, какво бихте зи помизлили?

— Щяхме да се шашнем — призна Уилям.

— Пък и обявата ви предполагаше… нали зе зещате, положителна и дейна наглаза. Озвен това вижте какво имам…

Тънка ръка със синкави вени се протегна, стиснала малка лъскава черна лента.

— О, вие сте подписал клетвата?! — въодушеви се Захариса.

— Да, в Зборната зала на Казапзката улица — победоносно потвърди Ото. — Отивам там взяка зедмица за нашите пезнопения и чай з кифлички, но преди взичко заради назърчителните разговори, които отклоняват мизлите ни от темата за телезните течнозти. Вече не зъм някакъв зи глупав змукач!

— Вие какво мислите? — озърна се Уилям към Добровръх.

Джуджето се почеса по носа.

— Вие решавате. Но ако опита някакви трикове с моите момци, ще има дълго да си търси краката. За каква клетва си приказвате?

— На Юбервалдското въздържателско движение — обясни Захариса. — Когато някой вампир се закълне и удостовери с подпис, че се отказва напълно от човешката кръв…

Ото потръпна.

— Предпочитаме да казваме „онази дума з «к»“…

— Добре, нека да е думата с „к“ — поправи се Захариса. — Движението набира голяма популярност. Знаят, че това е единственият им шанс.

— Е… така да бъде — смънка Уилям. Вампирите го лишаваха от спокойствие, но след всичко чуто да откаже на новодошлия щеше да е като ритник по дружелюбно кученце. — Имате ли нещо против да си разположите нещата в мазето?

— Мазе? — зарадва се Ото. — Върхът!

Уилям се върна зад бюрото си. Първо дойдоха джуджетата, мислеше си. Жителите на града ги обиждаха заради усърдието и ръста им, но те се снишаваха[4] и преуспяваха. После дойдоха троловете, които никой не тормозеше излишно, защото хората рядко мятат камъни по високи два метра и половина същества, които могат да мятат цели скални късове. След време и зомбитата изскочиха от ковчезите. Неколцина върколака се промъкнаха крадешком. Гномовете бързо си намериха мястото въпреки лошото начало, защото бяха корави и още по-зле реагираха на обиди от троловете. Тролът поне не може да се покатери в крачола, за да ти счупи коляното. Май не оставаха много разумни раси, които да не са се настанили в града.

Вампирите обаче нищо не постигаха. Не общуваха охотно дори помежду си, не мислеха като задружна общност, бяха неприятно странни, а и дяволски се натрапваше липсата на подходящи за тях хранителни магазини.

По-схватливите сред тях проумяваха, че другите наоколо биха ги понесли само ако престанат да бъдат вампири. Възсолена цена за социалната интеграция, но може би не и колкото отрязването на главата, изгарянето на тялото и разпръскването на пепелта в реката. Примирението с пържолата алангле като диета не е толкова лоша участ в сравнение със смъртта от трепетликов кол натюр.[5]

— Но ние… ъ-ъ… бихме искали да видим кого наемаме на работа — накрая изрече Уилям.

Ото се появи съвсем бавно и неуверено иззад окуляра на иконографа. Беше слабоват и блед, носеше кръгли черни очилца. Още стискаше черната лентичка, сякаш е защитаващ го талисман. Всъщност точно така си беше.

— Няма да ви ухапем — успокои го Захариса.

— Защото същото очакваме и от вас — добави Добровръх.

— Това беше малко безвкусна забележка — укорно възрази момичето.

— Ами и аз не искам да ме пробват на вкус — отвърна джуджето и пак се зае с набора.

— Няма да зъжалявате — увери ги Ото. — Аз зе превъзпитах напълно. Моля ви, кажете ми вече какво изкате да знимам.

— Новини — лаконично отговори Уилям.

— Какви за тези новини?

— Новините са… — Уилям опита пак. — Новините… са каквото поместваме във вестника…

— А това как ви се струва? — попита весел глас.

Уилям се завъртя на пети. Видя стряскащо познато лице над картонена кутия.

— Здравейте, господин Уинтлър. Ъ-ъ… Захариса, не бихте ли могла да отидете в…

Закъсня. Господин Уинтлър беше от хората, за които пърдящата възглавница е ненадминато постижение в областта на шегичките. И не би позволил леденото посрещане да го обезсърчи.

— Тази сутрин си копаех в градинката и що да видя — ей този пащърнак. Викам си: „Онзи младеж във вестника направо ще падне от стола“, щото и съпругата ми все се хили…

За ужас на Уилям вече бъркаше в кутията.

— Господин Уинтлър, наистина съм убеден, че не е…

Но ръката се вдигаше.

— Хващам се на бас, че и младата дама обича да се посмее.

Уилям стисна клепачи. Чу как Захариса ахна.

— Ау, каква прилика!

Той отвори очи.

— О, това е нос… Пащърнак с личице на буци и огромен нос!

— Изкате ли да го знимам? — попита Ото.

— Да! — подкани го Уилям, опиянен от облекчението. — Направете голяма снимка на господин Уинтлър и неговия смайващо носов пащърнак. Първата ви задача, Ото! На всяка цена!

Господин Уинтлър сияеше.

— Да изтичам ли до вкъщи за моркова?

— Не! — изплющяха в дует гласовете на Уилям и Гунила.

— Веднага ли изкате знимката? — уточни Ото.

— Непременно! — заяви Уилям. — Колкото по-скоро пуснем господин Уинтлър да се прибере в дома си, толкова по-бързо ще успее да изкопае следващия смешен зеленчук! Какво ли ще ни донесете другия път? Зелен фасул с ушички? Цвекло с ръчички? Брюкселско зеле с грамаден космат език?

— Ама още тук и зега ли изкате знимката?

Напрежението на Ото просмукваше всяка сричка.

— Да, тук и сега!

— Да си призная, имам големи надежди за една ряпа… — подхвана господин Уинтлър.

— Е, добре… Гозподин Уинтлър, погледнете назам, ако обичате — промълви Ото.

Шмугна се зад иконографа и махна капака на лещата. Уилям зърна за миг надничащото духче, което стискаше четчица. С другата си ръка Ото полека вдигна поставката, където дремеше дебел саламандър. Показалецът му се приготви да натисне спусъка, който стоварваше чукче върху главата на животинчето с премерена сила, колкото да го ядоса.

— Взички да зме зазмени, моля!

— Почакайте! — припряно се намеси Захариса. — Всъщност благоразумно ли е един вампир да…

Щрак.

Саламандърът блесна и превърна цялата стая в ослепителна бяла светлина и тъмни сенки.

Ото изпищя. Свлече се на пода, впил пръсти в шията си. После скочи, опулил очи и задавен. Олюля се на омекналите си крака до отсрещната стена и обратно. Накрая рухна на стола и с конвулсивно трепнала ръка помете хартиите от бюрото.

— Ааргхааргх…

Настъпи тишина на вцепенение.

Ото стана, нагласи папийонката си и изтупа дрехите си. Едва тогава погледна замръзналите лица.

— Е, какво? — заговори строго. — Защо ме зяпате така? Зъвзем нормална реакция. Зтарая зе да я преодолея. Зветлината във взичките зи форми е моята зтразт. Зветлината е моето платно, а зенките — моята четка.

— Но силната светлина е болезнена за вас както за всички останали вампири! — възкликна Захариса.

— Да. Малко е гадничко, но минава.

— И… се случва всеки път, когато снимате, така ли? — попита Уилям.

— Не, понякога е по-зле.

— _По-зле_ ли?!

— Понякога зе разпадам на прах. Но каквото не ни убие, замо ни прави по-зилни.

— Зилни ли?

— Абзолютно!

Уилям долови погледа на Захариса. Беше красноречив: „Вече го наехме. Нима можем да го прогоним? И не се присмивай на акцента му, ако не владееш до съвършенство юбервалдския, ясно?“

Ото намести правилно иконографа и пъхна вътре чист лист.

— А зега ще опитаме ли още веднъж? — предложи бодро. — И този път взички да за узмихнати!

Получаваха поща. Уилям бе свикнал с редките писма, обикновено от недоволни клиенти на новинарското му бюлетинче. Оплакваха се, че не им е съобщил за появата на двуглавите великани, безбройните напасти и дъждовете от домашни животни, които според слуховете връхлитали Анкх-Морпорк. Поне в едно баща му беше прав — лъжата може да обиколи света, преди истината да си обуе ботушите. Но все още се изумяваше, че хората са готови да повярват толкова лесно.

А сега… Сякаш раздруса дърво и върху главата му се сипеха орехи. В няколко писма се заяждаха, че е имало къде-къде по-студени зими от тази, макар че във всяко се посочваше различна година. Някой твърдеше, че напоследък и зеленчуците вече не били толкова смешни, особено праз лукът. Читател питаше възмутен къде гледа Гилдията на крадците, а не сложи край на нелицензираната престъпност в града. Един човек приписваше наскорошните грабежи на джуджетата, на които не бивало да се позволява да живеят в града и да отнемат залъка от устата на почтените човеци.

— Слагаме отгоре заглавие, нещо като „Писма“, и ги отпечатваме във вестника — реши Уилям. — Но без писмото за джуджетата. Все едно чувам приказките на господин Уайндлинг. Или пък слушам баща си, но той поне пише правилно думата „нежелани“.

— А защо не и това писмо?

— Защото е оскърбително.

— Някои хора обаче биха се съгласили — възрази Захариса. — Неприятностите в града зачестиха.

— Вярно, но не бива да го публикуваме.

Уилям помоли Добровръх да дойде при тях и показа писмото на джуджето. Гунила го прочете внимателно.

— Сложи и него — предложи накрая. — Ще запълни половин колонка.

— Но мнозина ще се разсърдят.

— Чудесно. Ще сложим във вестника и техните писма.

Захариса въздъхна.

— Вероятно добре ще ни послужат за запълване на мястото… Уилям, дядо ми каза, че никой от гилдията нямало да ни гравира иконографиите.

— Че защо? Можем да си позволим техните тарифи.

— Но не сме членове на гилдията. Положението става много неловко. Искаш ли ти да кажеш на Ото?

Уилям също въздъхна и слезе по подвижната стълбичка.

Джуджетата използваха мазето за спалня, защото се чувстваха по-уютно, когато подът е над главите им. Позволиха на Ото да се свре в един влажен ъгъл, който той отдели със стар чаршаф на опънато въже.

— О, здравейте, гозподин Уилям.

— Опасявам се, че няма да намерим кой да гравира вашите снимки…

Вампирът като че не се притесни.

— Да, чудех зе дали няма да зтане така.

— За съжаление се налага да ви кажа, че…

— Няма проблеми, гозподин Уилям. Винаги зе намира изход.

— Какъв? Вие нали не умеете да гравирате?

— Не умея, но… Ние печатаме черно и бяло, не зъм ли прав? А хартията е бяла, значи печатаме замо черно. Погледнах как джуджетата работят з буквите. Навзякъде зе търкалят парчета метал и… Знаете ли как гравьорите работят з кизелина?

— Е?

— Ами на мен ми озтава замо да науча духчетата да ризуват з кизелина. Трябваше да поумувам как да позтигнат оттенъците на зивото, но зпоред мен зе зетих…

— Тоест ще накарате духчетата да правят вместо снимки направо гравюри?

— Да. Такива идеи изглеждат прозто очевидни, злед като зи измизлил какво да правиш. — Ото се настрои някак печално. — А аз мизля за зветлината през цялото време. Винаги…

Уилям смътно си спомняше какво бе казал някакъв умник: „По-страшен от жадуващия кръв вампир е само вампирът, жадуващ нещо друго.“ Цялата непреклонна решителност, влагана в намирането на млади жени, които спят в стаи с отворени прозорци, се насочваше в друг интерес с безмилостно и несекващо старание.

— Ъ-ъ… А защо трябва да работите в тъмна стая? Духчетата нямат нужда от мрак, доколкото знам.

— А, това ми е необходимо за моя екзперимент — гордо сподели Ото. — Знаете ли, че иконографизтите могат да бъдат наречени и фотографи? От зтарата дума „фотус“ на латацийзки език, която означава…

— „Да се размотаваш наоколо като слабоумен и да раздаваш заповеди, сякаш светът е твой.“

— О, значи я знаете!

Уилям кимна. Тази дума го озадачаваше отдавна.

— Е, аз пък работя над звоя обзкурограф.

Веждите на Уилям се извиха. Денят се оказваше уморителен.

— Обскурограф ли?… За правене на снимки с тъмнина?

— З изтинзка тъмнина, за да бъдем точни. — В гласа на Ото се прокрадваше вълнение. — Тя не е замо отзъзтвие на зветлина. Говоря ви за зветлината от другата зтрана на тъмнината. Защо да не я наречем… жива тъмнина? Ние не можем да я виждаме, но духчетата могат. Извезтно ли ви е, че юбервалдзката пещерна земна змиорка излъчва тъмна зветлина, когато я зтрезнат?

Уилям се вторачи в голямата стъкленица на работната маса. Две грозни твари се бяха свили на дъното.

— Дали ще успеете?

— Надявам зе. Почакайте малко.

— Трябва да се кача горе…

— Замо зекундичка…

Ото нежно извади едната змиорка и я сложи на поставката, където обикновено имаше саламандър. Насочи единия си иконограф към Уилям и кимна.

— Раз… два… три… БАМ!

И последва…

… мека беззвучна имплозия, мимолетно усещане, че светът е бил смачкан на топка, замразен и разтрошен на дребни остри иглички, набити във всяка клетка от тялото на Уилям.[6] После се възцари отново привичният здрач на мазето.

— Твърде… странно — сподели примигващият Уилям. — Стори ми се, че нещо много студено мина през мен.

— Вече зме зпозобни да зе взрем в тъмната зветлина и да я проучим, щом озтавихме звоето отвратително минало зад гърба зи и влязохме в яркото ново бъдеще, когато не мизлим за думата з „к“ по цял ден — отбеляза Ото, който пак човъркаше иконографа. Взря се отблизо в снимката, нарисувана от духчето, и погледна Уилям. — Е, хайде пак отначало…

— Може ли да я видя?

— Ще ме зазрамите. — Ото остави снимката на масата. — През цялото време бъркам.

— О, но аз само…

— Господин Дьо Слов, става нещо! — кресна Скалата, чиято глава почти затъмни отвора на капака.

— Какво?

— Ами в двореца. Убили някого!

Уилям изфуча нагоре по стълбичката. Захариса седеше пребледняла зад бюрото си.

— Някой наемен убиец да не е докопал Ветинари? — избълва Уилям.

— А-а… не — смънка момичето. — Не е… точно така.

В мазето Ото Вик пак взе иконографията, направена при тъмна светлина, и я огледа. Почегърта я с дългия си блед показалец, като че се опитваше да махне нещо.

— Чудна работа…

Знаеше, че духчето нищо не си е измислило. Беше напълно лишено от въображение. Не знаеше как да лъже.

Ото подозрително огледа голите стени на мазето.

— Има ли някой тук? Кой зи играе на шикалки з мен?

За щастие не последва отговор.

Тъмна светлина. Ох… Имаше всякакви теории за тъмната светлина…

— Ото!

Той вдигна глава, пъхайки снимката в джоба си.

— Да, гозподин Уилям?

— Събери си нещата и ела с мен! Лорд Ветинари е убил някого! Ъ-ъ… така се говори — поправи се Уилям. — И не може да е вярно.

Понякога Уилям си представяше цялото население на Анкх-Морпорк като тълпа, която само чака повод. През повечето време беше пръсната рехаво из целия град като огромна амеба. Но случеше ли се нещо, незабавно се събираше около мястото, досущ като едноклетъчно около храна, и улиците се препълваха с хора.

Сега гъмжилото растеше пред портата на двореца. Наглед множеството се събираше хаотично. Към групичката се присъединяваха поредните минувачи и тълпата нарастваше, придобиваше все по-сложна структура. Спираха каруци и колесници, за да научат возещите се в тях какво става. Невидимият звяр набираше мощ.

Този път Градската стража, а не дворцовата пазеше пред портата. И това беше първото затруднение.

— Защо зпираме? — не разбра Ото.

— Онзи пред портата е сержант Детритус — посочи Уилям.

— Аха, трол. Много за тъпи — сподели преценката си Ото.

— Но е трудно да ги залъжеш. Опасявам се, че ще бъда принуден да прибягна до истината.

— И защо зе надявате да узпеете?

— Той е полицай. Истината обикновено ги обърква. Не я чуват често.

Едрият трол ги наблюдаваше безстрастно, докато крачеха към него. Най-уместният за един полицай поглед. Нищо не издаваше, но натякваше безмълвно: „Виждам те и чакам кога ще сгазиш лука.“

— Добро утро, сержант — поздрави Уилям.

Кимането на трола подсказваше, че е готов да допусне като хипотеза наличието на утро в момента, а при определени обстоятелства за конкретни лица то вероятно е и добро.

— Трябва спешно да се срещна с Командир Ваймс.

— Тъй ли било?

— Да, непременно.

— А дали и той иска спешно да се срещне с вас? — Тролът се наведе да погледне отблизо. — Вие сте господин Дьо Слов, нали?

— Да. Работя във „Вестника“.

— Не го чета — заяви тролът.

— Така ли? Ще пуснем и издание с едър шрифт — промълви Уилям.

— Туй беше много смешен майтап — установи Детритус. — Ама колкото ще да съм тъп, аз решавам кой да остане пред портата, затуй… Ей, какво е намислил тоя вампир?

— Стойте така секундичка! — подвикна Ото.

УУУУФ.

— … олелеолелеолеле!

Детритус погледа Ото, който се търкаляше с писъци по калдъръма.

— Туй пък какво беше? — попита след малко.

— Той ви снима как не ме пускате да вляза в двореца — сподели Уилям.

Детритус се бе родил над линията на вечните снегове в далечна планина и за пръв път бе видял човек чак към петата си година. Въпреки това беше полицай до върховете на възлестите си пръсти и реагира подобаващо.

— Не може да прави тъй.

Уилям тутакси извади бележника си и моливът му застина в очакване над страницата.

— Бихте ли обяснил на нашите читатели защо не може?

Детритус се огледа обезпокоен.

— Къде ги тия читатели?

— Исках да кажа, че ще запиша каквото чуя от вас.

Принципите на полицейското поведение отново подсказаха правилния отговор на сержанта.

— Не може да правите тъй.

— Тогава може ли да запиша защо не мога да запиша? — усмихна му се лъчезарно Уилям.

Детритус вдигна ръка и побутна лостчето на шлема си. Едва доловимото бръмчене се засили лекичко. Тролът си имаше шлем с вентилатор, задвижван от пружина. Така охлаждаше своя силициев мозък, когато беше застрашен от прегряване и спадане на ефективността. А в момента очевидно имаше нужда от цялото си хладнокръвие.

— А бе, виж сега… Тука е забъркана политиката, чатна ли?

— Хъм, може би. Извинявайте, че се заядох.

Ото се бе изправил немощно и отново се занимаваше с иконографа.

Детритус стигна до решение и кимна на един редови стражник.

— Фидимънт, заведи тия… двамата при господин Ваймс. Гледай да не се търкулнат по някоя стълба или да не стане друга беля.

„Господин Ваймс…“ — повтори мислено Уилям, докато бързаше след стражника. Всички в Стражата го наричаха така. До неотдавна бе рицар, вече беше дук и Командир на Градската стража, а те казваха „господин Ваймс“. Със същия натъртен тон, както при реплики от рода на „Господине, пуснете тоя арбалет на земята и се обърнете към мене, ама кротичко“. Уилям недоумяваше защо е така.

Не го бяха възпитали да уважава Стражата, защото „това не са хора от нашите кръгове“. Смяташе се, че са полезни досущ като овчарските кучета, защото несъмнено все някой трябва да държи юздите на сганта. Но в името на небесата, кой глупак би пуснал овчарското куче да спи в дневната?! С други думи, Стражата беше печална необходимост, подразделение на същите криминални прослойки, които усмиряваше. Или според възгледа, който лорд Дьо Слов не изповядваше открито — част от всички онези, които печелят по-малко от хиляда долара годишно.

Семейството на Уилям и техните познати държаха в умовете си въображаема карта на града, която го делеше на райони, населени с почтени граждани, и останалите, побиращи престъпните отрепки. Те се стъписаха… не, поправи се Уилям, те се обидиха, когато научиха, че Ваймс си представя съвсем друга карта. Очевидно бе заповядал на подчинените си да чукат на главния вход при посещение в която и да било сграда, дори посред бял ден. А здравомислието подсказваше, че е задължително да минават отзад като всяка прислуга.[7] Този човек просто не знаеше що е приличие.

И фактът, че Патрицият му даде титлата дук, само показваше колко некадърен управник е Ветинари.

Ето защо Уилям беше предразположен да се отнася със симпатия към Ваймс. Стигаха му и враговете, които си създаваше Командирът на Стражата. За съжаление обаче смяташе и че всичко в този човек предполага употребата на думичката „лошо“ — лошо се изразяваше, имаше лошо образование и лошо го мъчеше самоналожената трезвост.

Фидимънт спря насред просторната приемна зала на двореца.

— Никъде не мърдайте и нищо не пипайте — заповяда стражникът. — Аз ще отида да…

Но Ваймс тъкмо слизаше по широката стълба, придружен от гигант, в когото Уилям разпозна капитан Керът.

Помисли, че към списъка трябва да добави и „лошо облечен“. Не че Командирът на Стражата носеше лошо скроени дрехи, но сякаш излъчваше някакво мачкащо поле. Дори шлем върху главата му би изглеждал неизгладен.

Фидимънт пресрещна началника си и му замърмори тихо. Чу се ясно само едно „Какво?!“ и Ваймс опари с поглед Уилям. Изражението му казваше недвусмислено: „Не ми ли стигат останалите гадости днес, че и ти да ми се стовариш на главата?“

Командирът на Стражата доближи Уилям и го изгледа от главата до петите.

— Вие пък какво искате?

— Моля ви, бих желал да науча какво се е случило тук.

— Защо?

— Защото и хората искат да научат.

— Ха! Скоро ще научат, хич не се притеснявайте за това!

— Но от кого, господине?

Ваймс обиколи Уилям, сякаш изучаваше чудновато ново явление.

— Ти си момчето на лорд Дьо Слов, нали?

— Да, ваша светлост.

— Няма нужда да ми викаш тъй! — сряза го Ваймс. — И пишеш ония хартийки с клюките, нали?

— Разширих дейността, сър.

— Какво си сторил на сержант Детритус?

— Само записах каквото ми каза.

— Аха, изнудване с перо, тъй ли?

— Моля, сър?

— Плашиш хората с писане, а? Брей, брей… Тъй само ще си навлечеш неприятности.

Ваймс престана да го обикаля, но и ядно впереният поглед от една педя не разведри обстановката.

— Денят не е от най-приятните, да знаеш. И ще стане доста по-скапан. Защо да си губя времето в приказки с теб?

— Мога веднага да ви изтъкна една основателна причина.

— Хайде да те чуем.

— Би трябвало да говорите с мен, сър, за да запиша думите ви. Съвсем точно и правилно. Освен това знаете кой съм и къде да ме намерите, в случай че ги изопача.

— Я гледай… Значи казваш, че ако направя каквото искаш от мен, ти пак ще правиш каквото си искаш?

— Само твърдя, сър, че лъжата ще обиколи света, преди истината да си обуе ботушите.

— Ха! Сега ли го съчини?

— Не, сър. Но и вие знаете, че е вярно.

Ваймс засмука пурата си.

— И ще ми покажеш какво си записал, тъй ли?

— Разбира се. Ще се погрижа да получите пръв съответния брой от вестника.

— Ясно ти е, че те питам дали ще ми го покажеш преди отпечатването на вестника.

— Откровено казано — не. Не мисля, сър, че е редно да го правя.

— Момче, аз съм Командирът на Стражата.

— Така е, сър. А аз не съм. И това е част от същината на въпроса, но все още си я изяснявам докрай.

Ваймс го позяпа малко, после заговори с леко променен глас.

— Три от прислужничките в двореца — все достойни жени — са видели лорд Ветинари около седем сутринта днес, след като ги е разтревожил упоритият лай на неговото куче. Той им казал… — Ваймс погледна бележника си. — … „Убих го, убих го, толкова съжалявам!“ Зърнали на пода тяло, което помислили за труп. Лорд Ветинари държал нож. Хукнали към долния етаж да повикат някого. Когато се върнали, не заварили негова светлост. Тялото било на Руфус Дръмнот, личния секретар на Патриция. Бил наръган с нож и изглеждал зле. При претърсването на двореца лорд Ветинари бил открит в конюшните. Намерили го изпаднал в безсъзнание. Имало оседлан кон. А в дисагите били открити… седемдесет хиляди долара… Капитане, всичко туй е адска тъпотия.

— Знам, сър — отвърна Керът. — Но такива са фактите, сър.

— Не са правилните факти! Тия са тъпите факти!

— Знам, сър. Умът ми не побира негова светлост да се опита да убие някого.

— А бе, ти луд ли си? — избухна Ваймс. — Аз пък изобщо не вярвам той да каже някога, че съжалява! — Обърна се рязко и сякаш се изненада, че пак вижда Уилям. — Е, какво сега?

— Сър, а защо негова светлост е бил в безсъзнание?

Ваймс вдигна рамене.

— Изглежда се е опитал да яхне коня. Единият му крак е слаб. Може да се е подхлъзнал… Ох, направо не вярвам, че плещя тия глупости. Пък и от мен — толкоз, схвана ли?

— Моля ви, бих искал да ви снимаме с иконографа — настоя Уилям.

— Защо?

Уилям се постара да мисли бързо.

— Така ще уверим гражданството, че вие лично ръководите разследването. Ето го и нашия иконографист. Ото!

— О, богове, скапан вамп… — започна Ваймс.

— Сър, той носи черната лентичка — прошепна навреме Керът.

Ваймс само изпухтя от досада.

— Добро утро — поздрави ги Ото. — Моля, не зе мезтете повече, така контразтът на зветлина и зенки е чудезен.

Разтвори пъргаво триногата на иконографа, надникна през окуляра и вдигна поставката със саламандър в клетка.

— Погледнете назам, моля…

Щрак.

БУУУУФ.

— Ох, че гну-у-ус!…

На пода се посипа прах, а насред облачето изпърха черна лентичка.

За миг всички се втрещиха, после Ваймс промърмори:

— Какво става тука, по дяволите?

— Според мен той прекали със светкавицата — предположи Уилям.

Наведе се и с трепереща ръка взе картончето, щръкнало от купчинката останки на покойния Ото Вик.

— „НЕ ИЗПАДАЙТЕ В ПАНИКА“ — прочете на глас. — „Дозкорошният притежател на тази картичка позтрада в дребно произшезтвие. Имате нужда от капка кръв от каквото и да било животно, от лопатка и четка.“

— Е, кухните са ей там — посочи Командирът на Стражата. — Върни му предишния вид. Не ща моите хора да го тъпчат тука.

— Последен въпрос, сър. Желаете ли да напишем, че всеки, който е забелязал нещо подозрително, трябва да ви го съобщи?

— В тоя град ли?! Цялата Стража няма да стигне, за да усмирим опашката от любители на дърдоренето. Само внимавай какво ще напишеш, друго не искам от тебе.

Двамата стражници се отдалечиха, Керът за миг се усмихна посърнало.

Уилям се зае да изстърже грижливо Ото от пода с два листа от бележника си. Сипа праха в торбичката, където иконографистът държеше разни принадлежности на занаята си.

И тогава го осени мисълта, че е сам (засега можеше да не брои Ото) в двореца и има разрешението на Командир Ваймс да е тук. Е, ако „кухните са ей там“ можеше да се тълкува като разрешение. Уилям обаче боравеше изкусно с думите. Казваше истината, но тя невинаги съвпада с искреността.

С торбичката в ръка намери задните стълби и накрая се озова в кухните, където цареше бъркотия.

Прислугата се щураше насам-натам със сащисания вид на хора, които не знаят какво да вършат, но не забравят, че им се плаща да вършат нещо. Уилям се прокрадна към една слугиня, която хлипаше и си бършеше очите с изцапана кърпичка.

— Извинете, госпожице, но имам нужда само от една капчица кръв… Ех, май не избрах най-подходящия момент — добави той нервно, когато момичето избяга с писък.

— Ей, ти какво рече на наш’та Рене? — изръмжа як мъжага, остави настрана поднос с топли питки и се вторачи в него.

— Вие да не сте пекарят? — невинно попита Уилям.

— Що, на какъв ти приличам?

— На приличен човек — тутакси изстреля Уилям.

Погледът срещу него омекна.

— Месар съм впрочем — обясни мъжът. — Пекарят се поболя. Ама ти що разпитваш?

— Командир Ваймс ме прати тук…

Уилям сам се слиса от лекотата, с която истината се превръщаше в почти пълно подобие на лъжа само защото я изричаше по най-удобния начин. Все пак отвори бележника си.

— Аз съм от „Вестника“. Вие…

— От вестника?! — възкликна месарят.

— Ами да. Вие видяхте ли…

— Ха, да знаете, че много се оплескахте с ония щуротии за зимата. Трябваше да напишете, че най-лоша беше зимата през Годината на Мравката. Да ме бяхте попитали. Всичко щях да ви обясня.

— Може ли да науча името ви?

— Сидни Кланси от „Сидни Кланси и Син“, на 39 години, улица „Съмнително прасе“, номер 11, доставчици на най-фина кучешка и котешка храна за достопочтеното гражданство… Що не си записвате?

— Лорд Ветинари да не яде храна за домашни любимци?!

— Както чувам, рядко се случва да яде. Ама доставям месо за кучето му. Само филе. Превъзходно. Продаваме най-висококачествени изделия, магазинът е отворен от шест сутринта до…

— А, за кучето му — отдъхна си Уилям. — Разбрах. Ъ-ъ…

Огледа гъмжилото. Някои от тези хора биха могли да му разкрият нещо, а той се улисваше в разговор с доставчик на кучешка храна. Да, обаче…

— Извинете, ще ми дадете ли мъничко парченце месо?

— За вестника ли?

— Да, в известен смисъл.

Уилям намери закътана ниша встрани от общото вълнение и предпазливо пусна капка кръв от прясната мръвка върху малката сива купчинка.

Прахът изригна във въздуха, превърна се във вихрушка от пъстри петънца и се преобрази в Ото Вик.

— Как зтана знимката? — веднага попита той. — Ох…

— Според мен беше сполучлива — успокои го Уилям. — Но куртката ви…

Част от единия ръкав бе придобила цвета и грапавината на килима, застлан в приемната зала, виждаха се мътночервени и сини шарки.

— Змезил зъм зе с праха по килима — досети се Ото. — Не зе тревожете, чезто зе злучва. — Помириса ръкава. — Виж ти, превъзходна пържола… Благодаря ви!

— Беше кучешка храна — призна правдолюбецът Уилям.

— Кучешка храна ли?

— Именно. Вземете си нещата и да вървим.

— _Кучешка_ храна?!

— Нали сам казахте, че пържолата е превъзходна? Лорд Ветинари се отнася добре с кучето си. И няма защо да се оплаквате. Щом се случва често, по-уместно е да си носите шишенце с кръв за произшествия. Иначе околните ще правят за вас каквото им позволяват обстоятелствата.

— Е, да, да, благодаря… — смотолеви вампирът и се повлече след него. — Кучешка храна. Кучешка… Олеле… А накъде зме зе запътили?

— Към Правоъгълния кабинет, за да видим местопрестъплението — осведоми го Уилям. — Само се надявам да не са поставили на пост там някой умник.

— Ще загазим.

— Че защо? — учуди се Уилям.

Всъщност и той се безпокоеше, но… защо все пак? Общо взето, дворецът принадлежеше на града. На Стражата вероятно нямаше да й допадне, че е влизал, Уилям обаче усещаше и с костния си мозък, че градът не може се съобразява във всички случаи с предпочитанията на Стражата. Допускаше, че на нея би й харесало най-много, ако всички си седят вкъщи и си държат ръцете на масата, за да се вижда какво правят.

Вратата на Правоъгълния кабинет зееше широко. А на пост стоеше ефрейтор Нобс… ако отпуснатото облягане на стената се смята за стоене на пост. Тайничко пушеше цигара.

— О, тъкмо човекът, който ми е нужен! — възкликна Уилям.

И това беше вярно. Да завари тук Ноби надхвърляше и най-смелите му надежди.

Цигарата изчезна като с магия.

— Тъй ли? — изхърка Ноби, а от ушите му блъвна дим.

— Да, преди малко разговарях с Командир Ваймс, а сега бих искал да видя къде е извършено престъплението.

Уилям много разчиташе на това изречение. То като че подсказваше и думите „той ми разреши“, без да ги съдържа.

Ефрейтор Нобс се подвоуми, но първо зърна бележника, после и Ото. Цигарата пак се появи между устните му.

— А, вие да не сте от оня вестник?

— Познахте — похвали го Уилям. — Помислих си, че на хората ще им е интересно да научат как нашата храбра Стража се справя с този случай.

Ефрейтор Нобс изпъчи хилавите си гърди.

— Да ви се представя, господине — ефрейтор Ноби Нобс, вероятно на 34 години, в униформа от десетгодишен.

Уилям се почувства длъжен да запише поне нещо, но се запъна.

— _Вероятно_ на 34 години ли?

— Господине, наш’то мамче не я биваше в броенето. Пък и не обръщаше внимание на такива дреболии.

— Вие ли дойдохте пръв на местопрестъплението?

— Не, господине, бях последен.

— И важната ви задача е да…

— … не пускам никого през тая врата, господине. — Ноби се помъчи да прочете написаното в бележника. — „Нобс“ се пише без „С“ отпред, господине. Чудно, че хората все я чуват тая буква, пък я няма. А той какво ще прави с тая кутия?

— Трябва да снимаме най-достойните мъже на Анкх-Морпорк — заяви Уилям, пристъпяйки полека към вратата.

Разбира се, това беше лъжа, но толкова очебийна, че не я слагаше в сметките. Все едно каза, че небето е зелено.

А ефрейтор Нобс едва не се зарея над пода от подемната сила на гордостта.

— Може ли да получа и една за мойто мамче?

— Узмивка, моля… — обади се Ото.

— Че аз се усмихвам.

— Без узмивка, моля.

Щрак.

УУУУФ.

— Аааргхаааргх…

Пищящият вампир винаги се превръща в център на вниманието. Уилям се шмугна в Правоъгълния кабинет.

И точно до вратата видя очертан с тебешир силует на пода. С цветни тебешири. Нямаше кой друг да е свършил тази работа освен ефрейтор Нобс, щом бе добавил лула, малко цветя и облачета към рисунката.

Въздухът направо вонеше на мента.

Имаше съборен стол.

И кошница, сритана в ъгъла с дъното нагоре.

Къса и зловеща на вид метална стрела стърчеше косо от пода. Вече й бе окачена табелка на Градската стража.

Тук имаше и едно джудже. Той… Не, поправи се Уилям, щом видя дебелата кожена пола и леко издължените токчета на железните ботуши — тя лежеше по корем и вземаше нещо от пода с щипци. Май бяха парчета от счупена стъкленица.

Озърна се към него.

— Ти от новаците ли си? Къде ти е униформата?

— Ами… ъ-ъ…

Джуджето присви очи.

— Значи не си стражник? Господин Ваймс знае ли, че си тук?

Пътят на правдивите по природа е като каране на велосипед с гащи от шкурка, но Уилям се вкопчи в един неоспорим факт.

— Преди малко говорих с него.

Само че джуджето не беше сержант Детритус, камо ли пък ефрейтор Нобс.

— И той ли ти каза да влезеш тук? — попита заядливо.

— Не в буквалния смисъл…

Джуджето устремно доближи вратата и я отвори ядосано.

— Тогава я да се мах…

— Ах, чудезен рамкиращ ефект! — зарадва се Ото от другата страна на вратата.

Щрак!

Уилям затвори очи.

УУУУФ.

— … охгадостох…

Този път Уилям успя да хване листчето, преди да е изпърхало на пода.

Джуджето зяпаше изцъклено. След миг обаче стисна устни и ги отвори пак, за да се сопне:

— Какво става тук, по дяволите?!

— Бихме могли да го наречем трудова злополука — предложи Уилям. — Почакайте, май ми остана малко от кучешката храна. Честно казано, трябва да се измисли по-удобен начин…

Измъкна мръвчицата от изцапаната хартийка и колебливо я пусна върху купчинката.

Прахът блъвна нагоре като фонтан и Ото примига.

— Как зтана? Да знимам ли пак? Но този път з обзкурографа!

— Я се разкарайте тозчас! — заповяда джуджето.

— О, моля ви… — Уилям погледна рамото й — … ефрейтор, позволете му да си свърши работата. Дайте му шанс в живота, а? В края на краищата той носи черната лента…

А зад нея Ото вадеше грозната, подобна на тритон твар от буркана.

— Вие двамата да не искате да ви арестувам? Нахълтахте по време на оглед на местопрестъплението!

— А за какво престъпление става дума? — избълва Уилям и отвори бележника си.

— Вън веднага, че ще ви…

— Бау — тихичко промълви Ото.

Земната змиорка изглежда беше доста напрегната. И вследствие на хилядолетна еволюция в среда с интензивна магия освободи за един миг тъма, достатъчна за цяла нощ. Мракът запълни стаята с непрогледна чернилка, украсена като с дантела от синкави и виолетови оттенъци. И на Уилям отново му се стори, че минава през него като водопад. После светлината нахлу обратно.

Джуджето се вторачи яростно в Ото.

— Това беше тъмна светлина, нали?

— А, и вие зте от Юбервалд… — подхвана той щастливо.

— Да. И не очаквах да я зърна тук! Вън!

Те профучаха покрай стреснатия ефрейтор Нобс, спуснаха се по широката стълба и изскочиха в заскрежения двор.

— Ото, не искаш ли да ми кажеш нещо? — настоя Уилям. — Тя май много се ядоса, когато ти направи втората снимка.

— Е, малко е трудно да зе обязни — неловко смънка вампирът.

— Да няма нещо вредно?

— О, не, няма никакво въздействие върху тялото…

— А върху психиката? — натърти Уилям, който твърде често си бе играл с думите, за да не забележи премълчаването.

— Може би зега моментът не е подходящ…

— Вярно. По-късно ще ми обясниш. Преди да опиташ отново този номер, разбрахме ли се?

Докато подтичваха по Ажурната улица, главата на Уилям бръмчеше. Само преди час се чудеше окаяно кои от тъпите писма да пусне във вестника, а светът му изглеждаше що-годе нормален. Но изведнъж се преобърна с главата надолу. Лорд Ветинари уж се опитал да убие някого, това обаче беше пълна глупост, щом жертвата още дишаше. Опитал се да избяга с голяма сума пари, но и това беше нелепо. Уилям изобщо не се затрудняваше да си представи как някой ще си присвои много пари и ще нападне някого с нож в ръка, но щом се помъчеше да натика Патриция в тази картинка, тя се разпадаше. Ами ментата? Кабинетът смърдеше на мента.

Напираха неизброими въпроси. Но погледът на ефрейтора в пола, когато го изгони от кабинета, подсказваше недвусмислено на Уилям, че няма да чуе повече отговори от Стражата.

А във въображението му вече надвисваше подобният на скелет силует на пресата. Все някак трябваше да съчини смислена история, и то веднага…

Щом влезе, натъкна се на бодрия господин Уинтлър.

— Какво ще кажете за тази смешна тиквичка, господин Дьо Слов?

— Защо… не я пъхнете някъде, господин Уинтлър?

— На едно мнение сте с уважаемата ми съпруга.

— Съжалявам, но той упорстваше и те дочака — прошепна Захариса, щом Уилям седна зад бюрото си. — Какво става?

— Ами и аз не знам…

Той впи поглед в драсканиците по страниците на бележника.

— Кого са убили?

— Ъ-ъ… никого… струва ми се…

— Е, поне това е утеха.

Захариса огледа пръснатите по бюрото й листчета.

— Опасявам се, че дойдоха още петима със смешни зеленчуци.

— О…

— Ами да. Честно казано, не бяха чак толкова смешни.

— О…

— Всичките приличаха на… хъм, сещаш се.

— О… Какво?!

— _Сигурно_ се сещаш — изчерви се тя. — На мъжки… хъм, сещаш се.

— О-о…

— Дори нямаше голяма прилика. Тоест човек трябва да поиска да види… хъм, сещаш се… в тях, ако разбираш за какво намеквам.

Уилям се надяваше, че никой не си води бележки за този разговор.

— О-о…

— Но аз записах имената и адресите им за всеки случай — добави Захариса. — Помислих, че може да са ни от полза, ако не ни достига пълнеж за вестника.

— Никога няма да закъсаме чак дотам — веднага възрази Уилям.

— Убеден ли си?

— Абсолютно.

— Може би си прав… — Тя пак огледа разхвърляните хартии. — Тук беше много оживено, докато те нямаше. Хората се трупаха с всякакви новини. Разни неща, които тепърва щели да се случат, загубени кучета, стоки за продан…

— Това е реклама — подхвърли Уилям, макар че се беше улисал в бележника си. — Ако искат да я има във вестника, трябва да си плащат…

— Чудя се дали можем да решим…

Уилям стовари юмрук върху бюрото, с което изуми себе си и втрещи Захариса.

— _Нещо_ става, разбираш ли? Истинско събитие, та няма накъде повече! И хич не е забавно! Сериозно е до болка! И трябва по-скоро да го опиша! Няма ли да ме оставиш да си свърша работата?!

Чак тогава забеляза, че Захариса зяпа не лицето му, а юмрука на бюрото.

— О, не… Това пък какво е, да му се не види?

Над плота стърчеше остър пирон — само на един пръст от ръката му. И беше дълъг поне петнайсетина сантиметра. На него бяха забучени всевъзможни хартийки. Уилям го хвана и откри, че се задържа прав, защото е забит в дъсчица.

— Ами донесох го, за да… подредя малко — промълви Захариса. — Д-дядо също има такъв. И… и всички останали гравьори. Нещо… нещо като кръстоска между шкаф и кошче за боклук. Казах си, че… че ще ти спести хвърлянето на хартийките по пода.

— Ъ-ъ… правилно… Да, добра идея — запелтечи Уилям, взрян в зачервеното й лице. — Ъ-ъ…

Не успяваше да подреди мислите си.

— Господин Добровръх? — подвикна след малко.

Джуджето го погледна над набора за поредния афиш.

— Можете ли да набирате, докато ви диктувам?

— Мога.

— Захариса, моля те, иди да намериш Рон и неговите… приятели. Искам да пуснем в продажба малък вестник колкото се може по-скоро. Не утре сутрин. А незабавно. Моля те…

Тя се канеше да възрази, но разгада навреме изражението му.

— Сигурен ли си, че е редно?

— Не! Не съм! Няма как да знам, докато не го направя! Затова съм длъжен да го направя! И тогава ще знам! И много съжалявам, че ти се разкрещях!

Избута стола си назад и отиде при джуджето, което чакаше до едната наборна каса.

— Така… Първо заглавието горе… — Уилям стисна клепачи и се ощипа по носа. — Ъ-ъ… „Смайващи събития в Анкх-Морпорк“… Запомни ли? Но с много едър шрифт. С по-малки букви отдолу… „Патрицият напада чиновник с нож“… — Знаеше, че не го измисли добре. Беше неточно от гледна точка на граматиката. Патрицият бе държал ножа, а не чиновникът. — После ще го оправим… ъ-ъ… с още по-малки букви… „Загадъчна случка в конюшнята“… Още по-малки… „Стражата е озадачена“. Готово ли е? Сега да започнем историята…

— Да я започнем ли? — учуди се Добровръх, чиито ръце танцуваха над наборната каса. — Не стигнахме ли почти до края?

Уилям прелистваше бележника си. Как да започне, как… Нещо интересно… Не, изумително… Не, не… Историята сама по себе си беше смахната…

— „Нападението е извършено при подозрителни обстоятелства“… Нека да бъде „предполагаемото нападение“…

— Нали спомена, че той си е признал? — напомни Захариса, която бършеше очите си с кърпичка.

— Знам, знам, но все си мисля, че ако лорд Ветинари е искал да убие някого, човекът стопроцентово щеше да е мъртъв… Виж в „Справочникът на Туърп“, моля те. Сигурен съм, че е получил образованието си в Гилдията на убийците…

— Предполагаемо или не? — обади се Добровръх с ръка над кутийката на главното „П“. — Само кажи.

— Ще бъде „съмнителното“ — реши Уилям. — Така… „Днес лорд Ветинари е нападнал в двореца Руфус Дръмнот, личния си секретар.“ Ъ-ъ… Ъ-ъ… „Служителите в двореца са чули…“

— Да проверявам или да търся просяците? — двоумеше се Захариса. — Не мога да свърша и двете неща едновременно.

Уилям я зяпна с недоумение. След малко кимна.

— Скала…

Тролът до вратата се сепна и изсумтя.

— Да, шефе?

— Върви да намериш Дъртия Гнусен Рон и останалите. Доведи ги по-бързичко тук. Кажи им, че ще има премия. Та докъде бяхме стигнали?

— „Служителите в двореца са чули…“ — подсказа Добровръх.

— „… негова светлост…“

— … който през 1968 г. е завършил с отличие училището към Гилдията на убийците… — вметна Захариса.

— Да, набери и това — трескаво се съгласи Уилям. — И продължи с „да казва «Аз го убих, аз го убих, толкова съжалявам»…“ Проклятие, Ваймс е прав! Това е безумие, трябва да е полудял, за да говори така.

— Господин Дьо Слов, ако не се лъжа? — изрече нов глас.

— _Сега_ пък какво има, по дяволите?!

Уилям се обърна. Видя първо троловете, защото макар че стояха най-отзад, група от едри тролове винаги е на преден план, образно казано. Двамата човеци пред тях бяха само допълнителна подробност. Освен това единият можеше да бъде наречен „човек“ единствено от уважение към традицията. Имаше сивкавия тен на зомби, а изражението му намекваше, че не се стреми съзнателно да бъде неприятен, но е източник на неприятности за околните.

— Господин Дьо Слов, мисля, че ме познавате. Аз съм господин Въртел от Гилдията на адвокатите. — Зомбито се поклони сковано. — Това — посочи кльощавия младеж, застанал до него — е господин Роналд Карни, новият председател на Гилдията на гравьорите и печатарите. Четиримата господа зад нас не принадлежат към никоя гилдия, доколкото съм осведомен…

— Гравьорите и печатарите ли? — повтори Добровръх.

— Да — потвърди Карни. — Допълнихме хартата си. Членският внос е двеста долара годишно…

— Аз не съм… — започна Уилям.

Джуджето впи пръсти в ръката му.

— Това си е изнудване, но не е толкова зле, колкото очаквах — прошепна припряно. — Нямаме време за свади, а както сме я подкарали, ще си върнем парите за броени дни. И край на проблема!

— Налага се обаче да изтъкна — намеси се господин Въртел с особения глас на адвоката, който просто засмуква парите, — че в този случай поради извънредните обстоятелства ще има и еднократна вноска в размер на… да речем, две хиляди долара.

Джуджетата се смълчаха. И задрънча метал. Всички оставиха набора, с който се занимаваха, бръкнаха под работните маси и извадиха брадвите си.

— Значи се споразумяхме? — изрече господин Въртел и се дръпна настрана.

Троловете се наежиха. Изобщо не беше необходим сериозен повод, за да се сбият тролове и джуджета. Понякога им стигаше, че обитават един и същ свят.

Този път Уилям възпря Добровръх.

— Задръж малко, непременно има някакъв закон, забраняващ убийствата на адвокати.

— Да не бъркаш?

— Ами трябва да има, щом още са сред нас, нали? А той бездруго е зомби. Съсечеш ли го, и двете половинки ще те съдят. — Уилям повиши глас. — Не можем да платим, господин Въртел.

— В такъв случай действащите закони и установената практика ми разрешават да…

— Я да ви видя хартата! — озъби се Захариса. — Познавам те от хлапе, Рони Карни, винаги си погаждал мръснишки номера.

— Добър ден, госпожице Крипслок — поздрави я господин Въртел. — Всъщност предположих, че някой може да прояви интерес, и донесох новата харта. Надявам се, че всички тук сме готови да се подчиним на закона.

Захариса сърдито издърпа от ръката му големия свитък с увиснал едър восъчен печат и се зачете гневно, сякаш се надяваше с поглед да изгори думите.

— О… Всичко е наред, струва ми се…

— Именно.

— Липсва само подписът на Патриция — натърти Захариса и му върна хартата.

— Това е дребна формалност, мила госпожице.

— Не съм ви „мила госпожице“ и подписът липсва, колкото ще да е дребна тази формалност. Значи изобщо не е законно, не съм ли права?

Господин Въртел потръпна нервно.

— _Очевидно_ е, че не можем да получим подписа на човек, който е арестуван по много тежки обвинения.

„Ето я думичката за замазване на гафа — сепна се и Уилям. — Когато хората казват очевидно, значи в доводите им зее грамаданска пробойна и те са наясно, че нищичко очевидно няма.“

— В такъв случай кой управлява града? — осведоми се простодушно.

— Не знам — отсече господин Въртел. — Това не ме засяга. Аз…

— Господин Добровръх, най-едрия шрифт, моля — обърна се Уилям към Гунила.

— Готово.

Ръката на джуджето пак застина над горните кутийки в касата.

— Само главни букви. „КОЙ УПРАВЛЯВА АНКХ-МОРПОРК?“ Сега с получер шрифт, редовни, на две колони: „Кой управлява града, щом лорд Ветинари е в затвора? Когато днес потърсихме мнението на един от водещите юристи, той ни отговори, че не знае и не го засяга. Господин Въртел от Гилдията на адвокатите допълни, че…“

— Не можете да напишете това във вестничето си! — излая Въртел.

— Наберете това дословно, господин Добровръх.

— Вече го набирам — отвърна джуджето, а оловните букви изтракваха мълниеносно в рамката.

С ъгълчето на окото си Уилям забеляза как Ото се подаде учуден от мазето.

— „Господин Въртел допълни, че…“ — отсечено повтори Уилям, вперил нагъл поглед в адвоката.

— Трудничко ще го напечатате — сопна се господин Карни, без да гледа трескавите жестове на зомбито, — като ви потрошим пресата!

— „… изрази становището си господин Карни от Гилдията на гравьорите — изстреля Уилям към Добровръх, — който по-рано днес се опита да спре издаването на «Вестника», служейки си с фалшиви документи.“ — Уилям прозря, че въпреки киселия вкус в устата си се забавлява неимоверно. — „Когато попитахме господин Въртел какво мисли за това безочливо потъпкване на законността в града, той отговори…“ Е?

— ПРЕСТАНЕТЕ ДА ЗАПИСВАТЕ ВСИЧКО, КОЕТО КАЗВАМЕ! — изврещя зомбито.

— Господин Добровръх, цялото изречение с главни букви, моля.

Троловете и джуджетата зяпаха Уилям и адвоката. Долавяха, че се води битка, но не виждаха кръв по пода.

— Ото, готов ли си?… — озърна се Уилям.

— Ако джуджетата зе зъберат в по-плътна група… — Вампирът надникна примижал през окуляра. — О, чудезно, ще зе вижда прекразният блязък на тези големи топори… моля троловете да размахат юмруци, точно така… зега взички з широки узмивки…

Потресаващо е как всички се подчиняват на онзи, който е насочил система от лещи към тях. Е, да, опомнят се за частица от секундата, но на него и толкова му стига.

Щрак.

УУУУФ.

— … аааргхаааргхаааргх…

Уилям се добра до падащия иконограф крачка преди господин Въртел, който прояви учудваща бързина за същество, чиито колене наглед изобщо не се сгъват.

— Това е наше — заяви Уилям и здраво прегърна иконографа, а прахът на Ото Вик се слягаше около тях.

— Как възнамерявате да използвате снимката?

— Не съм длъжен да ви давам обяснения. Намирам се в нашата работилница. Не сме ви канили тук.

— Аз обаче дойдох да изясня правен проблем!

— Значи няма нищо лошо да ви снимаме, нали? — троснато попита Уилям. — Но ако мненията ни не съвпадат, ще ви цитираме с удоволствие!

Въртел го изгледа злобно и се върна при групичката до вратата. Уилям го чу да казва:

— Стигнах до обоснования извод, че в този момент трябва да си тръгнем.

— Но нали казахте, че можете… — възмути се Карни и също се вторачи яростно в Уилям.

— _Неопровержимо_ обоснован извод! — прекъсна го зомбито. — Тръгваме си незабавно, без да говорим.

— Но вие казахте…

— Настоявам — без да говорим!

Махнаха се.

Джуджетата въздъхнаха хорово от облекчение и прибраха брадвите.

— Да приготвя ли и тоя набор за вестника? — поколеба се Добровръх.

— Ще си имаме неприятности заради това — намеси се Захариса.

— Да, но колко сме затънали в неприятности и досега? — напомни Уилям. — Да речем, по десетобалната скала?

— В момента… осем бала — прецени тя. — Но когато следващият брой се появи на улиците… — Тя затвори очи и устните й се размърдаха, докато смяташе. — … около две хиляди триста и седемнадесет бала.

— Значи слагаме всичко в броя — реши Уилям.

Гунила се обърна към своите джуджета.

— Момчета, по всяко време брадвите да са ви подръка.

— Вижте какво, не искам никой да пострада заради мен — веднага каза Уилям. — Дори сам ще довърша набора, пък и мога да пусна пресата.

— Трябва да я наглеждат трима, за да работи свястно, и ще става много бавно — обезсърчи го джуджето, взря се в очите на Уилям, ухили се и го тупна по гърба, доколкото позволяваше дължината на ръката му. — Не се яж отвътре, момко. Ние пък искаме да си защитим инвестицията.

— И аз няма да си тръгна — заяви Захариса. — Имам нужда от този долар на ден!

— Два долара — съобщи разсеяно Уилям. — Крайно време ти е за увеличение на заплатата. Ами ти… О… Да, бе… Някой да събере Ото от пода.

След малко възстановеният вампир се подпря на триногата и с треперещи пръсти извади медната плака от иконографа.

— Какво зледва нататък, моля?

— Ще останеш ли с нас? — първо попита Уилям. — Може да стане опасно.

В същия миг си спомни, че говори с вампир-иконографист, който се връща от света на мъртвите след всяка снимка.

— Що за опазнозти очаквате?

Ото въртеше плаката под всякакъв ъгъл спрямо светлината, за да я огледа по-добре.

— Преди всичко юридически.

— Някой зпоменавал ли е чезън дозега?

— Не.

— А може ли да получа зто и оземдезет долара за иконограф „Акина ТР–10“ з двойно духче, телезкопични зедалчици и голяма лъзкава ръчка?

— Ъ-ъ… още не.

— Добре — философски се примири Ото. — Тогава ще поизкам пет долара за поправки и подобрения. Вече виждам, че в тази работа има нови за мен предизвикателзтва.

— Добре. Така да бъде.

Уилям огледа печатницата. Всички мълчаха и го зяпаха.

Допреди няколко дни бе очаквал всекидневието му да е… ами скучно. Както обикновено след разпращането на поредното писмо с новини. Бе свикнал да броди из града или да чете в тесния си офис, докато чака поредния клиент, който иска нещо да му се напише… или прочете.

А сега пресата го дебнеше. Вече приличаше на огромен звяр. И скоро той щеше да хвърли много думи в нейното гърло. Но няколко часа по-късно тя щеше да огладнее пак, сякаш предишните думи никога не ги е имало. Би могъл да я храни, но не и да я засити.

Потрепери. В какво затъваха всички?

Но се чувстваше и възпламенен. Някъде там имаше истина, която още не бе открил. Щеше обаче да я докопа, защото знаеше, че излезе ли този брой на улицата…

— Да му го!…

— Хррраак… пфу!

— Кряк!

Озърна се към влизащата тайфа. Разбира се, понякога истината се криеше на неочаквани места и имаше чудновати служители.

— Да печатаме — подкани Уилям.

Един час по-късно продавачите се върнаха за допълнителен тираж. От тътена на пресата тенекиите на покрива подскачаха. Купчините медни монети пред Добровръх се слягаха полека.

Уилям изучаваше отражението си в парче полиран бронз. Незнайно как целият се бе оплескал с мастило. Избърса с кърпата си каквото можа.

Бе пратил Събирателния Андрюз да продава вестниците около Двора на Псевдополис, защото откриваше у него най-устойчиво психическо здраве сред цялата тайфа. Поне пет от обитаващите го личности бяха способни да водят смислен разговор.

Досега в Стражата непременно бяха прочели историята, дори ако се е наложило да търсят помощ в тълкуването на многосричковите думи.

Усети, че някой се е вторачил в него. Обърна се и видя главата на Захариса наведена над листовете.

А зад гърба си чу кискане.

Но оттам никой не го зяпаше. Е, имаше разгорещен тристранен спор за някакви шест пенса между Добровръх, Дъртия Гнусен Рон и отново Дъртия Гнусен Рон, който умееше да се кара и сам със себе си. Джуджетата се трудеха неуморно около пресата. Ото се бе прибрал в тъмната стаичка, където отново потъна в тайнствените си занимания.

Само кучето на Рон го наблюдаваше. За четиринога твар имаше излишно нагъл и многозначителен поглед.

Преди два-три месеца някой пак се бе опитал да пробута на Уилям изтърканата мълва, че в града имало говорещо куче. За трети път тази година. Уилям обясни на човека, че това е градска легенда. И все се случваше приятелят на някой приятел да е чул как кучето говори, но тъй и не се намираше пряк свидетел. Кучето пред Уилям нямаше вид на говорещо, но пък изглеждаше да е от псуващите.

Подобни истории нямаха край. Хората се кълняха, че наследник на отдавна овехтелия анкх-морпоркски трон живеел инкогнито в града. Уилям обаче веднага разпознаваше безплодните копнежи, скрити зад такива слухове. Омръзнало му беше да слуша и че в Стражата имало върколак. Доскоро махаше с ръка презрително, но вече се колебаеше. В края на краищата и „Вестникът“ си имаше вампир…

Загледа се в стената, почукваше по зъбите си с молива.

— Ще отида да говоря с Командир Ваймс — сподели по някое време. — Така е по-добре, вместо да се свирам тук.

— Канят ни къде ли не — осведоми го Захариса. — Е, „канят“ е малко пресилено… Лейди Селачии ни заповядва да присъстваме на нейния бал следващия вторник и да напишем най-малко 500 думи, които тя, разбира се, ще прегледа преди поместването им във вестника.

— Не е зле — подвикна Добровръх през рамо. — Всякакви особи се събират на баловете, а имената…

— … продават вестника — довърши Уилям. — Знам. Захариса, ти искаш ли да отидеш?

— Аз ли?! Нямам какво да облека! Роклята за подобно сборище ще ми струва четиридесет долара. А ние не можем да си позволим чак такива разходи.

Уилям поумува и помоли:

— Стани и се завърти на място, ако нямаш нищо против.

Тя дори се изчерви.

— Това пък защо?

— Искам да ти видя мерките… нали разбираш, отвсякъде.

Тя стана и се завъртя смутено. Тайфата изсвири дружно, чуха се и непреводими коментари на джуджешки.

— Да, почти същите мерки — установи Уилям. — Ако ти осигуря много хубава рокля, ти ще намериш ли кой да ти я нагласи по тялото? Вероятно ще се наложи да я отпуснеш малко… ъ-ъ… горе.

— За каква рокля говориш? — недоверчиво попита Захариса.

— Сестра ми има стотици вечерни рокли, а през цялото време е в селското ни имение — обясни Уилям. — От години семейството ми изобщо не се мярка в града. Ще ти дам тази вечер ключа за градската ни къща, ще отидеш и ще си избереш рокля.

— Тя няма ли да се разсърди?

— Не вярвам дори да забележи. Всъщност би паднала на пода от потрес, ако научи, че някой е похарчил само четиридесет долара за рокля. Изобщо не се тревожи.

— Градската къща ли? И селското имение?…

Захариса придобиваше стряскащия журналистически усет към неудобни думи, които човек се надява да минат незабелязано в разговора.

— Семейството ми е богато — промърмори Уилям. — Но аз не съм.

Когато излезе, погледна неволно към отсрещния покрив, защото очертанията му се бяха променили, и различи осеяна с шипове глава на фона на небето.

Беше водоливник. Уилям отдавна свикна да ги мярка навсякъде из града. Случваше се някой от тях да остане на същото място месеци наред. Всъщност рядко някой виждаше как се местят от един покрив на друг. Но и рядко се появяваха в квартали като този. Предпочитаха високи каменни сгради с множество улуци и архитектурни завъртулки, които привличат гълъбите. Все пак и водоливниците трябва да ядат.

По-нататък по улицата ставаше нещо. Пред един стар склад бяха спрели няколко големи каруци и разтоварените от тях сандъци изчезваха в склада.

По пътя към Двора на Псевдополис зърна още няколко водоливника. Всички обръщаха глави да го съпроводят с поглед.

Сержант Детритус седеше зад бюрото в приемната. Учуди се, когато Уилям се появи.

— Да пукна, ако туй не беше бърза работа. Да не сте тичал по целия път дотука?

— За какво говорите?

— Ами че господин Ваймс прати да ви повикат преди… няма и три минути. Вие най-добре се качете пъргавичко при него. И не се плашете, той вече не крещи.

Уилям изкатери стъпалата и почука на вратата, която се отвори от натиска.

Командир Ваймс вдигна глава и очите му се присвиха.

— Брей, че бърза работа. Да не сте тичал по целия път?

— Не, сър, аз сам дойдох при вас с надеждата да ви задам няколко въпроса.

— Колко мило — отбеляза Ваймс.

Долавяше се атмосферата на селце, в което всичко е мирно и тихо засега — жените простират прането, котараците спят на припек, но вулканът скоро ще изригне и ще погребе стотици под пепелищата.

— Така че… — подхвана Уилям.

— Защо го направихте? — сряза го Ваймс.

„Вестникът“ беше на бюрото пред него. Уилям виждаше заглавията.

Патрицият Напада Чиновник с Нож

(Той е държал ножа, а не чиновникът)

ЗАГАДЪЧНА СЛУЧКА В КОНЮШНАТА

Странна миризма на мента

СТРАЖАТА Е ОЗАДАЧЕНА

— Озадачен съм, тъй ли? — подхвърли Ваймс.

— Ако твърдите, че не сте озадачен, сър, с радост ще поместя бележка в…

— Не пипайте тоя бележник!

Уилям си придаде изненадан вид. Бележничето беше от най-евтините и направено от толкова пъти преработвана хартия, че можеше да служи като салфетка. А отново някой се взираше в него, сякаш виждаше насочено срещу себе си оръжие.

— Няма да ми сторите същото като на Въртел — натърти Командирът на Стражата.

— Сър, всяка дума в тази история е самата истина.

— И аз бях готов да се хвана на бас. Той тъкмо такива ги върши.

— Вижте, сър, ако има нещо сбъркано в броя, просто ми кажете.

Ваймс се облегна на стола и размаха ръце.

— Ама вие все тъй ли ще отпечатвате всичко, което чуете? Значи ще фучите из моя град като отвързана стенобойна машина? Гушкате си скъпоценната честност като плюшено мече и си нямате идея колко можете да ми попречите на работата, а?

— Не нарушавам закона, като…

— Тъй ли било? Ама дали е вярно? Да се държите тъй в Анкх-Морпорк? Защо ли пък ми прилича на действия, подклаждащи размирици?

— Може да лиша някои хора от спокойствие, но е важно…

— Чудя се какво ли още ще напишете.

— Още не съм пуснал във вестника, че в Стражата имате върколак — изтърси Уилям и съжали в същия миг, но пък Ваймс вече му лазеше по нервите.

— И как научихте това? — прозвуча равен глас зад него.

Той се озърна. На стената се облягаше млада жена с много светла коса. Носеше униформата на Стражата. Сигурно бе чула целия разговор.

— Да ви представя сержант Ангуа — обади се Ваймс. — Можете да говорите пред нея всичко, което искате да кажете и на мен.

— Ами… до мен стигнаха някои слухове — запъна се Уилям.

Бе виждал сержант Ангуа по улиците. Остана с впечатлението, че тя се взира излишно остро в хората.

— Е, и? — подкани го Ваймс.

— Слушайте, ясно ми е, че това ви притеснява — подхвана Уилям. — Но ви уверявам искрено, че ще опазя тайната на ефрейтор Нобс.

Никой от двамата не продума и Уилям се поздрави мислено. Само се бе опитал да налучка, обаче стигаше да погледне лицето на сержант Ангуа, за да разбере, че е познал. То загуби всякакво изражение.

— Стараем се да не обсъждаме въпроса към коя разумна раса принадлежи ефрейтор Нобс — промърмори Ваймс след малко. — Ще сметна, че сте ни направил малка услуга, ако възприемете същия подход.

— Разбира се, сър. А сега мога ли да попитам защо сте заповядал да ме следят?

— Тъй ли съм постъпил?

— Говоря за водоливниците. Всеизвестно е, че напоследък много от тях работят в Стражата.

— Не ви следим — намеси се сержант Ангуа. — Само гледаме какво ще ви сполети.

— Заради ей туй — тупна с длан по вестника Командирът на Стражата.

— Но аз не върша нищо нередно — заинати се Уилям.

— Може би не е незаконно — поклати глава Ваймс. — Макар че сте на път да прекрачите границата. Но други хора не се отличават с моя благ и търпелив характер. Моля ви само да не пръскате с кръвта си улиците.

— Ще се опитам.

— И не записвайте това.

— Съгласен съм.

— И не записвайте, че ви казах да не записвате.

— Добре. А мога ли да запиша, че ми казахте да не записвам, че сте казал да не… — Уилям млъкна. Вулканът тътнеше. — Само се пошегувах.

— Ха-ха. И не крънкайте сведения от моите служители.

— И не пробутвайте кучешки бисквитки на ефрейтор Нобс — добави сержант Ангуа. Тя мина зад гърба на Ваймс и се загледа във „Вестника“. — „Истината ще те направи прободен“?

— Печатна грешка — сдържано обясни Уилям. — Сър, какво друго искате от мен?

— Просто да не се пречкате.

— Ще си… да, де, ще запомня. Но ако нямате нищо против да попитам… Аз какво ще получа насреща?

— Аз съм Командирът на Стражата и ви моля любезно.

— Само това ли?

— Бих могъл да ви помоля и нелюбезно, господин Дьо Слов — въздъхна Ваймс. — Защо не се опитате да видите нещата с моите очи? Извършено е престъпление. Гилдиите вдигат врява. Знаете ли поговорката за племето с многото вождове? Е, в момента имаме тъкмо излишък от около стотина вожда. Отделил съм капитан Керът и мнозина стражници да пазят Правоъгълния кабинет и чиновниците, макар че не мога да си го позволя. Защото тъй не ми достигат служители за други задачи. Трябва да се оправям с всичко туй… и да се старая да не съм озадачен. Ветинари е в нашите килии. Дръмнот също…

— Сър, нали в случая той е жертва?

— Един от хората ми се грижи за него.

— Значи не градските лекари?

Ваймс заби поглед в бележника си.

— Лекарите в този град — започна с безстрастен глас — са достойна професионална общност и не бих искал да прочета нито думичка, написана срещу тях. Но един от нашите служители случайно притежава… особени умения.

— Тоест може да различи лакът от задник?

Ваймс явно се учеше бързо. Седеше си със скръстени ръце и изписано по лицето равнодушие.

— Позволявате ли да попитам още нещо?

— Неудържим сте, а?

— Намерихте ли кучето на лорд Ветинари?

Отново никаква реакция. Но този път Уилям долови как зад маската се завъртяха няколко десетки зъбни колелца.

— Кучето ли? — повтори Командирът на Стражата.

— Струва ми се, че се казва Рошльо.

Ваймс го гледаше невъзмутимо.

— И май е териер — добави Уилям.

Дори едно мускулче не помръдна по лицето на Ваймс.

— А защо в пода стърчеше стрела от арбалет? — не мирясваше Уилям. — Трудно е да се обясни, ако не е имало още някой в стаята. Забила се е дълбоко, значи не е от рикошет. Някой е стрелял по нещо на пода. Дали нещото случайно не е имало формата на куче?

Нищо не помръдваше отсреща.

— Да не забравя и ментата — продължи Уилям. — Същинска загадка. Защо точно мента? После обаче се попитах — ами ако някой не е искал да го проследят по миризмата? Дали и той не е чул за вашия върколак? Ако разлее цял буркан с ментово масло, би могъл да го пообърка, нали?

Ето го трепването — Ваймс уж се загледа в някакъв доклад. „Джакпот!“ — мислено възкликна Уилям.[8]

Накрая Командирът на Стражата изрече с гласа на оракул, който проговаря веднъж в годината:

— Нямам ви доверие, господин Дьо Слов. Току-що проумях причината. Не само защото ще си имаме главоболия. Такава ми е работата, за туй ми дават заплата и получавам пари за поддръжка на бронята. Но се питам пред кого сте отговорен? Аз съм длъжен да обяснявам постъпките си, макар че дяволите ме взели, ако знам пред кого да се отчитам сега. А вие? Като гледам, можете да вършите каквото ви скимне.

— Сър, мисля, че съм отговорен пред истината.

— О, сериозно ли?! И как по-точно става туй?

— Извинете, не разбрах…

— Ако лъжете, истината идва ли да ви удари два-три шамара? Потресен съм. Обикновените хорица като мене отговарят пред други хора. Дори Ветинари се ослушваше… да, де, още се ослушва какво ще кажат гилдиите. А вие… вие отговаряте пред истината. Изумително. Ще ми кажете ли адреса й? Тя чете ли вестника?

— Има богиня на истината, сър — спомена Ангуа. — Ако не се лъжа…

— Едва ли се радва на мнозина поклонници — вдигна рамене Командирът на Стражата. Той се загледа в Уилям над върховете на събраните си пръсти и колелцата в главата му пак се завъртяха. — Да речем… Само да предположим, че ви попадне малка рисунка на куче. Можете ли да я отпечатате във вестника?

— _За Рошльо_ си говорим, нали? — уточни Уилям.

— Можете или не можете?

— Убеден съм, че можем.

— Много сме любопитни да узнаем защо е излаял миг преди… случката — призна Ваймс.

— А ако го намерите, ефрейтор Нобс ще си побеседва с него на кучешкия език, нали? — подхвърли Уилям.

Ваймс отново заприлича на статуя.

— Ще се постарая да ви донесат рисунката до един час.

— Благодаря. Сър, а кой управлява града в момента?

— Аз съм просто ченге — отвърна Командирът на Стражата. — Не ме осведомяват по такива важни въпроси. Очаквам обаче, че ще изберат нов Патриций. Процедурата я има в градските закони.

— Кой може да ми ги изтълкува подробно? — упорстваше Уилям.

— О, господин Въртел е най-подходящ. — Този път Ваймс се усмихна. — Много е отзивчив, струва ми се. Желая ви приятен ден, господин дьо Слов. Сержант, нали ще изпратите господин дьо Слов?

— Искам да видя лорд Ветинари — заяви Уилям.

— _Какво_ искате?!

— Не ви моля за нищо нередно, сър.

— Не може. Първо, той още е в несвяст. Второ, той е арестант при мен.

— Дори на адвокат ли не позволявате да се срещне с него?

— Младежо, негова светлост и без това е затънал в неприятности.

— А Дръмнот? Поне той не е арестант, нали?

Командирът на Стражата се озърна към сержант Ангуа, която вдигна рамене.

— Добре. Никой закон не го забранява, а не бива да тръгне мълва, че е умрял.

Ваймс взе фунията на разговорната тръба от бронзово-коженото устройство на бюрото си и се подвоуми.

— Сержант, оправиха ли проблема? — попита, без да се притеснява от присъствието на Уилям.

— Да, сър. Вече е абсолютно сигурно, че системата за пневматична поща и разговорните тръби са разделени и независими помежду си.

— Убедена ли си? Знаеш ли, че вчера стражник Кинсайд остана без зъби?

— Казаха, че нямало да се повтори, сър.

— Ами да, не може да се повтори. Той вече няма нито един зъб в устата си. Е, добре…

Ваймс погледна недоверчиво фунията и заговори в нея.

— Я ме свържете с килиите.

— _Узззип? Уипуипуип?_

— Повторете, моля.

— _Снидъл флипсок?_

— Ваймс се обажда!

— _Скитскрит?_

Командирът на Стражата върна фунията върху поставката и се втренчи в сержант Ангуа.

— Още работят, сър — допълни тя. — Казаха, че плъховете си похапвали от кожата на тръбите.

— Плъхове, значи?

— Уви, така е, сър.

Ваймс изпъшка и пак погледна Уилям.

— Сержант Ангуа ще ви заведе в килиите.

И Уилям неусетно се озова от другата страна на вратата.

— Да вървим — подкани го Ангуа.

— Как се справих? — промълви той смутено.

— Виждала съм и по-лоши случаи.

— Съжалявам, че споменах ефрейтор Нобс, но…

— О, не се тревожете и за това — махна с ръка Ангуа. — За вашата наблюдателност ще се говори дни наред в Участъка. Вижте какво… Той се отнесе снизходително с вас, защото още не е разнищил що за чудо сте, ясно? Внимавайте повечко, това се иска от вас.

— А вие вече сте ме разгадала, така ли? — заяде се Уилям.

— Да речем, че не разчитам на първите впечатления. Гледайте си в краката, има стъпала.

Тя го поведе към килиите. Уилям забеляза, но не му стигна нахалство да си запише, че там стоят на пост двама стражници.

— Винаги ли имате охрана тук? Нали килиите се заключват?

— Чух, че при вас работи вампир — вместо отговор спомена Ангуа.

— Ото ли? Ами да. Не страдаме от подобни предразсъдъци…

Тя си замълча. Отвори врата встрани от главния коридор и подвикна:

— Игор, водя посетител при пациентите.

— Ей шега, шержант.

Стаята беше ярко осветена от необичайно, примигващо синьо сияние. Край едната стена се редяха рафтове, отрупани със стъкленици. В някои шаваха странни твари… всъщност извънредно странни. Други пък плуваха вътре. Сложна машина от медни топки и стъклени прътове пръскаше искри. Но погледът на Уилям се прикова в огромно око.

Преди да изпищи, видя как една ръка се пресегна нагоре и чудовищната зеница се оказа най-голямата лупа, която бе виждал. Тя се завъртя на металната си скоба, прикрепена към челото на притежателя си. Но лицето му не беше кой знае какво подобрение в областта на пресушаващия устата ужас.

Очите не бяха симетрични. Едното ухо изглеждаше по-голямо. Кожата на лицето беше нашарена от белези. Но нищо не можеше да се сравни с уродливата коса. Мазните черни кичури на Игор бяха сресани напред, както правеха повечето млади и шумни музиканти в града, но стърчаха така, че биха могли да извадят очите на непредпазлив минувач. Работната обстановка около Игор имаше толкова… органичен вид, че той сигурно би успял да върне тези очи на мястото им.

На един тезгях бълбукаше аквариум. Вътре няколко картофа лениво плуваха напред-назад.

— Игор е в нашия екип от криминалисти — представи го сержант Ангуа. — А това е господин Дьо Слов. Иска да види пациентите.

Уилям забеляза погледа, с който Игор стрелна Ангуа. Тя добави:

— Господин Ваймс няма нищо против.

— Тогава минете оттук. — Игор се затътри по коридора покрай Уилям. — Приятно ми е, когато ни посещават, господин дьо Слов. Както ще забележите, тук обштановката е шпокойна. Ще отида да взема ключовете.

— Той защо произнася неправилно само някои „с“? — прошепна Уилям, когато Игор се заклатушка към един шкаф.

— Старае се да следва духа на новото време. Досега не сте ли срещал някой Игор?

— Такъв — никога! Той има два палеца на дясната си ръка!

— Игор е от Юбервалд — обясни Ангуа. — Всички Игоровци са пристрастени към самоусъвършенстването. Впрочем те са великолепни хирурзи. Само не се здрависвайте с някой от тях по време на гръмотевична буря…

— Ето, готово — довлече се при тях Игор. — При кого ще влезем първо?

— Лорд Ветинари? — подсказа Уилям.

— Той още шпи.

— Досега ли?!

— Няма нищо чудно. Шлед толкова тежък удар…

Сержант Ангуа се прокашля гръмко.

— Говори се, че е паднал от коня — спомена Уилям.

— Е, да… И се е ударил в пода, предполагам — промърмори Игор, озъртайки се към Ангуа.

Завъртя ключа.

Лорд Ветинари лежеше на тясно легло. Беше блед, но наглед спеше спокойно.

— Изобщо ли не се е събуждал? — попита Уилям.

— Не. Наглеждам го през четвърт час. Шлучва ше. Понякога тялото просто си казва: „Я да ши пошпя.“

— Чувал съм, че той почти не спи — вметна Уилям.

— Може би сега си наваксва — отвърна Игор и безшумно затвори вратата.

Отключи съседната килия.

Дръмнот седеше в леглото с превързана глава. Сърбаше супа. Май се стресна, когато ги видя, и едва не разля паницата.

— Как сме, как сме? — попита Игор толкова бодро, колкото му позволяваше осеяното с шевове лице.

— Ами-и… поне аз се чувствам много по-добре…

Младият мъж се взираше неуверено в тях.

— Това е господин Дьо Слов, който иска да говори с вас — осведоми го Ангуа. — А аз ще отида да помогна на Игор с очните ябълки или каквото там измисля…

Уилям остана насаме с ранения сред неловка тишина. Дръмнот явно беше от хората, чийто характер не се разгадава от пръв поглед.

— Вие сте синът на лорд Дьо Слов, нали? — пожела да се увери чиновникът. — И списвате този лист с новини…

— Да — примирено отвърна Уилям. Май му предстоеше цял живот да остане син на баща си. — Хъм… Казват, че лорд Ветинари ви е намушкал с нож.

— Така казват, да — съгласи се чиновникът.

— Нали за вас се отнася?

— Почуках на вратата, за да му дам броя от вестника, както той нареди. Негова светлост отвори, влязох в стаята… И после се опомних тук, а господин Игор се грижеше за мен.

— Сигурно е било голямо сътресение за вас.

Уилям си позволи мимолетен прилив на гордост, че „Вестникът“ е бил замесен в случката, макар и като дреболия.

— Увериха ме, че съм щял да остана без ръка, ако Игор не е бил толкова изкусен с иглата — сериозно промълви Дръмнот.

— И главата ви е превързана — изтъкна очевидното Уилям.

— Предполагам, че съм паднал и съм се ударил, когато… когато съм пострадал.

„О, богове — въздъхна безмълвно Уилям, — той се смущава от положението.“

— И съм убеден непоклатимо — продължи чиновникът, — че е станало някакво недоразумение.

— Негова светлост беше ли претоварен напоследък?

— Негова светлост винаги е претоварен. Такава му е работата.

— Известно ли ви е, че трима свидетели са го чули да казва, че ви е убил?

— Не мога да си обясня този факт. Вероятно са се заблудили.

Този път думите прозвучаха отсечено. „Всеки момент“ — предупреди се Уилям…

— Според вас защо… — подхвана, но се оказа прав.

— _Сигурно_ не съм длъжен да говоря с вас — прекъсна го Дръмнот. — Нали?

— Прав сте, обаче…

— _Сержант!_ — изкрещя чиновникът.

В коридора отекнаха бързи стъпки и вратата се отвори.

— Какво има? — надникна Ангуа.

— Приключих разговора си с този господин — заяви Дръмнот. — И съм уморен.

Уилям въздъхна и прибра бележника.

— Благодаря ви. Много ми… хъм, помогнахте. — В коридора се обърна към Ангуа: — Той изобщо не иска да повярва, че негова светлост може да го е нападнал.

— Нима?…

— Май е отнесъл доста лош удар по главата.

— Тъй ли?…

— Чуйте ме — дори аз вече надушвам, че има нещо странно.

— Интересно…

— _Схванах_ — кимна Уилям. — Завършила сте школата по общуване на господин Ваймс.

— Щом казвате…

— Лоялността е превъзходно качество.

— Наистина ли? Изходът е ей там…

След като предвидливо изпроводи Уилям на улицата, сержант Ангуа се върна в кабинета на Ваймс и кротко затвори вратата зад себе си.

— Значи е забелязал само водоливниците? — подхвърли Командирът на Стражата, който също наблюдаваше отиващия си Уилям през прозореца.

— Очевидно. Но не бих го подценила, сър. Наблюдателен е. Веднага напипа главоблъсканицата с онази ментова бомбичка. А колцина от стражниците биха забелязали на каква дълбочина се е забила стрелата в пода?

— За съжаление си права.

— Видя и втория палец на Игор. Да не споменавам пък, че почти никой друг не бе обърнал внимание досега на плуващите картофи.

— Игор още ли не се е отървал от тях?

— Не е, сър. Надява се, че само след едно поколение ще имаме комбинирана риба с картофки на масата.

Ваймс въздъхна.

— Сержант, остави ги тия картофки. Какви са залаганията?

— Моля, сър?

— Знам какво става в дежурната стая. Нямаше да са стражници, ако някой не приемаше залагания.

— За господин Дьо Слов ли?

— Именно.

— Е… Шест към десет, че до идния понеделник ще е труп.

— Дали не би могла да споменеш съвсем нехайно, че не одобрявам тия неща?

— Добре, сър.

— Провери кой записва залаганията и щом установиш, че е Ноби, вземи му тефтерчето.

— Слушам, сър. А нещо за господин Дьо Слов?

Командирът на Стражата позяпа тавана.

— Колко служители сме отделили за наблюдение?

— Двама.

— Ноби обикновено е много прозорлив в пресмятането на шансове. Според теб двама стигат ли?

— Не.

— Съгласен съм. Но имаме твърде много работа. Ще трябва да си научи урока по трудния начин. Лошото на трудния начин е, че урокът е само един.

Господин Лале излезе от пресечката, където току-що се бе спазарил за пакетче, в което щеше да намери отрова за плъхове, смесена с прах за пране.

Завари господин Шиш да чете голям лист.

— Туй к’во е?

— Неприятност, доколкото виждам — отвърна партньорът му, сгъна листа и го прибра в джоба си. — Да, имаме си проблеми.

— Тоя град взе да ми опъва …аните нерви — заяви господин Лале, когато продължиха по улицата. — Вече имам …ано главоболие. И кракът ме боли.

— Не се оплаквай. И мен ухапа. Голяма грешка допусна с това куче.

— Сега да не ми изтърсиш, че не биваше да стрелям по него?

— Не, но трябваше да го улучиш. Избяга.

— Някакво си куче — изръмжа господин Лале. — К’во толкова ще ни направи? Да не стане …ан свидетел или нещо такова? А ония нищо не ни казаха за никакво …ано куче. — Усещаше в глезена си сгорещяването, което подсказва, че някой отдавна не си е мил зъбите. — Опитай ти да носиш човек на рамо, а куче да те хапе по краката! И как тъй …аното зомби не спомена, че тоя тип бил такъв …ан бързак? Ако не беше зяпнал оня …ан тъпанар, щеше да ме докопа!

Господин Шиш вдигна рамене. Но вече си бе отбелязал на ум да стори нещо по въпроса. Господин Въртел пропусна да спомене пред Новата фирма немалко неща и преди всичко факта, че Ветинари е по-пъргав от ядосана кобра.

Това щеше да струва на адвоката голяма сума. Господин Шиш замалко се размина с порязване.

Гордееше се обаче, че наръга чиновника и избута Чарли пред вратата да дърдори на глупавите слугини. Това липсваше в предварителния замисъл. Ето как работеше Новата фирма. Щракна с пръсти. Успяваха да реагират, разсъждаваха бързо, бяха изобретателни…

— Извинете, господа…

От тъмен ъгъл им се изпречи някакъв силует, стиснал ножове и в двете си ръце.

— Аз съм от Гилдията на крадците — заяви непознатият. — Извинете, но това е официален грабеж.

За голяма изненада на грабителя господин Шиш и господин Лале нито се стреснаха, нито се уплашиха въпреки размерите на ножовете му. По-скоро приличаха на двама ентомолози, зърнали съвсем нов вид пеперуда, която размахва миниатюрна мрежичка насреща им.

— Официален грабеж ли? — бавно повтори господин Лале.

— О, вие сте гости на нашия хубав град? — досети се грабителят. — Значи днес имате късмет, господине и… кхъ, господине. Грабеж на стойност двадесет и пет долара ще ви осигури защита от последващи улични нападения за срок от шест месеца. А само тази седмица предлагаме бонус — можете да изберете тази красива кутия с кристални чаши за вино или този полезен комплект пособия за барбекю, който ще събуди завистта на вашите приятели.

— Тоест… действате законно, така ли? — уточни господин Шиш.

— Какви …ани приятели, бе? — изсумтя господин Лале.

— Да, уважаеми господине. Лорд Ветинари е на мнение, че щом в града бездруго ще има някаква престъпност, по-добре тя да бъде организирана.

Господин Шиш и господин Лале се спогледаха.

— Е, Законност е второто ми име… едва ли не — вдигна рамене господин Шиш. — Оставям нещата в твои ръце, господин Лале.

— И щом сте новодошли, мога да ви предложа нашата промоция — грабеж на стойност сто долара. Той ви осигурява защита за срок от двадесет и шест месеца, получавате и тази книжка с ваучери за обслужване в ресторанти, наемане на карети, покупка на облекло и развлечения с обща стойност по текущи цени цели двадесет и пет долара! Вашите съседи ще се пръснат от…

Ръката на господин Лале се протегна светкавично. Пръсти колкото зрели банани стиснаха грабителя за гушата и праснаха главата му в стената.

— Уви, второто име на господин Лале е Гадняр — отбеляза господин Шиш и запали цигара.

Сочните звуци от избликналия негаснещ гняв на неговия партньор продължаваха зад гърба му, а той взе една чаша за вино.

— Ех… Нескопосано гравирани и изобщо не са кристални. Нима никой не заслужава доверие в нашата епоха? Просто да се отчае човек.

Тялото на грабителя се свлече на земята.

— Аз май ще избера …ания комплект за барбекю — реши господин Лале, прекрачвайки нещастника. Разкъса опаковката и извади престилка на бели и сини шарки, като я огледа критично. — Аха, „Убий готвача!“. — Надяна престилката презглава. — Ей, туй вече си го бива. Май трябва да си намеря малко …ани приятели, та да ми завидят. А за …аните ваучери к’во ще кажеш?

— Срещу тях ще ти пробутат само боклуци — поклати глава господин Шиш. — Така се освобождават от залежала стока, която никой не иска да купи.

Захвърли книжката в калта.

— А бе, не е зле — отсъди господин Лале. — Намерих у него двайсетина долара, значи сме на далавера.

— С най-голямо удоволствие ще се махна от това място — сподели господин Шиш. — Твърде смахнато ми се струва. Хайде да сплашим нашия мъртъв приятел и да се прибираме.

— Айнгънгъ… РВО!

Викът на необуздания вестникопродавец отекна из здрачния площад, когато Уилям го пресичаше на път към Бляскавата улица. Личеше, че броят още се купува добре.

Съвсем случайно зърна заглавието, когато се разминаваше с един мъж.

ЖЕНА РАЖДА КОБРА

Не му се вярваше Захариса да е пуснала собствен брой. Върна се тичешком при продавача и видя, че това не е „Вестникът“.

Името бе изписано несравнимо по-старателно от джуджешкото изпълнение:

— Какво е това? — обърна се към продавача, който беше няколко слоя кал над тайфата на Рон.

— Кое това?

— Ей това!

Нелепо прекъсналото интервю с Дръмнот бе вбесило сериозно Уилям.

— Не питай мене, тузар. Само знам, че ми дават по едно пени за всяка бройка.

— „Дъжд от супа в Генуа“? „Кокошка снася три пъти едно и също яйце по време на ураган“? Откъде се взе това?!

— Тузар, ако бях грамотен, нямаше да пробутвам вестници, нъл тъй?

— Някой друг издава вестник! — прозря Уилям.

Погледът му се плъзна към дребния шрифт в долния край на единствената отпечатана страница, а на нея и най-дребният шрифт се набиваше на очи.

— И то на Бляскавата улица!

Спомни си носачите, които разтоварваха каруците пред стария склад. Но кой би могъл… Ха, Гилдията на гравьорите, и още как! Имаха и пресите, и парите. Все пак два пенса беше нелепа цена, макар и за една страничка с глупости. Ако продавачът взема половината, как, в името на небесата, би останала някаква печалба за издателя?

Тогава осъзна — не това е важното… Целта беше да съсипят „Вестника“.

Срещу бараката зад „Кофата“ вече се мъдреше голяма червено-бяла табела на „Вестителя“. И там се бяха наредили още каруци.

Едно от джуджетата на Добровръх надничаше иззад ъгъла.

— Вътре вече имат три преси. Видя ли какви ги свършиха, а? Пуснаха си вестничето за половин час!

— Да, ама е само една запълнена страница, при това с измишльотини.

— Тъй ли… Дори историята за змията ли?

— Обзалагам се на хиляда долара… — Уилям си спомни, че според подзаглавието чудото се случило в Ланкър. — Добре де, на сто долара.

— Туй не е най-лошото — утеши го джуджето. — По-добре влез да чуеш.

— Да ти цитирам ли заглавията? — посрещна го гласът на Захариса.

— Непременно — изпъшка Уилям и се настани зад затрупаното си бюро.

— „Гравьорите предлагат на джуджетата хиляда долара за тяхната преса“.

— О, не-е…

— „Опит за привличане на фотограф-вампир и неуморна авторка със заплати по петстотин долара“ — продължи тя.

— Ох, това вече е…

— „Джуджетата избъзикани с хартията“.

— _Какво?!_

— Цитирам дословно Гунила Добровръх — сопна се Захариса. — Не се преструвам, че знам точното значение на думата, но научих, че хартията ще стигне само за още един брой.

— И ако искаме да си купим, цената се е вдигнала петорно — допълни Добровръх. — Гравьорите изкупуват цялото количество. Закони на търсенето и предлагането, тъй ни казва Краля.

— Кой крал? — начумери се Уилям. — А, за господин Краля ли говориш?

— Ъхъ, за Краля на Златната река — потвърди джуджето. — Веднага да ти река — можем да купуваме и на новата цена, ама щом ония отсреща продават вестника си по два пенса, нищо няма да остава за нас.

— Ото обеща на човека от гилдията, че види ли го още веднъж тук, ще наруши клетвата си заради него — съобщи Захариса. — Страшно се ядоса, защото онзи го подпитваше как успява да прави годни за печат иконографии.

— А ти какво реши?

— Оставам. Изобщо не им вярвам, прекалено увъртат. И ми се сториха… долнопробни типове. Но какво ще правим сега?

Уилям захапа нокътя на палеца си и се вторачи в бюрото. Размърда крака и случайно подритна сандъка с парите, който отекна с насърчителна тежест.

— Можем да поорежем тиража, мисля си — вметна Добровръх.

— Но тогава хората няма да си купуват нашия вестник — възрази Захариса, — а трябва да го купуват, защото в него има истински новини.

— Да си призная, във „Вестителя“ са по-интересни — възрази джуджето.

— Защото онези отсреща плюят на фактите! — озъби му се Захариса. — Нямам нищо против пак да получавам само един долар на ден, а Ото каза, че е готов да работи за половин долар, ако може и занапред да спи в мазето.

Погледът на Уилям още блуждаеше.

— Като оставим настрана истината — промълви унесено, — с какво друго разполагаме, което липсва на гилдията? Можем ли да печатаме по-бързо от тях?

— С една преса срещу три? — намръщи се Добровръх. — Няма да стане. Хващам се на бас обаче, че можем да набираме по-бързо от тях.

— И това означава, че…

— … вероятно ще ги изпреварим с продажбите на първия тираж.

— Добре-е… Може и да ни помогне… Захариса, познаваш ли някого, който си търси работа?

— Дали познавам?! Ти не четеш ли писмата?

— Всъщност не…

— Мнозина търсят работа! Живеем в Анкх-Морпорк!

— Чудесно. Подбери трите писма с най-малко граматически грешки и изпрати Скалата да наеме авторите им.

— Един от тях е господин Бенди — предупреди го Захариса. — Иска допълнителни задачи. Не умирали достатъчно интересни хора. Знаеш ли, че той се забавлява, като ходи на разни събрания и записва дословно всичко, което се казва там?

— Наистина ли записва точно?

— Изобщо не се съмнявам. Тъкмо такъв тип ми се струва. Но не ми се вярва, че имаме място за такива…

— Утре излизаме на четири страници. И не ме гледай така! Имам още сведения за случая с Ветинари, а ни остава… половин денонощие, за да подготвим следващия брой.

— Колко пъти да ти повтарям, че Краля няма да ни продаде хартия на поносима цена? — намеси се Добровръх.

— О, ето ти още една история — ободри се Уилям.

— Не, исках да ти втълпя, че…

— Знам. Трябва да напиша нещо, после двамата ще отидем да си поприказваме с него. А, да… Пратете някого до семафорната кула, разбрахме ли се? Искам да изпратя съобщение до краля на Ланкър. Мисля, че се запознахме с него преди време.

— Семафорните съобщения струват пари. Много пари.

— Нищо, все пак го направете. Все някак ще намерим пари. — Уилям се наведе над стълбата към мазето. — Ото!

Вампирът се подаде до кръста. Държеше полуразглобен иконограф.

— Какво мога да направя за ваз?

— Сещаш ли се за още нещо, което би помогнало да увеличим продажбите?

— Зега пък какво изкате от мен? Знимки, които зкачат от зтраницата? Говорещи картинки? Или портрети, чиито очи ви зледят, накъдето и да мръднете?

— Няма защо да се засягаш — успокои го Уилям. — Не те карам да ги правиш цветни или…

— Цветни? — повтори вампирът. — Това ли е взичко? Лезна работа за цветните знимки. Кога изкате да започнем?

— Няма начин — отсече Добровръх.

— О, така ли мизлите? Има ли наоколо някой, който изработва цветно зтъкло?

— Ъхъ, познавам джуджето от работилницата за цветно стъкло на Федърско шосе — потвърди Добровръх. — Правят го в стотици разцветки, но…

— Назтоявам незабавно да видя образци. Зъщо и на цветни мазтила. Нали можете да зе здобиете з цветни мазтила?

— Няма проблем — увери го джуджето, — само че и от тях ще са ни нужни стотици оттенъци…

— Не — врътна глава вампирът. — Ще зъзтавя зпизък на необходимото. Разбира зе, не обещавам всичко да е първа клаза от първия път. Не бива да зе заяждате, че няма изящна игра на отблязъци по езенните лизта. Но ярките цветове ще зе печатат чудезно. Зтига ли ви зазега?

— Ще бъде просто изумително.

— Благодаря.

Уилям се изправи.

— А сега да вървим при Краля на Златната река.

— Открай време се чудя защо хората го наричат така — промълви Захариса. — В края на краищата наблизо не тече никаква река от злато, нали?

— Господа…

Господин Въртел чакаше във фоайето на безлюдната къща. Изправи се при влизането на Новата фирма, стискайки чантата си. Наглед беше в неприсъщо за него лошо настроение.

— Къде се губихте толкова време?

— Похапнахме, господин Въртел. Вие не се появихте сутринта, а господин Лале има навика да огладнява.

— _Казах ви_ да не се набивате на очи.

— На господин Лале това му е трудничко. Впрочем всичко мина добре. Трябва да сте чул. Е, да, замалко да ни убият, защото вие пропуснахте да ни кажете какво ли не и това ще ви струва скъпичко, но на кого му пука за нас? Та какъв ви е проблемът този път?

Господин Въртел ги изпепели с поглед.

— Господин Шиш, времето ми е ценно. Няма да го губя с празни приказки. Какво направихте с кучето?

— Никой нищичко не ни каза за туй куче — вметна господин Лале и господин Шиш незабавно осъзна грешката му.

— Аха, значи все пак сте се натъкнали на кучето — отбеляза господин Въртел. — И къде е то?

— Няма го. Избяга. Ухапа ни по …аните крака и офейка.

Адвокатът въздъхна и сякаш повя полъх от древна гробница.

— _Осведомих ви,_ че в Стражата има върколак.

— И какво от това? — отвърна господин Шиш.

— Върколакът няма да се затрудни с разпита на кучето.

— Какво?! Значи тук хората ще се вслушат в някакво си куче?! — усъмни се господин Шиш.

— Уви, да. И кучето има своя индивидуалност. Това е важно. А правните прецеденти дават възможност само за недвусмислено тълкуване. Господа, в историята на този град досега сме изправяли на съдебен процес седем прасета, едно котило плъхове, четири коня, една бълха и един пчелен рой. Миналата година допуснаха един папагал като важен свидетел на обвинението в дело за убийство и се наложи да уреждам участието му в програмата за защита на свидетелите. Доколкото ми е известно, в момента е пребоядисан панаирджийски експонат далеч оттук. — Господин Въртел поклати глава. — За съжаление и животните имат своето място в съдебния процес. Разбира се, могат да бъдат внесени разнообразни възражения. Но същественото в случая, господин Шиш, е несъмнената упоритост, с която Командир Ваймс ще се възползва от свидетелските показания на кучето. И ще започне да разпитва… хора. Той вече знае факти, които му изглеждат нелепи, но е принуден да се придържа в рамките на доказателствата и уликите, а с такива не разполага. Ако открие и кучето, според мен кълбото ще започне да се разплита.

— Бутнете му няколко хилядарки — подсказа господин Шиш. — Безотказно средство за укротяване на стражници.

— Чух, че последният, който се е опитал да подкупи Ваймс, още не може да сгъва единия от счупените си пръсти.

— Свършихме цялата …ана работа, за която ни наехте! — изрева господин Лале, сочейки обвинително зомбито с показалец колкото наденичка.

Господин Въртел сякаш за пръв път го изгледа от главата до петите.

— „Убий готвача!“… Колко забавно! Аз обаче бях останал с впечатлението, че сме наели професионалисти.

Господин Шиш предусети насоката на разговора и отново хвана юмрука на партньора си, увисвайки за миг над пода.

— _Пликовете,_ господин Лале — напомни сърдито. — Този знае много…

— Трудничко е да знаеш нещо, ако си …ан труп! — изръмжа господин Лале.

— Всъщност именно тогава съзнанието придобива кристална яснота — възрази адвокатът.

Той стана и господин Шиш забеляза как го постига едно зомби — използваше мускулите си поред и не толкова се изправяше, колкото се разгъваше нагоре.

— А другият ви… помощник още ли е жив и здрав? — осведоми се адвокатът.

— Върнахме го в избата, къркан е до козирката — съобщи господин Шиш. — Чудя се защо да не го очистим още сега. Едва не си плю на петите, когато видя Ветинари. Ако Патрицият не се беше стъписал, щяхме да си докараме белята. Кой ще забележи още един труп в град като вашия?

— Стражата, господине. Докога ще се налага да ви повтарям? Те са смразяващо способни да забележат всякакви неща.

— Нашият господин Лале няма да остави много за забелязване… — Господин Шиш помълча и добави: — Значи толкова ви е страх от Стражата, а?

— Намираме се в Анкх-Морпорк! — не се стърпя и адвокатът. — Изключително космополитно настроен град. Не проумяхте ли, че понякога смъртта тук е само мимолетна неприятност? Имаме си магьосници, имаме си и всевъзможни медиуми. А труповете имат навика да се появяват изневиделица. Не искаме Стражата да се добере до никаква следа, ясно ли ви е?

— Значи ще слушат какво им дрънка един …ан мъртвец? — учуди се господин Лале.

— Не виждам причина да не го изслушат. В момента и вие правите точно това, ако не греша. — Зомбито се поуспокои. — Между другото не пренебрегвам вероятността отново да използваме вашия… колега. Още някое кратко представление, за да убедим и недоверчивите. Засега той е прекалено ценен, за да се… оттегли от сцената.

— Добре де, както искате. Ще ви го пазим в шишенце — промърмори господин Шиш. — Но за кучето искаме допълнително заплащане.

— За едно куче ли, господине? — изви вежди адвокатът. — Бих очаквал дори господин Лале да надхитри куче.

— Първо трябва да намерим проклетото псе — напомни господин Шиш, който предвидливо застана пред партньора си. — А в този град си ги имате в изобилие.

Зомбито въздъхна.

— Бих могъл да добавя към хонорара ви скъпоценни камъни за още пет хиляди долара. — Вдигна ръка. — Не оскърбявайте и двама ни, като кажете по навик „десет хиляди“. Задачата не е особено трудна. Загубените кучета в града се озовават или в някоя от подивелите глутници, или започват нов живот като чифт ръкавици.

— Искам да знам от кого получавам тези заповеди — заяви господин Шиш.

Усещаше тежестта на Дезорганизатора в джоба си.

Господин Въртел се постара да покаже учудването си.

— От мен, господине.

— Питам кои са вашите клиенти.

— Що за въпрос?!

— Засмърдя на политика — настоя господин Шиш. — А с нея не се излиза на глава. Задължително е да знам колко надалеч да избягаме, когато се разчуе какво е станало. И кой ще ни защити, ако ни хванат.

— В този град, господа — подхвана адвокатът, — фактите никога не са каквито изглеждат. Вие се погрижете за кучето, а за вас… има кой да се погрижи. Изпълняват се различни замисли. Кой може да установи какво всъщност се е случило? Хората се объркват твърде лесно — казвам го след цели векове, прекарани в съдебните зали. Чувал съм неведнъж, че лъжата може да обиколи света, преди истината да си обуе ботушите. Какво отвратително твърдение, не мислите ли? Затова… не изпадайте в паника и всичко ще бъде наред. И не вършете глупости. Моите… клиенти имат силна памет и дълбоки джобове. Възможно е да наемат и други убийци. Разбрахте ли ме? — Той щракна закопчалките на чантата си. — Желая ви приятен ден.

— Да намерим скапаното куче — предложи след минута господин Шиш.

— И как ще го търсим?

— Умно.

— Ей тоя …ан начин най-много го мразя.

Наричаха го Краля на Златната река. Това беше признание за неговото богатство и постижения, както и за източника на успеха му. Естествено не се подразбираше класическата река от злато. Все пак новият прякор бележеше значителен напредък в сравнение с предишния — Хари Пикнята.

Хари Краля бе натрупал състоянието си, като прилагаше усърдно едно старо правило: „Където има боклук, намират се и грошове.“ Изхвърлените от хората неща направо воняха на пари. Особено човешките неща.

Той положи основите на богатството си, когато започна да оставя празни кофи до странноприемниците в центъра на града, преди всичко онези, които бяха по-далеч от реката. Вземаше съвсем скромна такса, за да прибира пълните кофи.

И никой не се питаше каква е по-нататъшната им съдба. Но Хари Краля знаеше къде да търси ключа към неизчерпаемото благоденствие — почти всичко, колкото ще да е отвратително, влиза в употреба все някъде. Има немалко хора, които постоянно се нуждаят от големи количества амоняк и селитра. Ако не успееш да продадеш отпадъка на алхимиците, тогава ще го купят селяните. Но дори те да откажат, не бива да забравяш, че кожарите могат да извлекат полза от каквото и да е вещество.

Хари се чувстваше като единствения човек в миньорско селище, който знае как изглежда златоносната руда.

Заемаше се с цели улици, разнообразяваше услугите. В по-заможните квартали домовладелците му плащаха, за да отнесе нощните отпадъци, конската тор, боклука и дори кучешките мръсотии. Тези хора нямаха ли представа колко са готови да се изръсят кожарите за най-фините бели кучешки фъшкии? Все едно някой му плащаше, за да отнася диаманти.

Хари не можеше да устои на изкушението. Светът беше готов да си потроши краката от бързане да му даде парите си. Все пак се случваше за нещо да не се намери купувач — нито производителите на котешки храни, нито кожарите, нито дори господин Диблър. Непродадената стока попадаше във величавите торища, сътворени от Хари по-надолу по течението на реката. Там вулканичната жега на разлагането създаваше плодородна пръст („10 пенса на чувал, носете си свои чували…“) от всичко, включително — ако се вярва на слуховете — и от разни сенчести предприемачи, които не побеждаваха в конкурентните битки („… пиршество за далиите във вашата градина“).

Поддържаше обаче бизнеса с дървесните отпадъци и парцалите по-близо до дома си наред с огромните казани, от които продължаваше да избликва богатство. Може би защото съпругата му Ефи беше склонна да говори само за тази част от деловите му начинания. Мълвата гласеше, че пак тя е причината за свалянето на дълго будилата възхищение табела „Х. Краля — Отнасяме пикнята от 1961 година“. Имаше нова табела — „Х. Краля — Преработваме природни ресурси“.

Един трол отвори вратичка в грамадната двукрила порта. Хари беше много напредничав и в наемането на работници, които не принадлежаха към човешката раса. Вероятно играеше роля и обстоятелството, че троловете изобщо не можеха да усетят миризмата на органични отпадъци.

— К’во има?

— Ако обичате, предайте на господин Краля, че го моля за среща.

— За к’во?

— Бих искал да купя от него големи количества хартия. Предайте му, че го търси господин Дьо Слов.

— Сегинка.

Вратичката се затръшна. Зачакаха. След няколко минути тролът им отвори.

— Краля ще ви приеме веднага — оповести той.

От двете страни на портата огромни черни ротвайлери налитаха върху прътите на клетките си. Всеки знаеше, че Хари ги пуска в двора нощем. Бе се постарал всеки да знае това.

Краля на Златната река си бе подредил офиса в двуетажна барака, откъдето можеше да наглежда бълващите изпарения купчини и цистерни на империята си.

Макар и скрит наполовина зад бюрото си, пак изглеждаше огромен. Имаше лъскаво розово лице и теме, покрито с няколко кичура. Едва ли някой би успял да си го представи без неизменните ръкавели и тиранти, нито без димящата великанска пура в устата. Дали пък с нея не прогонваше вонята?

— Добър вечер, момчета — поздрави ги дружелюбно. — Какво искате да сторя за вас? Що ли питам, като знам…

— Помните ли ме, господин Кинг? — обади се Уилям.

Хари кимна.

— Синчето на лорд Дьо Слов, нали? Вмъкнахте в ония писма миналата година, че наш’та Дафни се е омъжила, спомням си. Мойта Ефи много се зарадва, че толкова нафукани хора са научили за сватбата.

— Господине, писмото стана доста по-голямо напоследък.

— Чух — сподели дебелакът. — Вече събираме доста вестникарска хартия. Има полза и от нея, наредил съм на момчетата да я складират отделно.

Хари прехвърли пурата от единия ъгъл на устата си в другия. Не можеше да чете и да пише, което изобщо не му пречеше да надхитря грамотните. Наемаше стотици работници да разделят и разпределят боклука. Не му струваше скъпо да наеме още неколцина, които да вършат същото с думите.

— Господине… — започна Уилям.

— Не съм тъп, момчета — спря го Хари. — Знам за какво сте дошли. Но и вие знаете как е в бизнеса…

— Ние обаче изхвърчаме от бизнеса, като останем без хартия! — избълва Добровръх.

Пурата пак се премести.

— А вие сте?…

— Гунила Добровръх — обади се Уилям. — Моят печатар.

— Джудже, значи… Нямам нищо против джуджетата, ама не ви бива за боклукчии. Гнолите не искат много пари, но дребните мръсници изяждат половината отпадъци. С троловете се погаждам. Идват при мен, щото им плащам добре. Най-печени са големите — сортират денем и нощем. Струват колкото теглото си в злато, ама отскоро и горе-долу толкова взеха да искат като заплата. — Пурата отново обиколи устата. — Съжалявам, момчета. Сделката си е сделка. Щеше ми се да ви помогна, ама разпродадох хартията. Значи не мога.

— Прецаквате ни просто ей тъй? — не повярва Добровръх.

Хари изгледа джуджето с присвити очи през мътния въздух.

— Ти ли ще ми говориш за прецакване? Не вярвам да знаеш какво е кално мангизище, а?

Гунила вдигна рамене.

— Но аз знам — подхвърли Уилям. — Едва ли намеквате за значението на израза в криминалния жаргон. Предполагам, че говорите за голяма плътна топка от кал и монети, каквито се образуват в старата канализация, където водата се завихря. Понякога се събират значителни суми.

— Какво?! — сащиса се Хари. — Ръчичките ти са като на момиченце… — Пурата му увисна за миг от изумление. — Как научи?!

— Много обичам думите, господине.

— Почнах с ровичкане в тинята още тригодишен — осведоми го Хари и се смъкна по-удобно в креслото. — И намерих първото си кално мангизище. Както си е подреден светът, едно от големите хлапета ми го взе. Вие ще ми приказвате за прецакване… Ама аз имах нюх за бизнес. И като се развъртях…

Седяха и го слушаха, Уилям малко по-търпеливо от Гунила. Всъщност беше искрено омаян, макар че вече знаеше почти цялата история. Хари Краля не пропускаше повод да я разкаже.

Младият Хари бил същинска фурия на мръсотията и не губел бъдещето от погледа си. Претърсвал бреговете и дори лепкавите води на Анкх за загубени монети, парчета метал, буци въглища, изобщо всичко, което можело да има някаква стойност. Преди да навърши осем години, вече наемал други хлапета да работят за него. Големи райони от реката му принадлежали. Или прогонвал, или прикотквал другите банди. Самият той не се биел зле, а вече можел и да плаща на онези, които се биели още по-добре от него.

Така започнал възходът му към наистина златното бъдеще. Истинска история на цивилизацията, макар и погледната от самото дъно.

— Господине, вие не сте член на никоя гилдия, доколкото ми е известно — вметна Уилям.

Пътешествието на пурата от единия край на устата до другия се ускори — ясен признак, че е улучено болно място.

— Скапаните гилдии… — изсумтя Краля. — Казаха ми в очите, че мястото ми било в Гилдията на просяците! На мен! През целия си живот и за една дреболийка не съм се примолил! Ама че наглост! Тъй че ги пратих по дяволите. И без гилдиите се оправям. Плащам добре на мойте момчета и разчитам на тях.

— Господине, тъкмо гилдиите се опитват да ни съсипят. Знаете, че е така. Осведомен съм, че научавате почти всичко, което става в града. Ако не можете да ни продадете хартия, с нас е свършено.

— А какво ще разправят за мене, ако почна да развалям сделки? — подхвърли Краля.

— Господине, това е моето кално мангизище — упорстваше Уилям. — А хлапетата, които се мъчат да ми го отнемат, са много големи.

— Ей, момко… Когато онова хлапе ми отмъкна калното мангизище, аз не почнах да цивря. И тогава си знаех, че имам нюх, чатна ли? Не се отказах и намерих още много кални мангизища. А като станах на осем години, платих на двама тролове да намерят хлапето, дето вече беше пораснало, и да го бият до два реда сълзи и три реда сополи. Това знаеше ли го?

— Не, господине.

Хари Краля се загледа през дима и на Уилям му се стори, че го оглежда като нещо, намерено в купчините отпадъци.

— Най-малката ми дъщеря Хермиона… ще се омъжи в края на седмицата — сподели нехайно Хари. — Голямо тържество ще бъде. В храма на Офлър. С хорове и още каквото се полага. Поканих всички тежкари, щото Ефи настояваше. Няма да дойдат, то се знае. Не и заради Хари Пикнята.

— Но щеше да има представители на „Вестника“ — увери го Уилям. — И щяхме да отпечатаме цветни снимки. Само че още утре отпадаме от бизнеса.

— Цветни, а? Някой да не ги рисува по всеки брой?

— Не, измислихме… по-особен начин — уклончиво отвърна Уилям.

Отчаяно се надяваше, че Ото е говорил сериозно. Не само бяха стигнали до ръба на пропастта, ами вече се навеждаха над нея.

— Такова нещо си струва да се види — проточи Хари.

Уилям пак остана с неприятното впечатление на образования човек, който се досеща, че неграмотният срещу него може за един ден да го купи и продаде десетина пъти.

— Господине, наистина се нуждаем от тази хартия — натърти, за да прекъсне мълчанието.

— Има нещо у теб, господин Дьо Слов — призна накрая Краля. — Познавам добре писарушките, на които плащам, ама ти хич не ми мязаш на писарушка. Приличаш ми на човек, дето е готов да изгребе цял тон гадости, за да измъкне меден грош. Чудя се как може да си станал такъв.

— Господине, умоляваме ви да ни продадете малко хартия на старата цена — настоя Уилям.

— А, няма как. Казах ти вече. Сделката си е сделка. Взех пари от гравьорите.

Уилям пак отвори уста, но Добровръх го потупа по ръката. Краля явно напредваше към някакво далечно умозаключение.

След малко Хари застана до прозореца и огледа замислено двора с бълващите гнусни изпарения купчини.

— Ха, гледай ти… — изуми се подчертано. — Виждате ли я онази каруца до другата порта?

Виждаха я добре.

— Поне стотина пъти съм втълпявал на момчетата да не зарязват натоварени коли до отворена порта. Някой ще вземе да отмъкне товара.

Уилям се питаше кой ли би дръзнал да открадне нещо от Краля на Златната река с неговите нажежени торища.

— В каруцата е последната четвърт от доставката за Гилдията на гравьорите — съобщи Хари сякаш на света като цяло. — Изчезне ли, ще трябва да им връщам пари. Май ще си поприказвам по-строго със старшия на смяната. Много взе да се разсейва.

— Уилям, време е да си тръгваме — заяви Добровръх и го задърпа.

— Но защо? Още не сме…

— Как да ви се отплатим, господине? — обърна се джуджето към Краля, докато устремно крачеше към вратата.

— Шаферките щели да носят „о-дьо-нил“, ама да пукна, ако знам що за чудо е това — подхвърли Хари. — А, да… Не получа ли от вас осемдесет долара до края на месеца, вие, момци, ще затънете… — пурата обиколи устата — … много дълбоко. С главите надолу.

Само след две минути каруцата заскрибуца през портата пред странно равнодушния поглед на трола, който беше старши на смяната.

— _Не е кражба_ — повтори троснато Добровръх, хванал юздата. — Краля връща парите на ония копелета, а ние му плащаме по старата цена. Значи всички сме доволни освен „Вестителя“, ама на кого му пука?

— Не ми хареса онова подмятане за дълбокото затъване — сподели Уилям. — И то с главите надолу.

Щом съпроводи с поглед каруцата, Краля викна на един чиновник от долния етаж и го накара да донесе стар брой на „Вестника“ от отпадъците. Седеше невъзмутимо, докато човекът му четеше изпоцапания смачкан лист.

По едно време се ухили и накара чиновника да повтори някои от по-сочните изречения.

— А, знаех си аз… Момчето е родено с дарба да рови в боклука. Жалко, че не е отраснало в прилично семейство.

— Господине, да подготвя ли плащането за Гилдията на гравьорите?

— Ъхъ.

— Сигурен ли сте, че ще си върнете парите?

Хари Краля обикновено не понасяше подобни въпроси. Плащаше на чиновниците да водят сметките, не да обсъждат решенията му. Но бе натрупал богатството си, като измъкваше всичко лъскаво от тинята. Не би пропуснал да се възползва от нечий нюх.

— Я ми кажи що за цвят е „о-дьо-нил“.

— О, един от онези мъчни за постигане цветове. Оттенък на светлосиньото с намек за зелено.

— Има ли мастило с такъв цвят?

— Може да се направи, но ще е скъпо.

Пурата пак обиколи устата на Хари. Знаеше се, че глези дъщерите си, защото му беше жал, че страдат заради баща, който трябва да смени два пъти водата във ваната, докато остане просто мръсен.

— Не е зле да наглеждаме нашето вестникарче — реши той накрая. — Иди да кажеш две-три думи на момчетата. Не искам Ефи да се разочарова.

Захариса видя, че джуджетата пак преустройват пресата. Всъщност машината рядко запазваше формата си повече от няколко часа. Променяха я в движение.

Момичето вече проумяваше, че джуджетата имат нужда само от брадвите си и някакъв начин да си запалят огън. Така успяваха да си направят ковачница, в нея пък изковаваха прости инструменти, с тях изработваха сложните инструменти и вече бяха в състояние да свършат всяка работа.

Двама от тях и сега ровеха в парчетиите, струпани край стените от предишните наематели на бараката. Вече бяха стопили доста желязо, успяха да извлекат и оловото от боята по люлеещите се кончета. Други се изнизваха с тайнствени задачи и се връщаха крадешком с малки пакети. Джуджето се отличава и с умението да използва нещата, които хората захвърлят, дори ако още не са ги захвърлили.

Стреснаха я трясък в мазето и звучни ругатни на юбервалдско наречие, което изглеждаше особено подходящо за изразяване на недоволство от живота. Тя притича до отвора.

— Добре ли сте, господин Вик? Да донеса ли четката и лопатката?

— Извинете, гозпожице Захариза. Зтъпих в дребна дупка по пътя на прогреза.

Тя слезе по стълбичката.

Ото стоеше пред импровизираната си работна маса. По стените висяха кутии с духчета. Саламандри дремеха в клетките си. Земна змиорка шаваше в голяма тъмна стъкленица. Но съседният буркан беше счупен.

— Пипах незръчно и го зъборих — обясни вампирът смутено. — И глупавата змиорка се завря зад мазата.

— Хапе ли?

— О, не, толкова за лениви…

— Ото, а с какво се занимавате?

Тя се взря по-внимателно в нещо едро върху масата. Той тутакси се опита да застане пред нея.

— О, взичко е още в екзперименталния зтадий…

— Печат на цветни снимки, нали?

— Да, обаче призпозоблението зазега е твърде грубовато…

Захариса долови някакво движение. Избягалата земна змиорка, налегната от скука зад масата, се устремяваше мудно към нови хоризонти.

— Моля ви, не я… — започна Ото.

— О, няма нищо, аз изобщо не съм гнуслива…

Пръстите на Захариса се свиха около змиорката.

Когато се опомни, Ото й вееше трескаво с черната си кърпичка.

— Ох… — Тя се опита да седне. — Ото?

— Да, гозпожице?

— Сега ми кажете какво се случи всъщност, когато сграбчих змиорката.

Вампирът трепна.

— Защо първо не зи починете? Може би зега не е най-добрият…

— Видях разни неща. Имаше… пламъци. И хора. И шум. Само за миг. Все едно цял ден се изниза пред очите ми за секунда! Какво се случи?

— Ами… — неохотно започна Ото. — Нали знаете, че заламандрите поглъщат зветлина?

— Да, разбира се.

— Е, змиорките пък поглъщат тъмна зветлина. Не замата тъма, а зветлината в нея. Тъмната зветлина… вижте какво, тъмната зветлина… Просто не е изучена добре дозега. По-тежка е от нормалната, затова повечето зе е зтекла към дъното на моретата или в най-дълбоките пещери на Юбервалд. Но винаги има по мъничко от нея дори в обикновения мрак. Много е увлекателно…

— Разбрах. Някакъв вид магическа светлина. Може ли да стигнем по-бързичко до същината?

— Чувал зъм твърдения, че тъмната зветлина е първоначалната, от която произлизат другите видове…

— Ото!

Той вдигна бледата си ръка, за да я успокои.

— Трябва да ме иззлушате! Чувала ли зте за теорията, че няма назтояще? Защото ако е делимо, то не може да е назтояще, а ако не е делимо, значи липзват началото, което го звързва с миналото, и краят, водещ към бъдещето. Филозофът Хайдехолан ни уверява, че цялата Взелена е замо някаква зи зтудена зупа от разбъркано време. А онова, което наричаме поток на времето, предзтавлява квантови флуктуации в тъканта на прозтранзтво-времето.

— Сигурно имате много дълги зими в Юбервалд…

— Вижте, змята зе, че именно тъмната зветлина е доказателзтво за това твърдение — упорито продължи вампирът, пренебрегвайки подмятането. — Тя е зветлина без време. И не е задължително онова, което озветява, да зе злучва зега.

Той млъкна, сякаш очакваше нещо.

— Нима намеквате, че ни показва картини от миналото? — учуди се Захариса.

— Или от бъдещето. Или от някое друго мязто. Разбира зе, взъщнозт между тях няма никаква разлика.

— И насочвате това към главите на хората?!

Той видимо се притесни.

— Да, вече забелязвам чудати зтранични ефекти. Е, да, знам отдавна, че зпоред джуджетата тъмната зветлина имала… змахнато въздейзтвие. Но те поначало за много зуеверни и зе отнезох лековато към приказките им. Зега обаче… — Вампирът порови в хаоса върху масата и извади една иконография. — Ох, толкова е объркано. Филозофът Клинг пък казва, че умът зъщо имал тъмна и зветла зтрана, а тъмната зветлина… зе вижда з тъмната зтрана на ума…

Пак се запъна.

— Слушам ви — учтиво напомни Захариса.

— Чаках гръмотевицата — обясни вампирът. — Уви, не зме в Юбервалд.

— Съвсем се оплетох — промърмори момичето.

— Вижте… Ако зъм у дома и кажа нещо зъдбовно, например „тъмната зтрана на ума“, щеше да позледва внезапна гръмотевица. А ако позоча замък върху зтръмен зъбер и изрека: „Ето го замъка“, някой вълк задължително ще нададе печален вой. — Ото въздъхна. — В зтарата родина пейзажът е пзихотропно назтроен и знае какво зе очаква от него. А тук за зъжаление околните замо ме гледат озобено.

— Добре, добре — кротко се обади Захариса, — значи е магическа светлина, в която се виждат смайващи картини.

— Това е много… везтникарзко опизание — любезно отбеляза вампирът и показа иконографията. — Вгледайте зе внимателно. Изках да знимам едно джудже, което видях в кабинета на Патриция, а ето какво зе получи…

Различаваха се размазани петна и спирали. Наистина се забелязваше и бледият силует на джудже, легнало по корем на пода, вторачено отблизо в нещо. Но пред всичко останало се открояваше фигурата на лорд Ветинари. По-точно — двама Ветинари, зяпнали се изцъклено.

— Е, нали е неговият кабинет и той прекарва повечето си време там — потърси обяснение Захариса.

— Може и да е заради това — съгласи се Ото. — Вече знаем, че не винаги нещата, които призъзтват реално, за налице и във физичезкия змизъл. Вижте тази знимка.

— О, хубав портрет на Уилям — одобри Захариса. — Тук, в мазето. И… този зад него не е ли лорд Дьо Слов?

— Така ли? Не го познавам. Зигурен зъм обаче, че го нямаше в мазето, когато направих знимката. Но… но щом опознаете гозподин Уилям, вече ви е язно, че в извезтен змизъл неговият баща винаги наднича над рамото му…

— Тръпки да те побият…

Захариса огледа боязливо стените на мазето. Камъните бяха стари и омърляни, но не и опушени от пожар.

— Преди малко видях… хора. Сражаваха се. Имаше пламъци. И… някакъв сребърен дъжд. Но как е възможно да вали под земята?

— Не знам. Затова зе опитвам да изучавам тъмната зветлина.

Отгоре се чуха гласовете на Уилям и Добровръх.

— Съветвам ви да не споменавате пред другите за това — реши Захариса и се обърна към стълбичката. — Имаме си предостатъчно неприятности. Да, тръпки да те побият…

— Ама защо просто не почнем да блъскаме разни …ани глави в стените, докато някой не ни каже къде е …аното куче? — недоумяваше господин Лале.

— Изкушавам се — въздъхна господин Шиш. — Но нека оставим това като резервен вариант…

— Да му го…

И двамата се озърнаха.

— Рекох им аз, рекох им — огънати са тия петмезени ръбове…

Дъртия Гнусен Рон се влачеше по улицата, стиснал под мишница снопче броеве на „Вестника“. В другата си ръка държеше снадената връв на невзрачното си помиярче. Зърна Новата фирма и се оживи.

— Харгълурп? Господа, искате ли вестник?

Господин Шиш почти усети, че второто изречение, макар и уж казано със същия глас, беше някак натрапчиво и неестествено. Пък и беше смислено…

— Имаш ли дребни? — обърна се към господин Лале и се потупа по джобовете.

— Ще вземеш да си купиш …ания вестник? — слиса се партньорът му.

— Всичко с времето и мястото си, господин Лале. Заповядай, човече.

— Хилядолетни пръсти и скариди, да му го… — изрече Рон и добави: — Много съм ви задължен, господа.

Господин Шиш разгърна „Вестника“.

— Чудя се… — Задави се с думите и прочете отново заглавието. — „Виждали ли сте това куче?“… А стига, бе. Много ли продаваш от тези хартийки? — подхвърли на Рон.

— Украсете локвата, викам им. Ъхъ, стотици на ден, господине.

Пак тази недоловима разлика между двата гласа…

— Стотици… — промърмори господин Шиш.

Загледа се в кучето на вестникопродавеца. Откри явна прилика с онова на картинката, но всички териери бяха едва ли не еднакви.

— Стотици… — повтори и прочете кратичката бележка под рисунката. Изведнъж се опули. — Май вече имаме резервен вариант…

Кучето ги позяпа откъм земята, докато се махнат.

— На косъм се размина — отбеляза, когато свърнаха зад ъгъла.

Дъртия Гнусен Рон пусна вестниците на мокрия калдъръм и извади студена наденица от дълбините на грамадното си палто.

Разчупи я на три равни части.

Уилям се подвоуми, но от Стражата му донесоха свястна рисунка, а той съзнаваше, че дребният приятелски жест е съвсем уместен в момента. Ако затънеше дълбоко (и то с главата надолу), искаше да се надява, че някой ще го издърпа за краката.

Написа отново историята за Патриция, като добави всичко научено наскоро, макар да не беше нищо особено. Откровено казано, закъсваше за новости.

Захариса пък бе съчинила бележка за появата на „Вестителя“. Уилям отново се поколеба. Да, ама си беше новина, както и да се отнасяше към нея. Не можеха да я пренебрегнат просто така, освен това запълваше място на страницата.

Хареса му и началото: „Самонарочен конкурент на отдавна утвърдилия се «Анкх-морпоркски вестник» откри седалището си на Бляскавата улица…“

— Наточила си перото — похвали той Захариса, загледан в нея над бюрото.

— Да, уча се. Вече знам, че ако видя на улицата бягащ гол мъж, трябва да го разпитам за името и адреса му, защото…

Уилям довърши в един глас с нея:

— … имената продават вестника.

Поседя кротко. Сърбаше отвратителния чай, който си варяха джуджетата. Поне замалко изпита непознато блаженство. В този миг, на това място беше свободен. Броят беше завършен. Тайфата идваше за следващия тираж. Бяха се сдобили с пъстра колекция от разнебитени колички, за да изкарват сноповете вестници на улицата. Разбира се, след час-два гладната паст на пресата щеше да зейне отново. И Уилям пак щеше да бута огромния камък нагоре по склона, досущ като онзи митологичен герой… как му беше името?…

— Кой е бил обречен да бута камък по хълма и всеки път камъкът да се търкулва обратно на крачка от върха?

Захариса изобщо не вдигна глава.

— Човек, който е имал нужда от ръчна количка ли? — промълви и ядно забучи поредното листче на стърчащия пирон.

Уилям веднага разпозна гласа, обременен от предстоящата досадна работа.

— С какво се мъчиш?

— Репортаж от Дружеството на анкх-морпоркските оздравяващи акордеонисти… — промърмори момичето, докато пишеше трескаво.

— Нещо не е наред ли?

— Да. Пунктуацията. Липсва. Май ще се наложи да поръчаме допълнителна каса запетайки.

— Тогава защо си губиш времето?

— Споменати са поименно двадесет и шест души.

— Като оздравяващи акордеонисти ли?

— Да.

— Няма ли да се оплачат?

— Никой не ги задължава да свирят на акордеон. А, да… Имало е и голяма катастрофа на Широката улица. Преобърнала се каруца и изсипала няколко тона брашно на улицата. Два коня зад нея се подплашили и разсипали товар от пресни яйца, после пък се разлели тридесет бидона мляко… Какво ще кажеш за това заглавие?

Показа му листчето.

ВЕЛИКАНСКИ

КАЛЕН КЕКС

В АНКХ-МОРПОРК!!

Уилям се замисли. Да… Заглавието някак си съдържаше всичко необходимо. И плахият опит за хумор си беше тъкмо на мястото. Именно такива новини развеселяваха компанията около масата в пансиона на госпожа Еликсирска.

— Махни втория възклицателен знак. И ще стане съвършено. Как научи за произшествието?

— О, стражник Фидимънт намина да ми разкаже — обясни Захариса, сведе поглед и ненужно размести хартиите по бюрото си. — Да си призная, май малко се е увлякъл по мен.

Мъничка и доскоро пренебрегвана част от Аза на Уилям мигновено се наежи. Струваше му се, че твърде много млади мъже с удоволствие разказваха разни случки на Захариса. И с учудване се чу да изрича:

— Ваймс като че не позволява на подчинените си да говорят с нас.

— Знам, ама защо да се сърди, че съм чула за няколко сандъка счупени яйца?

— Така е, но…

— Освен това виновна ли съм, че някои младежи с удоволствие говорят с мен?

— Не си, но…

— Впрочем приключих за днес. — Захариса се прозя. — Прибирам се вкъщи.

Уилям скочи толкова припряно, че си ожули коленете в ръба на бюрото.

— Ще те изпратя дотам.

— Олеле, стана осем без четвърт — учуди се момичето и облече палтото си. — Защо се заседяваме толкова дълго на работа?

— Защото пресата не спи — поклати глава Уилям.

Излязоха на смълчаната улица, а той още се чудеше дали пък Патрицият не е бил прав за тази преса. Тя излъчваше някаква… принуда. Сякаш беше куче, което се вторачва в теб, докато не го нахраниш. И то опасничко куче. „Куче ухапало човек… Но нали това не е новина, а вехтина?“

Захариса му позволи да я изпроводи до началото на нейната улица и там спря.

— Ще притесним дядо, ако ме види с теб. Знам, че е глупаво, обаче… Съседите, нали се сещаш? Заради всички тези разправии с гилдията…

— Знам. Хъм…

Въздухът помежду им може би натежа за миг, докато се гледаха.

— Ъ-ъ, не знам как да започна — смънка Уилям, но рано или късно трябваше да изплюе камъчето. — Чувствам се длъжен да ти призная, че макар да си много привлекателно момиче, не си мой тип.

Тя го удостои с поглед, стар като света, и отвърна:

— Благодаря, че се престраши да бъдеш откровен.

— Е, хрумна ми, че понеже работим заедно…

— Не се притеснявай, радвам се, че някой от двама ни го каза. Като слушам колко гладко ти се плъзгат думите по езика, момичетата сигурно се редят на опашка пред теб, а? Ще се видим утре.

След няколко секунди на втория етаж в къщата светна прозорец.

Уилям препусна вихрено и закъсня за вечеря само колкото госпожа Еликсирска да се втренчи многозначително в него. Поне не го прогони от масата за неучтивостта му. Сериозно провинилите се получаваха вечерята си на малката масичка в кухнята.

И в момента обсъждаха новините от деня. Господин Макълдъф си беше купил „Вестителя“ и двете издания на „Вестника“, за да остане стожер на осведомеността.

Стигнаха до общо съгласие, че новините във „Вестителя“ са по-интересни. Госпожа Еликсирска обаче забрани да се обсъжда темата за змиите по време на хранене и сподели мнението си, че вестниците не бивало да разстройват хората така. Но дъждовете от насекоми и подобни събития напълно потвърдиха мнението на седящите около масата за далечните страни.

„Вехтини… Прав беше негова светлост. Не новини, а вехтини. Да казваш на хората онова, което вече приемат за истина…“

Имаше съгласие и по въпроса за лукавостта на Патриция. Стигна се до общия извод, че „онези горе“ до един са такива. Господин Уайндлинг заяви, че в града се е възцарил хаос и било крайно време за промени. Господин Дългокоп вметна, че не би си позволил да говори за положението в града, но напоследък търговията със скъпоценни камъни преживявала истински разцвет. Господин Уайндлинг спомена, че някои умеели да се възползват от чуждата беда. Господин Проун изрази възгледа си, че никой в Стражата не можел да си напипа задника и с двете ръце. Този израз едва не му заслужи място до масата в кухнята. Никой не се съмняваше, че Ветинари е сторил каквото се приказва за него, значи мястото му е зад решетките.

Уилям се качи рано в стаята си. Бе свикнал постепенно с кулинарията на госпожа Еликсирска, но нищо освен заплахата за отрязване на крак или ръка не би го заставило да опита втори път кафето й.

Просна се на леглото си в мрака (госпожа Еликсирска раздаваше по една свещ на седмица, а покрай вълненията той забрави да си купи нова) и се помъчи да мисли.

Стъпките на господин Въртел отекваха в празната бална зала.

Зае мястото си насред кръга от светлина с леко опънати нерви. Бездруго като зомби не обичаше да застава близо до запалени свещи.

Прокашля се.

— Е, какво ще кажете? — попитаха го от едно кресло.

— Не са прибрали кучето — съобщи адвокатът. — Редно е обаче да призная, че във всички други подробности свършиха работата си майсторски.

— Колко зле може да се обърне положението, ако Стражата намери животното?

— Доколкото съм осведомен, кучето е престаряло. Наредих изрично на господин Шиш да го издирят, но не вярвам, че ще му е лесно да се вмъкне в кучешката общност на града.

— Наоколо се навъртат и други върколаци, нали?

— Да — невъзмутимо потвърди господин Въртел, — но няма да се намесят. Малцина са, а и сержант Ангуа от Стражата има огромно влияние сред тях. Биха се побояли да помогнат на външни хора, защото тя непременно ще научи.

— И ще им стовари Стражата на главите ли?

— Опасявам се, че би предпочела да реши проблема самостоятелно — възрази адвокатът.

— Кучето сигурно отдавна е попаднало в казана на някое джудже — предположиха от друго кресло.

Всички в кръга около свещите се засмяха.

— Ако нещо… се обърка — подхванаха от някое кресло, — какво могат да кажат тези двамата?

— Познават само мен — напомни господин Въртел. — На ваше място не бих се тревожил излишно. Ваймс спазва правилата.

— Открай време подозирам, че е необуздан и свиреп човек.

— Именно. Той се познава добре и тъкмо затова спазва правилата. Впрочем срещата на гилдиите е утре.

— И кой ще бъде новият Патриций?

— Това ще бъде решено след внимателно обсъждане и грижливо обмисляне на всяко предложение — предположи адвокатът с глас като смазочно масло.

— Господин Въртел… — разнесе се от едно кресло.

— Моля?

— Не ни прилагайте тези похвати. Ще изберат Скроуп, нали?

— Голяма част от видните личности в този град са настроени в полза на господин Скроуп.

— Добре.

И застоялият въздух се изпълни със звънтящото безмълвие на неизречени слова.

Изобщо не беше необходимо някой да каже: „Мнозина от най-силните в този град дължат положението си на Ветинари.“

Никой не отвърна: „Няма спор. Но за хората, които се стремят към власт, благодарността е недостатък. Те имат навика да се вглеждат в настоящето. Никога не биха и помислили да свалят Ветинари от поста му, но щом вече го няма, ще проявят практичност.“

Не се чу въпросът: „Някой няма ли да защити Ветинари?“

А тишината не отговори: „О, всеки ще измисли добра дума за него: «Горкичкият… от претоварването е, да знаете»; «Тихите води са най-дълбоки»; «Най-добре е да го настаним в място, където не би навредил нито на себе си, нито на околните. Не сте ли съгласни?»; «Все пак е заслужил малка статуя, струва ми се»; «Можем поне заради доброто му име да заповядаме на Стражата да приключи случая»; «Трябва да гледаме напред». Ето как всичко се променя тихомълком. Без врява и почти без бъркотия.“

Никой не спомена: „Да убиеш образа — каква великолепна идея! Обикновеното убийство е еднократно, а това убива по малко всеки ден.“

В едно от креслата обаче изрекоха:

— Питах се дали лорд Дауни или дори господин Богис…

От друго кресло го прекъснаха:

— О, стига! Защо да го правят? Така е много по-добре.

— Вярно, вярно. Господин Скроуп се отличава с разнообразни достойнства.

— Почтен семеен човек, както научих.

— И се вслушва в гласа на народа.

— Не в буквалния смисъл, надявам се.

— Разбира се. Но е винаги готов да приеме уместен съвет. От… по-осведомените.

— Ще има голяма нужда от съвети.

Не сметнаха за подходящо да добавят: „Той е един полезен идиот.“

— Въпреки всичко… наложително е да укротим Стражата.

— _Знам,_ че Ваймс ще прави каквото му е заповядано. Длъжен е. Скроуп ще е законно избран като Ветинари. А Ваймс е от хората, които трябва да имат началник, защото така придават законен вид на постъпките си.

Адвокатът се прокашля.

— Това ли е всичко, господа?

— А какво ще кажете за „Анкх-морпоркски вестник“? — сетиха се в едно кресло. — Дали не се заражда нов дребен проблем?

— Хората се забавляват — намеси се господин Въртел. — Никой не го приема сериозно. А и още в първия ден „Вестителят“ се продаде в двойно по-голям тираж. „Вестникът“ изпитва недостиг от пари. Както и… затруднения с доставките.

— Онази история с жената и змията беше любопитна — подхвърлиха от някое кресло.

— Нима? — промълви господин Въртел.

В креслото, от което споменаха за пръв път „Вестника“, се мътеше някаква идея.

— Ще ми олекне, ако няколко подходящи момчета им счупят пресата.

— Това би привлякло нежелателно внимание — не се съгласиха в друго кресло. — А във „Вестника“ жадуват за внимание. Онзи… писач копнее да бъде забелязан.

— Е, щом настоявате…

— Нямам такова намерение. Но „Вестникът“ ще спре. — В останалите кресла внимаваха какво се изрича точно от това кресло. — Младежът е идеалист. Тепърва му предстои да открие, че общественият интерес не е онова, от което обществото се интересува.

— Бихте ли повторил по-бавно?

— Опитвах се да обясня, господа, че на читателите може и да им харесва направеното от него, обаче си купуват „Вестителя“. Там новините са по-интересни. Казвал ли съм ви, господин Въртел, че лъжата може да обиколи света, преди истината да си обуе ботушите?

— Сравнително често, сър. — Зомбито забрави за миг присъщите си обноски, но веднага добави: — Ценно прозрение.

— Радвам се. — В най-важното кресло изсумтяха сдържано. — Господин Въртел, не изпускайте от поглед нашите… изпълнители.

Настъпи полунощ и в храма на Ом на улицата на Малките богове. Само една свещ гореше във вестиария. Бе поставена в много тежък и сложно украсен свещник. Би могло да се твърди, че пламъчето отправяше молитва, макар и от евангелието на злосторниците: „И нека не ни сгащят, докато ровим за плячка.“

Господин Шиш тършуваше в един шкаф.

— Не мога да подбера нищо с твоите мерки. Като гледам, ще трябва да… О, не, печеняго! Тамянът е за горене!

Господин Лале кихна и бучиците изтракаха като шрапнел в отсрещната стена.

— Предупреждавай навреме, де… Аз изрових тука някакви книжа.

— А бе, ти пак ли се насмърка с прах за излъскване на печки? — укори го господин Шиш. — Съсредоточи се, чатна ли? Намерих само това, но поне ще ти пасне…

Вратата изскърца и в стаята влезе дребничък стар жрец. Господин Шиш по инстинкт сграбчи големия свещник.

— Извинете, вие за нощната служба ли сте дошли? — попита примигващият старец.

Този път господин Лале хвана ръката на партньора си, преди да е замахнал.

— Ти да не се побърка? Що за човек си? — изръмжа гневно.

— Какво?! Не можем да го пуснем, за да…

Господин Лале изтръгна сребърния свещник от ръката му.

— Ама виж го …аното нещо! — възкликна, загърбил слисания жрец. — Истински Селини! Поне на пет века! Гледай как е източил резбата нагоре към чашката! Готин, за теб това май са само три …ани кила сребро, а?!

— Всъщност… хъм, изработен е от Мазник — поправи го нисичкият жрец, който още не бе превключил на подходящата умствена скорост.

— Кой, ученикът ли? — От изненада зениците на господин Лале спряха да се въртят лудешки. Обърна свещника и се загледа в дъното. — Ей, прав си бил! Ето я емблемата на Селини, ама под нея е издълбано мъничко „М“. За пръв път виждам някое от …аните му ранни изделия. Бил е още по-изкусен със среброто, ама жалко за тъпата му фамилия. Преподобни, знаеш ли за колко може да се продаде това?

— Питахме се дали няма да вземем седемдесет долара — обнадежди се жрецът. — Беше в купчината стари мебели, които една възрастна дама дари на Църквата. Да си призная, запазихме го досега от добри чувства към нея…

— А при вас ли е кутията? — Господин Лале неуморно разглеждаше шедьовъра. — Изработвал е великолепни …ани кутии. От вишнево дърво.

— О… не ми се вярва…

— Направо …ана срамота.

— А… толкова ли е ценен? Ако не се лъжа, имаме още един такъв в някой долап.

— Намерите ли по-запален колекционер, можете да изкопчите четири …ани хилядарки — заяви господин Лале. — Ама щом имате …ан чифт, май ще вдигнете до дванайсет хиляди. В момента …аният Мазник много се търси.

— Дванадесет хиляди! — избълва старецът и очите му светнаха с блясъка на смъртния грях.

— Или повече — пресметна господин Лале. — Щото е …ана прелест. Горд съм, че видях тоя свещник. — Изгледа кисело господин Шиш. — Пък ти щеше да го използваш като …ан тъп тежък предмет.

Той почтително остави свещника върху масата във вестиария и грижливо го забърса с ръкав. После се обърна светкавично и стовари юмрук върху главата на жреца, който се свлече с тиха въздишка.

— Имали още един в …ан долап! Честно, ще взема да се изплюя!

— Искаш ли да го вземем? — делово попита господин Шиш, който тъпчеше някакви дрехи в чувал.

— Хич не ми се ще. Тукашните прекупвачи на крадено ще го претопят заради среброто. И ще ме гризе …аната съвест. Дай да намерим …аното куче и да се разкараме от тая дупка. Изпадам в …ана депресия.

Уилям се обърна на другата страна, събуди се и ококори очи.

Две минути по-късно госпожа Еликсирска слезе в кухнята, въоръжена с фенер, маша и преди всичко с ролки в косата. Съчетанието би смазало бойния дух на почти всеки крадливо настроен натрапник.

— Господин Дьо Слов! Какво правите?! В полунощ!

Уилям само се озърна и продължи да отваря шкафовете.

— Много съжалявам, че съборих тиганите. Ще ви платя всяка повреда. Но къде е тази везна?!

— Везна ли?…

— Да! Кухненската везна! Къде е?

— Господин Дьо Слов, аз…

— Къде е проклетата везна, госпожо Еликсирска? — изръмжа Уилям отчаяно.

— Господин Дьо Слов, засрамете се!

— Самото бъдеще на града е сложено на везната, госпожо!

Недоумението успя да избута оскърбеното достойнство.

— Нима ще мерите бъдещето на града с моята везна?

— Да! Да! Не е изключено!

— Е… Щом е така… Тя е в килера до чувала с брашното. Значи на целия град?…

— Твърде е възможно!

Уилям се опита да напъха тежката везна в куртката си, но платът запращя.

— О, моля ви, вземете стария чувал от картофите — оживено предложи госпожа Еликсирска.

Уилям сграбчи чувала, напъха вътре везната с тежестите и се втурна към изхода.

— С Университета, реката и всичко останало ли? — нервно попита зад гърба му хазяйката.

— Да, несъмнено!

Тя стисна устни.

— Надявам се, че ще измиете везната старателно.

Накрая Уилям позабави крачка. Голямата желязна везна и тежестите му взеха дъха.

Първо тичаше, после ходеше, накрая влачеше чувала по скованата от студ мъглива улица към бараката зад „Кофата“.

Прозорците на „Вестителя“ още светеха. „До среднощ ли трябва да оставаш, за да съчиняваш лъжи? Но аз нося нещо истинско. Дори тежко.“

Задумка по вратата на „Вестника“, докато не му отвори едно от джуджетата. То изгледа изцъклено задъхващия се Уилям дьо Слов, който профуча край него и стовари чувала върху най-близкото бюро.

— Моля те, вдигни от сън Гунила. Трябва да подготвим следващото издание! И може ли да ми събереш десет долара?

Наложи се Добровръх да разнищва историята. Появи се от мазето по дълга нощница, но с непоклатимо закрепен на главата шлем.

— Не десет долара, а десет монети по един долар — обясняваше Уилям на смаяните джуджета. — Не десет долара на дребно.

— Защо?

— За да проверя колко тежат седемдесет хиляди долара!

— Ама ние нямаме седемдесет хиляди!

— Я ме чуйте — търпеливо ги подкани Уилям. — Дори едничка монета от един долар ще ми свърши работа. Но с десет монети измерването ще е по-точно, не схванахте ли? Въпрос на прости сметки.

Най-сетне джуджетата извадиха от своя сандък с парите десет монети, които бяха измерени прилежно. После Уилям отвори бележника си на празна страница и започна да пише трескаво. Джуджетата чакаха почти тържествено, сякаш той провеждаше алхимичен експеримент. Накрая Уилям вдигна глава, осенен от прозрение.

— Около триста килограма… — промълви. — Ето колко тежат седемдесет хиляди долара на монети. Кой знае, може да има толкова силен кон, че да носи и тях, и ездач, но… Ветинари се подпира на бастун, като ходи, видяхте го. Цяла вечност не би му стигнала да натовари коня, а и дори да се бе измъкнал, щял е да се влачи по пътя. Ваймс непременно се е досетил за това. Сам ми каза, че фактите са тъпи!

Добровръх вече стоеше пред редицата от наборни каси.

— Щом си готов, шефе, почваме.

— Добре… — Уилям се запъна. Знаеше фактите, но какво подсказваха? — Ъ-ъ… Набери заглавието: „Кой натопи лорд Ветинари?“ Следва текстът… ъ-ъ… Ами… „Анкх-морпоркската Градска стража вече допуска, че поне едно лице е било замесено в…“

— Схватката ли? — подсказа джуджето.

— Не.

— Мелето?

— Не. „… в нападението, извършено в двореца онзи ден сутринта“. Ъ-ъ… „Разкритите факти подтикват към заключението, че лорд Ветинари не само не е нападнал своя секретар, както се предполагаше, а и може би е заварил злосторници на местопрестъплението.“

Ръката на джуджето летеше над буквите — …з-л-о-с-т-о-р-н-и-ц-и-н-а…

И спря.

— _Сигурен_ ли си? — промърмори Добровръх.

— Не, но моята догадка с нищо не е по-лоша от другите. Конят е бил натоварен не за бягство, а за да бъде намерен. Някой е осъществявал спретнато планче, само че нещо се е объркало. Поне това знам. Така… Нов абзац. „Един кон в конюшните е бил натоварен с триста килограма монети, но в сегашното си здравословно състояние Патрицият…“

Друго джудже запали печката. Трето разваляше набора от предишното издание. В стаята настана делова шетня.

— Запълнихме двайсетина сантиметра, имаме и заглавие — пресметна Добровръх, когато Уилям млъкна. — Ще пораздрусаме града. Искаш ли да вмъкнем още нещо? Госпожица Захариса драсна няколко реда за бала на лейди Селачии, има и няколко дреболии.

Уилям се прозяваше. Напоследък май сънят все повече не му достигаше.

— Сложи ги.

— Донесоха и съобщението по семафора от Ланкър, докато те нямаше — добави джуджето. — Струваше ни още петдесет пенса за вестоносеца. Не помниш ли, че прати запитване за змиите? — учуди се, щом видя стъписания поглед на Уилям.

Съобщението бе изписано старателно с красивия почерк на дежурния в семафорната кула. Вероятно най-чудатите редове, предадени досега с новата технология.

Личеше, че и крал Верънс е наясно колко струва една дума, изпратена по семафора.

ЖЕНИТЕ ЛАНКЪР НЯМАТ ПВТР НЯМАТ НАВИК ДА РАЖДАТ ЗМИИ ТЧК ТОЗИ МЕСЕЦ РОДЕНИ ДЕЦА УИЛЯМ ТЪКАЧЕВ КОНСТАНС ПОКРИВАРСКА КАТАСТРОФА КОЛАРОВА ТЧК ИМАТ РЪЦЕ КРАКА НЯМАТ ОТРОВНИ ЗЪБИ

— Ха! Заклещихме ги натясно! — зарадва се Уилям. — Дай ми само пет минутки и ще съчиня бележка по това съобщение. Скоро ще видим дали мечът на истината може да съсече дракона на лъжите.

Бодони го погледна благо.

— Нали тъкмо ти разправяше, че лъжата може да обиколи света, преди истината да си обуе ботушите?

— Да, но сега ще кажем истината.

— Е, и? Тя вече обу ли си ботушите?

Добровръх кимна на останалите прозяващи се джуджета.

— Момци, хайде по леглата. Аз ще оправя всичко.

Щом те се изнизаха по стълбичката към мазето, Гунила седна, извади сребърна кутийка и я отвори.

— Искаш ли енфие? — предложи на Уилям. — Вие, хората, не сте измисляли нищо по-добро досега. Това е „Уотсън, Червен етикет“. Продухва главата за секунда. Не обичаш ли?

Уилям врътна глава.

— И за какво ти е да вършиш всичко това, господин Дьо Слов? — попита Гунила, засмуквайки чудовищна доза енфие с всяка ноздра.

— Как тъй „за какво“?

— Виж, не се оплакваме. Трупат се парици. Другите поръчки намаляват стремглаво. Оказа се, че всеки гравьор само туй е чакал. Ние просто отворихме вратата на младите хиени в оная гилдия. Накрая ще ни довършат, знам си го. Много пари имат зад гърба си. Ще ти призная, че някои от момците вече подхвърлят да разпродаваме и да се прибираме в оловните рудници.

— Не може така!

— Е, може, но искаш да кажеш, че ти не желаеш да го сторим. Разбирам те. Заделих тлъстичка сума. Няма да сме зле. Предполагам, че ще успеем и да шитнем пресата на някого. Ще се върнем у дома с пълен сандък. Поначало затуй се захванахме с тая работа. Заради парите. Ама ти защо се напъваш?

— Аз ли? Защото…

Уилям затвори уста. Всъщност изобщо не бе решавал предварително да прави нещо. Всяка случка полека го подритваше към следващата и докато се усети, трябваше да пълни вечно гладното гърло на пресата. Тя и сега чакаше. Бъхтиш се, храниш я, тя огладнява след час, а в света навън плодовете на труда ти накрая попадат при Хари Пикнята. Но това беше най-нищожната неприятност. Изведнъж Уилям се усети, че си е намерил истинско занятие, и то с почти безкраен работен ден. И все пак всичко свършено беше не по-трайно от пясъчен замък на брега преди прилива.

— Де да знам… — призна си след малко. — Май защото за нищо друго не ме бива. И вече не си представям как бих могъл да върша нещо друго.

— Ама аз чух, че семейството ти било заринато с пари.

— Слушай, Гунила, аз съм абсолютно безполезен. За такъв ме отгледаха. От нас се очаква да се мотаем, докато не започне война, после да извършим храбра глупост и да си докараме белята.

— Като гледам, не се погаждаш много с твойте хора.

— Баща ми не е мил човек. Цял портрет ли да ти нарисувам? Той не ме харесва, както и аз него. Като опряхме до тази тема, той като че не харесва никого. Особено джуджетата и троловете.

— Няма закон, че е длъжен да харесва джуджета и тролове — поклати глава Добровръх.

— Вярно, но би трябвало да има закон, който му забранява да не ги харесва по неговия начин.

— Аха. Вече виждам скицата…

— Случайно да ти е познат изразът „низши раси“?

— Ти не само ми нарисува портрет, но и го оцвети.

— Той дори не желае да живее повече в Анкх-Морпорк. Казва, че градът станал прекалено нечист.

— Наблюдателен човек.

— Не, говоря ти за…

— Ясно ми е — увери го Добровръх. — Случвало се е да срещам такива хора.

— Каза, че правите всичко това заради парите… Наистина ли?

Джуджето кимна към оловните отливки, подредени прилежно до пресата.

— Искахме да превърнем оловото в злато. Олово си имаме предостатъчно. Нуждаем се от злато.

Уилям въздъхна.

— Баща ми все повтаря, че джуджетата не мислели за нищо друго освен злато.

— Горе-долу е вярно. — Гунила смръкна още енфие. — Но хората бъркат малко… Как да ти го втълпя… Ако човек мисли само за злато, той е алчен скъперник. Ако джуджето мисли само за злато, то просто си е джудже. При нас е друго. Как наричате ония черни хора, дето живеят в Хоуондаленд?

— Знам как ги нарича баща ми. А аз ги наричам „хората от Хоуондаленд“.

— Тъй ли? Както и да е… Чух преди време, че там имало едно племе, в което мъжът не можел да се ожени, преди да е убил леопард и да е поднесъл кожата му на жената. Същото е. Джуджето трябва да има злато, за да се ожени.

— Ама… нещо като зестра ли? Мислех, че не правите разлика между…

— Не ме разбра. И двете джуджета откупуват другия от родителите му.

— Откупуват ли?! — стресна се Уилям. — Нима може да се купувате и продавате?

— Видя ли? Културни различия, момко. Скъпичко излиза да отгледаш джудже до възрастта за брак. Храна, дрехи, ризници… С годините се трупат доста разходи. И трябва да бъдат възстановени. В края на краищата другото джудже придобива ценна собственост. И трябва да я заплати в злато. По традиция. Или в скъпоценни камъни. И това е приемливо. Знам, че си чувал нашата поговорка: „Струва колкото теглото си в злато.“ Разбира се, ако джуджето вече е поработило за родителите си, това се приспада от сумата. А ако е поотложило женитбата, може да натрупа цял куп надници… Ето, пак си ме зяпнал сащисано…

— Ами ние не го правим така… — смотолеви Уилям.

Добровръх го прониза с поглед.

— Тъй ли било? И как точно го правите?

— Ъ-ъ… Разчитаме на благодарността…

На Уилям много му се искаше разговорът да спре на мига. Вече стъпваше по твърде тънък лед.

— И как я пресмятате?

— Ами… Никак, струва ми се…

— И тъй не затъвате ли в разпри и раздори?

— Случва се.

— Аха… И ние знаем що е благодарност. Но по нашия обичай двойката започва общия си живот… г’дарака… свободна, необременена, като нови джуджета. А след това нищо не пречи на родителите да им поднесат огромен дар за сватбата, далеч над размерите на откупа. Правим го от почит, а не както е между кредитор и длъжник… макар че тези човешки думи изобщо не са подходящи за нас. Тъй живеем от хилядолетия.

— Е, вероятно за много хора тези отношения биха изглеждали… възхладни — промълви Уилям.

Добровръх пак го премери със сдържан поглед.

— В сравнение с прекрасните и сгряващи душата човешки отношения ли? Няма нужда да ми отговаряш. Впрочем двамата с Бодони искаме заедно да отворим своя мина, а ние сме скъпи джуджета. Знаем как да работим с олово, затова решихме, че година-две в печатарския бизнес ще ни стигнат.

— Ще се жените ли?

— Поне тъй ни се иска.

— О… поздравявам ви.

Уилям бе достатъчно осведомен за по-деликатните страни в живота на джуджетата. Затова не спомена факта, че и двамата изглеждаха като дребни варварски герои с буйни бради. Всички спазващи традицията джуджета имаха такъв вид.[9]

Гунила се ухили.

— Момко, не мисли прекалено често за баща си. Хората се променят. И баба ми смяташе хората за един вид мечки без козина. Вече не е тъй.

— И какво промени мнението й?

— Преди всичко смъртта, струва ми се. — Добровръх стана и се изправи на пръсти да го потупа по рамото. — Хайде, да подготвим броя. Ще пуснем пресата, щом момците се събудят.

Уилям се прибра в пансиона около времето за закуска и госпожа Еликсирска вече го чакаше. Устните й образуваха тънка линия на възмущение от недостойното му държание.

— Настоявам за обяснение на снощния инцидент — заяви тя, изпречвайки му се в коридора, — както и ви предупреждавам да напуснете в срок от една седмица.

Уилям беше твърде изтощен, за да увърта.

— Трябваше да проверя колко тежат седемдесет хиляди долара…

Различни мускулчета затрепкаха по лицето на хазяйката. Тя познаваше произхода на наемателя си — жени като нея бързо научават всичко, което държат да узнаят. Сменящите се изражения показваха борбата, породена от един неоспорим факт — седемдесет хиляди долара са си достойна сума.

— Вероятно си позволих прибързани слова — смили се тя накрая. — Установихте ли точното им тегло?

— О, да, благодаря ви.

— Желаете ли да задържите везната още няколко дни, в случай че ви се наложи да измерите допълнителни суми?

— Струва ми се, че засега приключих с тегленето, госпожо Еликсирска, но още веднъж ви благодаря.

— Закуската вече е поднесена, господин Дьо Слов, но… предполагам, че този път е допустимо да направя изключение.

Всъщност той дори получи второ варено яйце — рядък знак за одобрение.

Другите вече обсъждаха задълбочено последните новини.

— Честно ви казвам, потресен съм — сподели господин Картрайт. — Направо не мога да се сетя как научават всичко това.

— Да, човек неволно се замисля какво ли още става по света, което укриват от нас — подхвърли господин Уайндлинг.

Уилям ги послуша, но не успя да сдържи нетърпението си.

— Има ли нещо интересно във вестника? — попита невинно.

— Една жена от улица „Кикълбъри“ казала, че мъжът й бил отвлечен — отвърна господин Макълдъф и разгърна „Вестителя“.

Заглавието беше от ясно по-ясно:

ЕЛФИ ОТВЛЯКОХА СЪПРУГА МИ!

— Измислица! — не се стърпя Уилям.

— Не може да е тъй — възрази господин Макълдъф. — Посочили са името и адреса на тази госпожа. Нямаше да посмеят, ако лъжеха, не съм ли прав?

Уилям прочете името и адреса.

— А, познавам госпожата…

— Ето, видяхте ли!

— Именно тя се кълнеше миналия месец, че мъжът й бил замъкнат в голям сребрист супник, който се спуснал от небето. А вие, господин Проун, обявихте на всеослушание, че мъжът й избягал с госпожица на име Фло, танцьорка от „Къщата на ребърцата“ на господин Харга.

Погледът на госпожа Еликсирска предупреди Уилям, че всеки момент може отново да бъде подхваната темата за нощните му похождения в кухнята.

— Не одобрявам подобни разговори по време на хранене — съобщи тя с леден глас.

— Е, всичко е ясно — прозря господин Картрайт. — Прибрал се е и после са го отвлекли.

— А-а… Виждам и името на човека, който е нахлул в бижутерския магазин онзи ден — промълви Уилям. — Жалко, че пак е горкичкият Дънкан Аз Бях.

— Значи е прочут престъпник, тъй ли? — вметна господин Уайндлинг. — Просто невероятно е, че Стражата не си прави труда да го арестува.

— Особено след като ги навестява всеки ден — допълни Уилям.

— И какво търси при тях?

— Гореща супа и подслон за през нощта — обясни Уилям. — Впрочем трябваше да кажа, че Дънкан Аз Бях поема вината за всичко. Първороден грях, убийства, дребни кражби… наистина всичко. Когато съвсем закъса, опитва да се предаде, за да вземе обявената награда за залавяне на престъпника.

— Крайно време е да направят нещо по въпроса — отсъди госпожа Еликсирска.

— Доколкото знам, обикновено му дават чаша чай. — Уилям помълча. — А в другия вестник има ли нещо?

— О, пак се мъчат да ни внушат, че Ветинари не бил виновен — махна с ръка господин Макълдъф. — А пък кралят на Ланкър ни уверява, че тамошните жени не раждали змии.

— Какво друго да очакваме от него? — вдигна рамене госпожа Еликсирска.

— Ветинари все нещо е направил — непререкаемо изрече господин Уайндлинг. — Иначе защо ще съдейства на Стражата в разследването? Невинните хора не постъпват така, по мое скромно мнение.[10]

— Знам, че има предостатъчно факти, които опровергават обвиненията срещу него — възрази Уилям.

— Нима… — Господин Уайндлинг успя с тази единствена дума да сподели, че мнението на събеседника е далеч по-скромно от неговото. — Както и да е. Предводителите на гилдиите се събират днес. — Той изпръхтя. — Време е за промяна. Откровено казано, нужен ни е управник, който е малко по-отзивчив към възгледите на обикновените хора.

Уилям се озърна към джуджето господин Дългокоп, който мирно и тихо режеше препечената си филийка. Може и да не схващаше намека. Уилям се зачуди дали не е твърде мнителен, но бе слушал речите на баща си години наред и придоби остър слух. Изрази като „възгледите на обикновените хора“, безобидни и съдържателни сами по себе си, в устата на определени особи те означаваха „време е набием някого с камшик“.

— В какъв смисъл? — уточни простодушно.

— Ами… Градът се пренасели — сподели господин Уайндлинг. — В старите времена портите са били залостени, а не широко отворени за Сульо и Пульо. Затова пък гражданите можели спокойно да оставят домовете си отключени.

— Нямало е нищо за крадене — промърмори господин Картрайт.

— Тъй си е — потвърди господин Проун. — Сега въртим повече пари.

— Но не се задържат в града — натърти господин Уайндлинг.

Това беше вярно, както и да го тълкуваше той. Изпращането на пари у дома се превръщаше в основен износ на Анкх-Морпорк. Правеха го предимно джуджетата. Уилям обаче знаеше, че тези пари, общо взето, се връщат в града, защото джуджетата имаха навика да пазаруват от най-добрите си занаятчии. А през последните години най-добрите занаятчии на джуджетата обитаваха тъкмо Анкх-Морпорк. Истинско цунами от злато се носеше напред-назад по Диска, а това разстройваше разни хорица като господин Уайндлинг.

Господин Дългокоп кротко взе рохкото си яйце и го сложи в чашката.

— Препълни се този град — убедено говореше господин Уайндлинг. — Нямам нищо против… чужденците, боговете са ми свидетели, но Ветинари позволи положението да стане нетърпимо. Всички знаят, че вече е необходим управник с по-твърда ръка.

Отекна тих метален звън. Без да отделя поглед от яйцето, господин Дългокоп се пресегна към оставената на пода торба и извади малка, но наточена брадвичка. Леко се отметна назад и завъртя острието в сребриста дъга.

Върхът на черупката подскочи нагоре почти безшумно, завъртя се около метър над чашката и падна до нея.

Господин Дългокоп кимна доволно и чак тогава огледа вцепенените лица наоколо.

— Извинете, казахте ли нещо? Разсеях се за момент.

Както би се изразила Захариса, в този момент дебатът бе прекратен.

На улицата Уилям също си купи брой на „Вестителя“. Не за пръв път се почуди кой ли го списва. Справяха се несравнимо по-добре от него със съчинителството. Преди време и той бе намислил да вмъкне няколко измислени дреболии, за да запълни писмата, когато нямаше истински събития. Откри, че задачата е непосилна за него. Колкото и да упорстваше, здравият разум побеждаваше. Пък и нали не е редно да се лъже?

Забеляза унило, че не са пропуснали да раздухат изтърканата историйка за говорещото куче. Замисли се за любопитната логика около масата в пансиона — щом някой се напъва да отрича подобни измишльотини, значи все пак има нещо вярно, нали така? Кому би хрумнало да отрича нещо, което го няма?

Реши да мине напряко през конюшните на улица „Ручей.“ Тя също като Бляскавата улица съществуваше само за да минеш през нея по пътя към по-интересно място. Там се намираха складове с високо разположени прозорци, схлупени бараки и най-важното — конюшнята на Хобсън.

Беше огромна, защото Хобсън изобрети спирални серпантини за качване на конете по горните етажи.

По много неща си приличаше с Краля на Златната река. Откри своята ниша, настани се и я разшири неуморно до такива размери, че нямаше как да не се напълни с пари. Мнозина в града имаха нужда от кон само понякога, но пък нямаше къде да го държат. Конюшня, коняр, плевня… Имаха обаче нужда само от няколко долара, за да си наемат кон от Хобсън.

Непрекъснато някой влизаше и излизаше. Кривокраките ниски мъже, които работеха тук, не спираха никого, освен ако не се опитваше да пъхне кон в джоба си.

Уилям се сепна, когато глас от сумрака му подвикна:

— Ей, приятел, я спри замалко.

Взря се в плътните сенки. Наблюдаваха го няколко коня. Малко по-встрани извеждаха други коне, чуваше се обичайната глъч на конюшните. Но гласът се разнесе от зловещо петно тишина.

— Има още два месеца, докато изтече последната ми квитанция от гилдията — съобщи Уилям на тъмнината. — Позволете да добавя, че комплектът кухненски прибори май е направен от сплав, съдържаща олово и конски фъшкии.

— Приятел, аз не съм крадец.

— Какъв сте тогава?

— Ти знаеш ли кое е добро за здравето ти?

— Ъ-ъ… да. Здравословни упражнения, правилно хранене, достатъчен сън. — Уилям плъзна поглед по дългите редици от преградени ниши за коне. — Но вие май ме питате знам ли кое не е добро за здравето ми в общия контекст на остри ножове и тежки тояги, нали?

— Горе-долу. Не мърдай, господине. Стой си там, за да те виждам добре, и нищо лошо няма да те сполети.

Уилям обмисли искането.

— Да, но ако застана където не можете да ме виждате, едва ли нещо ще ме сполети.

Последва въздишка.

— Просто си стой и ме слушай, ясно?

— Добре.

— Чух, че някои хора издирват едно куче — сподели загадъчният глас.

— А, да. Стражата го търси.

Уилям не виждаше никого, но пък надушваше воня. По-точно — Вонята, въпреки че наоколо имаше коне в изобилие.

— Рон, ти ли си?

— Че аз да не плещя като него? — засегна се гласът.

— Е, не… Все пак с кого говоря?

— Ако искаш, наричай ме… Кост В Гърлото.

— _Кост В Гърлото ли?_

— Нещо против ли имаш?

— Май нямам. И какво да направя за вас, господин Кост?

— Да речем, че някой знае къде е онова куче, но не иска да си има работа със Стражата…

— И защо?

— Само ще спомена, че понякога Стражата означава неприятности. Това е първата причина.

— Добре.

— Освен това из града се навъртат разни хора, които не искат кучето да каже каквото знае, светна ли ти в главата? А в Стражата може и да не го опазят — някакво си куче…

— Тъй ли?

— О, да, стражниците не признават никакви права на кучетата. Ето ти я и втората причина.

— Има ли трета?

— Има. Прочетох във вестника, че била обявена награда.

— Аха… Е, и?

— Само че трябва да има печатна грешка, щото там пише двайсет и пет долара вместо сто, ясно?

— О-о… Сега разбрах. Господин Кост, сто долара обаче са твърде голяма награда за едно намерено куче.

— Не и за това куче, ако схващаш намека — увери гласът от сенките. — Може да разкаже цяла история.

— Нима? Да не е прочутото говорещо куче на Анкх-Морпорк?

Кост В Гърлото изръмжа от досада.

— Кучетата не говорят, това е всеизвестно. Но има кой да разбира и техния език, не се ли сещаш?

— За върколаците ли говорите?

— Да, общо взето.

— Но аз съм чувал само за един върколак в Стражата. Значи ме увещавате да платя сто долара за кучето Рошльо само за да го връча на Стражата?

— Добрият стар Ваймс доста ще ти се зарадва — подсказа Кост В Гърлото.

— Нали уж не се доверявате на Стражата, господин Кост? Имам навика да слушам, когато ми говорят.

Гласът помълча.

— Добре, тогава сто и петдесет долара за кучето с преводач.

— А дали историята, която кучето може да разкаже, е свързана със случките в двореца преди няколко дни?

— Може би. Много е възможно. Нищо чудно тъкмо за това да си приказваме.

— Искам да видя с кого говоря — заинати се Уилям.

— Няма да стане.

— Е, все едно. Колко ме успокоихте! Значи отивам, вземам сто и петдесет долара, връщам се тук и ви ги връчвам. Така ли?

— Идеята ти си я бива.

— Изобщо не се надявайте.

— Значи не ми вярваш? — обиди се Кост В Гърлото.

— Досетлив сте.

— Ами-и… Да речем, че ти подхвърля нещичко безплатно. Да опиташ как е на вкус, дето има една приказка.

— Продължавайте.

— Не Ветинари, а друг човек е наръгал чиновника.

Уилям записа чутото в бележника си и вдигна глава.

— И с какво ми помага това?

— Чудничка новина си е. Малцина я знаят.

— Аз пък мисля, че почти нищо ново не научих. Някакво описание на човека?

— Има следи от кучешки зъби на глезена си.

— О, така ще го разпозная лесно на улицата — пресилено се зарадва Уилям. — Само трябва да вдигам крачолите на всеки срещнат.

Кост в Гърлото пак се засегна.

— Много си е добра новината. Ще развалиш спокойствието на разни хора, ако я пуснеш във вестника.

— Да, сигурно ще се разтревожат дали не съм полудял. Няма ли да ми го опишете?

Гласът прозвуча по-колебливо.

— Искаш да знаеш как изглежда ли?

— Точно така!

— Само че… С кучетата не е същото, не знаеш ли? Ни… Да, де, обикновеното куче гледа отдолу нагоре. И за него хората са стени с чифт ноздри.

— Значи с нищо не ми помагате — вдигна рамене Уилям. — Жалко, че няма да се дог…

— Е, съвсем друго е, ако попиташ как мирише онзи човек — припряно избълва Кост В Гърлото.

— Добре, опишете ми миризмата.

— Случайно да виждам купчинка монети пред себе си? О, не, заблудил съм се.

— Господин Кост, няма и пръста да си мръдна, за да събера толкова пари накуп, докато не получа доказателство, че знаете нещо.

— Щом настояваш… Знаеш ли, че има Комитет за неизбирането на Патриция? Ето ти новина.

— Ха, новина… От години се влачат разни заговори за свалянето му от власт.

Нова дълга пауза.

— А бе, да знаеш, че ще си спестим цялото това увъртане, ако просто ми дадеш парите и ти разкажа всичко.

— Досега не чух нищо важно. Кажете ми всичко и тогава ще ви платя, стига да е вярно.

— С толкова евтин номер ли мислиш да ме метнеш?

— Значи наистина няма да се спогодим — отсъди Уилям и прибра бележника си в джоба.

— Чакай, чакай, сетих се… Питай Ваймс какво е правил Ветинари точно преди нападението.

— Защо, какво толкова може да е правил?

— Първо виж дали сам ще успееш да научиш.

— Слабичка следа.

Нямаше отговор. Уилям като че долови някакво шумолене.

— Ей, тук ли сте?

Почака още миг-два и предпазливо пристъпи напред. Нямаше и помен от невидимия осведомител.

Уилям продължи умислен по улицата. Подуши дима едва ли не в същата секунда, когато чу тропота на глинени крака. Четирима големи го подминаха с грохот, понесли дълга стълба. Без да се подвоуми, той хукна подире им, а пръстите му сами отвориха бележника на нова страница.

Пожарите винаги будеха ужас в онези квартали, където имаше повечко дървесина и слама. Затова обитателите им яростно възразяваха срещу основаването на противопожарна команда. С безупречно анкх-морпоркско благоразумие те изтъкваха стопроцентовата вероятност, че всяка сбирщина, на която се плаща да гаси пожари, ще се постарае да има винаги нещо за гасене.

Големите обаче не будеха опасения у никого. Те бяха търпеливи, неуморни, строго логични, практически неуязвими. Освен това бяха доброволци. Всеки знаеше, че големите никога не биха навредили на хората.

Имаше неяснота около възникването на тяхната доброволна противопожарна бригада. Някои подхвърляха, че идеята била на Стражата. Общоприетата теория гласеше, че големите просто не понасят унищожаването на хора и имоти. С учудваща дисциплина и наглед без да общуват помежду си, те се втурваха от всички страни към пожара, спасяваха застрашените хора, измъкваха и грижливо подреждаха ценните вещи, заставаха във верига, покрай която пълните с вода кофи фучаха светкавично, стъпкваха и последното нажежено въгленче… а после се връщаха да продължат прекъснатата си работа.

Тези четиримата бързаха към зарево над Шосето на петмезената мина. Огнени езици се виеха от прозорците на първия етаж.

— От вестника ли сте? — попита един зяпач.

— Да — потвърди Уилям.

— Ами аз мисля, че това е поредният случай на загадъчно самозапалване като онзи, дето го описахте вчера.

Уилям изпъшка. И Захариса бе скалъпила кратичко съобщение за пожара на улица „Мощно лоби“, в който загинал някакъв окаяник. Във „Вестителя“ обаче разтръбиха за „Тайнственото огнено бедствие“.

— Не съм убеден, че вчерашният беше особено загадъчен — промърмори на зяпача. — Старият господин Харди решил да запали пура, но забравил, че си кисне краката в терпентин.

Някой казал на стареца, че така ще се излекува веднъж завинаги от кокошите тръни по ходилата. Точно това и станало… в известен смисъл.

— Да бе, все такива ни ги пробутват — многозначително отвърна зяпачът. — Ама много неща крият от нас…

— Самата истина казвате — сериозно промълви Уилям. — Онзи ден ми прошушнаха, че в дълбоката провинция всяка седмица падали цели планини, но Патрицият наредил всичко да се потули.

— Ето, знаех си! — възкликна зяпачът. — Чудно защо ни смятат за чак толкова тъпи.

— И аз това се питам — увери го Уилям.

— Дръпнете зе, моля, дръпнете зе!

Ото разбутваше тълпата, прегърбен под тежестта на устройство с размерите и вида на акордеон. Проби си път с лакти, разпъна триножника и насочи устройството към голема, който излизаше от димящ прозорец с малко дете в ръце.

— Зтрахотен кадър! — обяви вампирът и вдигна клетката със саламандъра. — Едно, две, три… ааргхааргхааргх…

Вече беше облаче бавно слягащ се прах. За миг една дреболия сякаш увисна във въздуха. Приличаше на малка стъкленица с шнурче.

Падна и се счупи на калдъръма.

Прахът изригна нагоре, придоби форма… и Ото примигваше, опипвайки се, за да провери всичко ли си е на мястото. Зърна Уилям и му се ухили до ушите, както може само един вампир.

— Гозподин Уилям! Дадохте ми много полезен зъвет!

— Ъ-ъ… Какъв? — изломоти Уилям, вторачен в иконографа, изпод чийто капак се изнизваха струйки жълтеникав пушек.

— Казахте ми да зи нозя малък авариен запаз от… онази думичка с „к“. Окачих го на врата зи, за да зе зчупи, когато има произшезтвие… и ето ме!

Той повдигна капака и издуха пушилката. Отвътре се чуваше много тиха кашлица.

— Ако не зе лъжа, имаме узпешно гравирана знимка! И това отново доказва какво можем да позтигнем, когато мозъците ни не за замъглени от мизли за отворени прозорци и зтройни шии. Впрочем такива мизли изобщо не ми зе мяркат в главата, защото зъм пълен въздържател.

Ото бе внесъл и забележими промени в облеклото си. Вместо традиционния фрак, толкова обичан от неговата раса, носеше елек с неизброими джобове. Бе ги натъпкал с храна за духчета, кутийки с бои, чудновати приспособления и други неизменни атрибути в иконографския занаят.

Все пак бе уважил традицията — елекът беше черен и обточен с червено по ръбовете.

Уилям благо разпита семейството, гледащо унило как димът в къщата им се сменя с облаци пара. Установи, че пожарът е бил загадъчно причинен от загадъчно самозапалване поради загадъчно прелял върху печката тиган с нажежена мас.

Остави ги да ровят в почернелите останки.

— И това е поредният репортаж — промърмори, прибирайки бележника си. — Кара ме да се чувствам донякъде като вампир… Ох, извинявай!

— Няма нищо — успокои го Ото. — Разбирам ви. Ще зе възползвам от повода да ви благодаря, че ми дадохте тази работа. Озобено защото виждам колко зе изнервяте. И това разбирам.

— Изобщо не се изнервям! — разпалено отрече Уилям. — Съвсем свободно общувам с другите раси!

Изражението на Ото беше приветливо, но погледът му стана пронизващ… както си е присъщо на вампирите.

— О, да, забелязвам колко зе зтараете да зе държите приятелзки з джуджетата. Много зте добър и з мен. Похвално е да полагате такива узилия…

Уилям отвори уста да възрази, но се отказа.

— Добре де… Виж какво, така ме възпитаваха. Моят баща е… голям защитник на човечеството. Ха, не човечеството в смисъл на… По-скоро е противник на…

— Да, да, долових змизъла.

— Но нищо не тая в душата си, ясно? Всеки от нас може да решава сам какъв да бъде!

— Да, да, не озпорвам това. А ако изкате зъвет как да зе държите з жените, замо трябва да попитате.

— Че защо да търся съвет за… жените?

— О, нямах предвид нищо конкретно — невинно отвърна Ото.

— Впрочем ти си вампир. Какъв съвет бих могъл да очаквам от теб по въпроса за жените?

— Ох, отпушете зи ноза и подушете този чезън, както казваме ние! Какви злучки бих могъл да зподеля з ваз… — Ото помисли малко. — Но няма да го зторя, защото вече не върша такива неща, откакто прозрях зветлината. — Той сръга с лакът изчервения като домат Уилям. — Замо ще зпомена, че те не винаги пищят…

— Това не беше ли лека проява на безчувственост от твоя страна?

— Е, така беше в лошите зтари времена — припряно избълва Ото. — Зега за мен няма нищо по-добро от чаша вкузно какао и приятна пезен около хармониума в нашата зала. О, да. Няма никакво зъмнение.

Оказа се обаче, че не е лесно да се върнат в редакцията с репортажа и снимките си. Дори беше трудно да проникнат на Бляскавата улица.

— Може би зами зи го изпрозихме — викна Ото в ухото на Уилям. — Двадезет и пет долара за много пари.

— Какво? — кресна Уилям.

— КАЗАХ, ЧЕ ДВАДЕЗЕТ И ПЕТ ДОЛАРА ЗА МНОГО ПАРИ!

— КАКВО?

Всеки на Бляскавата улица носеше куче, водеше куче, беше влачен от куче или хапан от чуждо куче. Лаят надхвърляше границата на обикновените звуци и блъскаше по тъпанчетата на ушите като ураган от стари железарии.

Уилям издърпа Ото в един вход, където врявата беше само непоносима.

— Не можеш ли да направиш нещо? — изкрещя с все сила. — Иначе никога няма да се промушим!

— Какво например?

— Е, знаеш… Каквото умеят чадата на нощта.

— О, това ли… — Ото се навъси. — Много шаблонно отношение, откровено казано. Като зте подхванал тази тема, защо не поизкате и да зе превърна в прилеп? Уверявам ви, вече не върша такива неща!

— А сещаш ли се за нещо по-добро?

На броени крачки от тях ротвайлер се опитваше настървено да схруска кокер шпаньол.

— Е, добре…

Ото размаха ръце в неясен жест. Лаят секна мигновено. После всяко куче седна на задните си лапи и нададе вой.

— Не е голяма промяна — гръмко изрази мнението си Уилям, — но поне престанаха да се бият.

Помъкнаха се напред през навалицата.

— Ами толкова мога — заядливо отвърна Ото. — Защо не вземете и да ме набучите на кол между другото? Не разбирате ли, че още на зледващата збирка на въздържателите ще зе червя поне пет минути, докато обязнявам позтъпката зи? Знам, че не е… онова, звързаното зъз змученето, но би трябвало да зе държим призтойно…

Прегазиха изгнила ограда и влязоха в бараката през задната врата.

Хората с кучетата се вмъкваха през предната и ги задържаше само барикадата от бюра. Захариса гледаше измъчено морето от лица и муцуни. Уилям едва различаваше гласа й във врявата.

— … не, това е пудел. Не прилича на кучето, което търсим… Не ни трябва. Как познах ли? Ами това е котка… Тогава защо си ближе лапичките? А, не, кучетата не го правят… Не, госпожо, показвате ми булдог… Определено не, господине. Защото е папагал. Научил сте го да лае и сте написал на перата му „КуЧи“, но си остава папагал…

Тя махна от очите си увиснал кичур и видя Уилям.

— Още колко са отвън?

— Уви, стотици.

— Преживях най-неприятния половин час… Но това е кокошка, глупава жено! Току-що снесе яйце!… Що за тъпа идея да предложим награда? В Анкх-Морпорк живеем! Ами че един идиот доведе крава! Започна се разгорещен спор за анатомията на животните и накрая Скалата го цапардоса. Горкият трол сега е отвън и се опитва да въведе някакъв ред!… Донесли са и порове!

— Много съжалявам…

— Питам се дали не бихме могли да ви бъдем от полза?

Срещу тях стоеше жрец в черно расо без никакви украси, каквито носеха омнианците. На главата си имаше плоска широкопола шапка, носеше на връвчица символа на костенурката, а по лицето му беше изписано почти смъртоносно доброжелателство.

— Аз съм брат Шиш, По Който Танцуват Ангели — представи им се жрецът и отстъпи встрани, за да видят стоящата зад него планина в черно. — Това е сестра Дженифър, която е дала обет за мълчание. — Двамата зяпнаха явлението, а брат Шиш продължи: — Това означава, че тя не говори. Каквото и да стане.

— Олеле… — немощно промълви Захариса.

Една от зениците на сестра Дженифър се въртеше равномерно, лицето й напомняше тухлена стена.

— Да, хъм… Дойдохме в Анкх-Морпорк, за да участваме в насърчената от епископ Рог мисия в помощ на животните. Научихме, че търсите изпаднало в беда кученце. Виждам, че сте… малко изтормозени. Дали не бихме могли да облекчим бедата ви? Това е наш дълг.

— Кучето е дребен териер, но ще се стъписате, ако видите какво водят хората…

— Колко жалко — отбеляза брат Шиш. — Но сестра Дженифър убеждава изкусно…

Сестра Дженифър застана пред мъжа, който с надежда им показваше язовеца в ръцете си.

— Само дето беше малко болен…

Сестра Дженифър стовари юмрук върху главата му. Уилям трепна.

— Тя изповядва суровата обич — обясни брат Шиш. — Кратко напътствие в подходящия момент ще спре лутането на заблудената душа.

— Към кой орден принадлежи, извинете? — попита Ото, а заблудената душа с язовеца се затътри навън, опитвайки се да тръгне в няколко посоки едновременно.

Брат Шиш се усмихна влажно на вампира.

— Тя е от ордена „Цветчетата на вечното раздразнение“.

— Виж ти… Не бях чувал за такъв орден. Много… дейзтвени похвати. Е, аз трябва да зляза долу и да проверя как духчетата за зи звършили работата…

Тълпата оредяваше стремително под неотклонния натиск на сестра Дженифър. Най-припряно се отдалечаваха хората, донесли кучета, които мъркаха или кълвяха семенца. Изнервяха се и повечето притежатели на несъмнени кучета.

Уилям взе да се тревожи. Някои секти от омнианската църква все още се придържаха към възгледа, че за да пратиш нечия душа в рая, не е зле тялото да попадне приживе в ада, но…

— Какво прави тя всъщност?

Откъм тълпата се разнасяха викове и скимтене — сестра Дженифър сграбчваше кучетата поред, вторачваше се яростно в тях и ги натикваше обратно в прегръдките на собствениците доста силничко.

— Вече обясних, че се опитваме да намерим онова кученце — отвърна брат Шиш. — То се нуждае от грижи.

— Но… онзи териер с козина като четка е почти като на картинката — намеси се Захариса. — А тя току-що го подмина.

— Сестра Дженифър има много изострен усет — осведоми ги брат Шиш.

— Както и да е, така няма да напълним страницата — промърмори Захариса и седна зад бюрото си.

— Сигурно щяхме да ви улесним, ако бяхме отпечатали цветна рисунка — предположи Уилям.

— Вероятно — потвърди негово преподобие. — Онзи териер беше сивкаво-кафеникав.

Уилям разбра, че вече е мъртвец и е само въпрос на време догадката му да се потвърди.

— Знаете точно кое куче търсите — промълви съвсем тихо.

— Ти си пресявай думичките, вестникарче — посъветва го брат Шиш не по-гръмко. Постара се изпод расото му да лъснат ножове, които стигаха за кухня в голямо имение. — Това не те засяга, чатна ли? Викнеш ли, ще убием някого. Направиш ли ми се на герой — пак ще убием някого. А може и направо да убием някого, та да си спестим разправиите. Нали я знаеш онази щуротия, че перото било по-силно от меча?

— Да — дрезгаво потвърди Уилям.

— Искаш ли да се пробваш?

— Не.

Уилям се усети, че Добровръх го наблюдава втренчено.

— Какво прави онова джудже? — не пропусна да попита брат Шиш.

— Набира текст, господине.

— Кажи му да си продължи.

— Продължавай, Гунила — послушно изрече Уилям достатъчно силно, за да се чува сред лая и скимтенето. — Всичко е наред.

Добровръх кимна и им обърна гръб. Вдигна ръка многозначително и започна да набира.

Уилям гледаше внимателно. Ръката минаваше от кутия на кутия и посланието се разчиташе по-добре, отколкото в семафорна кула.

„Тоя-е-гадняр-нали?“

— О, да, несъмнено — изрече Уилям.

— Кое е несъмнено? — изгледа го брат Шиш.

— Че съм много изнервен, господине, когато наблизо има ножове.

Шиш се озърна към джуджетата. Всички стояха с гръб към него. А Добровръх измъкваше буквичка след буквичка от кутиите.

„Въоръжен?-Кашляй-ако-е.“

— Какво става с гърлото ти? — усъмни се Шиш.

— Ами пак от нерви… господине.

„Добре-ще-доведа-Ото.“

— Ох, само това не…

— Къде отива джуджето? — наежи се Шиш и бръкна под расото си.

— В мазето, господине. За да вземе малко… мастило.

— Че защо? И тук си имате всякакви мастила, както виждам.

— Ъ-ъ… бялото мастило, господине. За междуредията. — Уилям се наведе към господин Шиш и потрепери, когато ръката пак се скри под расото. — Чуйте ме — джуджетата също са въоръжени. С големи брадви. И много лесно се ядосват. Аз съм единственият наоколо, който няма оръжие. Моля ви… Още не ми се умира. Свършете си работата и си вървете, бива ли?

Помисли си разсеяно, че прекалено добре играе ролята на жалък страхливец.

Шиш погледна към вратата.

— Докъде стигнахме, сестро?

Сестра Дженифър стискаше подскачащ чувал.

— Събрах всички …ани териери.

Брат Шиш рязко завъртя глава.

— _Събрах всички …ани териери!_ — изчурулика пронизително сестра Дженифър. — А откъм края на улицата идват …ани стражници!

С крайчеца на окото си Уилям видя как Захариса подскочи на стола. Вече не се съмняваше, че смъртта ще го навести днес.

Ото се качи невъзмутимо по стълбичката от мазето, метнал през рамо един иконограф.

Кимна на Уилям. А Захариса избута стола си назад.

Добровръх набираше забързано:

„Закрий-си-очите.“

Господин Шиш внезапно се намръщи.

— Какво бяло мастило за междуредията, бе?

Захариса гледаше гневно и решително досущ като госпожа Еликсирска след непристойно подхвърляне.

Вампирът насочи кутията на иконографа.

Поставката над нея гъмжеше от юбервалдски земни змиорки.

Господин Шиш бръкна под расото си.

Уилям се хвърли срещу напиращата Захариса.

А джуджетата вече прескачаха бариерата, размахали брадвите си. И…

— Бау — промълви Ото.

Времето спря. Уилям усети как Вселената се сви надалеч от него, мъничкото кълбо от стени и таван се обели като кора от портокал и нахлу мразовита тъма, изпълнена с ледени иглички. Чуваха се гласове, млъкващи насред думата. Отново му се стори, че тялото му е рехаво и безплътно като сянка.

После падна върху Захариса, обвил ръце около нея, и двамата се търкулнаха зад жадуваната барикада от бюра.

Виеха кучета. Псуваха хора. Крещяха джуджета. Цепеха се мебели. Уилям си лежеше кротко, докато грохотът и трясъкът стихнаха.

Вече се чуваха само стонове и ругатни.

Ругатните го ободриха. Личеше, че ги произнася джудже, което не само е живо и здраво, но и вбесено.

Внимателно подаде глава над бюрото.

Отсрещната врата зееше. Нямаше нито опашка, нито кучета. Но откъм улицата долитаха шумът на бягаща тълпа и яростен многогласен лай.

Задната врата висеше накриво.

Уилям осъзна колко се е сгорещил от присъствието на Захариса в обятията му. В живота си, посветен на приятното редене на думи, не бе и мечтал… „И още как си мечтал — поправи го вътрешният редактор. — По-добре кажи, че не си очаквал.“ Да, де, не бе и очаквал да го споходи такова преживяване.

— _Ужасно_ съжалявам — смънка той.

„Благородна лъжа — отбеляза вътрешният редактор. — Все едно благодариш на леля си за подарените прекрасни носни кърпички. Няма страшно, простено ти е.“

Отдръпна се предпазливо и стана. И джуджетата се изправяха неуверено. Едно-две от тях повръщаха шумно.

Тялото на Ото Вик лежеше сгърчено на пода. Брат Шиш бе замахнал майсторски в движение.

— О, богове — изграчи Уилям. — Що за страхотия… Трябва да… направим нещо за него…

— Извинете? Някой чува ли ме?

Гласът отекна изпод работната маса. Добровръх се наведе.

— Олеле…

— Какво има пък сега? — трепна Уилям.

— Моля ви, измъкнете ме оттук най-позле!

Добровръх се намръщи, но бръкна под масата. А гласът не млъкваше:

— О, каква гадозт, тук има умрял плъх. Зигурно някой зи е изтървал обяда, що за небрежнозт… Не за ухото, моля, не за ухото… Хванете ме за козата, моля…

Ръката се измъкна, хванала главата на Ото. Очите огледаха бързо стаята.

— Взички ли за добре? — попита вампирът. — Размина ни зе на козъм, нали?

— Ото… а т-ти добре ли си? — заекна Уилям.

Май току-що бе спечелил състезанието за най-тъпия въпрос на годината…

— Моля? О, да. Да, така ми зе зтрува. Не мога да зе оплача. Замо че изглежда, че за ми отзекли главата. Взе пак е неудобно, не мизлите ли…

— Това не е Ото — отрече тресящата се Захариса.

— Той е, разбира се — отсече Уилям. — Кой друг може да е…

— Ото беше по-висок — избълва момичето и се разкикоти.

Уилям прихвана Захариса, за да не падне. Знаеше, че от такъв кикот човек може да си умре като едното нищо.

Джуджетата също се разсмяха, но вампирът не се присъедини към тях особено въодушевено.

— Ами да. Хо-хо-хо. Прочутото анкх-морпоркзко чувзтво за хумор. Каква змешна шегичка. Не зе притезнявайте от мен… Гозподин Добровръх, бихте ли ме отнезли при моето тяло? Трябва да е някъде наблизо.

— Искаш ли… Да опитаме ли… С пришиване ли става… — ломотеше джуджето.

— Не. Оздравяваме бързо — увери го вампирът. — А, ето го. Така, може ли зега да ме озтавите до него? Обърнете ме още малко… Зценката е малко змущаваща, ако зе дозещате… Както да пузнеш една вода…

Все още примижалите от тъмната светлина джуджета се извърнаха. След миг чуха:

— Готово, можете да гледате.

Цял и невредим, Ото седеше на пода и си бършеше шията с кърпичка.

— Нищо не ми зтава без трепетликов кол в зърцето — допълни, щом видя как са се опулили към него. — И така… какво зе злучи взе пак? Джуджето ми каза да им отвлека вниманието…

— Откъде да знам, че ще използваш тъмна светлина? — сопна му се Добровръх.

— Ха, какво чувам? Замо земните змиорки бяха заредени, а ти изкаше да измизля нещо веднага! Какво друго очакваше да зторя? Аз зъм зе превъзпитал!

— Ама тая светлина носи лош късмет! — разсърди се джуджето, което Уилям бе запомнил с прякора Дремчо.

— О, нима? — възкликна Ото. — И кой зпоред теб имаше лош къзмет? Аз ще трябва да зи пера якичката!

Уилям се мъчеше да успокои някак Захариса, но тя още трепереше.

— _Какви_ бяха тези хора? — прошепна момичето.

— Ами… не знам точно… но търсеха кучето на лорд Ветинари… И тази… сестра Дженифър имаше чудат вид…

Захариса прихна презрително.

— В училище съм виждала и по-страшни от нея. Сестра Креденца можеше да прегризе врата. Но да говорят така!… Знам, че това нейно „…ано“ беше мръсна дума. Поне както я казваше. А жрецът имаше нож!

Зад тях Ото затъваше в неприятности.

— Използваш я да правиш снимки ли?! — развика се Добровръх.

— Ами да.

Няколко джуджета се плеснаха по бедрата и изпълниха останалите жестове от пантомима, която намеква грубо, че не е за вярване колко тъпи могат да бъдат някои хора.

— И ти знаеш, че е опасно! — изръмжа Добровръх.

— Някакво зи зуеверие! — разгорещи се и Ото. — А взичко е толкова прозто! Вероятно зобзтвеният морфичен отпечатък на индивида взаимодейзтва з резоните, тоезт чазтиците-неща, в някакво фазово прозтранзтво зъглазно теорията за времевото зъглазуване. Така предизвиква възникването на множезтво лишени от позока пробиви, които зе презичат з илюзията за назтояще и пораждат метаморфни образи в зъответзтвие з шаблоните на квазиизторичезката екзтраполация. Е, видяхте ли? Нищо загадъчно няма!

— Да, но поне уплаши онези хора — промълви Уилям.

— Уплашиха ги брадвите — безпрекословно го поправи Добровръх.

— А, не. Избягаха заради чувството, че са им отворили черепите и са им набили ледени висулки в мозъците — възрази Уилям.

Добровръх примига.

— Е, и това го имаше… — избърса си челото. — Няма спор, умело подмяташ думичките…

Нечий силует затъмни рамката на вратата. Добровръх докопа брадвата си.

А Уилям изпъшка. Бе дошъл Ваймс. И най-лошото беше, че се усмихваше без следа от веселие. По-скоро хищно.

— А, ето ви и вас, господин Дьо Слов. В момента няколко хиляди кучета препускат из града. Любопитен факт, как мислите? — Облегна се и извади пура от джоба си. — Е, предимно кучета. — Драсна кибритената клечка в шлема на Добровръх. — Има и котки. Дори котките са повече. Нищо не може да се сравни с… хъм, истински потоп от кучета, за да започне оживление в града. Особено когато хапят и вият. Пък и вече трябва да гледаме къде стъпваме, защото кучетата са изнервени. О, не споменах ли добитъка? — добави той разговорчиво. — Нали знаете как става?… Пазарен ден, хората си водят кравите и — о, богове! — иззад ъгъла се излива истинска вълна от скимтящи кучета… Как забравих и овцете! Да, имаше и пилета, обаче не вярвам от тях да е останало много… — Изведнъж се вторачи в Уилям. — Дали не искате да ми кажете нещо?

— Ъ-ъ… Имахме малки затруднения…

— Не може да бъде! Слушам ви с интерес.

— Кучетата се уплашиха, когато господин Вик ги снима.

Ваймс опари с поглед Ото, който пък се втренчи в краката си.

— Дали не е уместно да спомена — подхвана Командирът на Стражата, — че днес избират нов Патриций…

— Кого? — изстреля Уилям.

— _Аз_ не знам — натърти Ваймс.

Захариса си издуха носа и заяви:

— Ще изберат господин Скроуп от Гилдията на обущарите и сарачите.

— Откъде научихте? — настрои се подозрително Ваймс.

— Всички знаят — троснато отвърна момичето. — Чух го и от младежа в пекарната тази сутрин.

— Как щяхме да живеем без слухове? — поклати глава Ваймс. — Затова днес, господин Дьо Слов, не е желателно… нещо да се обърка. Моите служители си приказват в момента с някои от собствениците на кучетата. Малцина проявяват желание, да ви призная. Повечето не искат да говорят със Стражата. Не ги разбирам, ние сме добри слушатели. Е, нямате ли какво да ми кажете? — Командирът на Стражата огледа стаята и пак се обърна към Уилям. — Всички зяпат вас, между другото.

— „Вестникът“ няма нужда от помощта на Стражата — осведоми го Уилям.

— Не съм мислил да ви помагам.

— Нищо лошо не сме извършили.

— Аз ще реша дали е тъй.

— Охо, колко интересна гледна точка…

Ваймс се намръщи, щом видя бележника в ръцете на Уилям.

— Ясно… — Пресегна се към колана си и измъкна парче тъмно дърво. — Според вас какво е туй?

— Палка — отсече Уилям. — Или къса тояга, ако предпочитате.

— Последното средство, дето има една приказка — безстрастно добави Ваймс. — От палисандрово дърво и ламедоско сребро. А на тоя малък герб е изписано, че съм пазител на мира и спокойствието. А вие, господин Дьо Слов, в момента не ми изглеждате най-твърдата опора на мира и спокойствието в града.

Погледите им се срещнаха.

— Каква ли е била странната постъпка на лорд Ветинари миг преди нападението? — изсъска Уилям толкова тихо, че може би само Ваймс го чу.

Командирът на Стражата дори не мигна. Но след кратко умуване остави палката на бюрото.

— Момко, а ти прибери тоя бележник — предложи спокойно. — Тъй оставаме само аз и ти. Без да се замеряме със символи.

Този път Уилям беше готов да види накъде го побутва благоразумието. Прибра бележника.

— Тъй бива — похвали го Ваймс. — А сега двамата ще отидем в онуй ъгълче, докато твоите приятели поразтребят тук. Не е ли чудно колко мебели могат да се потрошат от една снимка?

Командирът на Стражата седна върху захвърлена ръждива мивка. Уилям се задоволи с люлеещо се конче.

— Добре, господин Дьо Слов, хайде да я подкараме по твоя начин.

— Не знаех, че си имам свой начин да подкарвам каквото и да било.

— Значи няма да ми кажеш каквото знаеш?

— Аз самият не съм наясно знам ли нещо — сподели охотно Уилям. — И все пак… ми се струва, че… лорд Ветинари е направил нещо особено преди произшествието.

Ваймс извади своя бележник и го прелисти.

— Влязъл е в двореца през конюшните малко преди седем часа сутринта и казал на стражника, че го освобождава от поста.

— Да не е бил навън цяла нощ?

Ваймс вдигна рамене.

— Негова светлост излиза и влиза, когато му скимне.

— Аз обаче подозирам — предпазливо подхвана Уилям, — че е било твърде необичайно негова светлост да се намира извън двореца в този час.

— Необичайно е и да наръга секретаря си, и да се приготви за бягство с пълен чувал пари — спомена Ваймс. — И ние забелязахме. Не сме тъпи, само се стараем да изглеждаме такива. А, да… Стражникът каза, че усетил доста силен спиртен дъх от устата на негова светлост.

— Той пие ли изобщо?

— Досега не съм го виждал пийнал.

— Има обаче пълен шкаф с напитки в кабинета си.

Командирът на Стражата се засмя.

— И туй ли успя да видиш? Предпочита обаче да пият онези, които идват в кабинета му.

— Но може би само е събирал смелост да… — Уилям стисна устни. — Не, Ветинари няма да го направи.

— Не му приляга, вярно. — Ваймс се намести по-удобно върху мивката. — Дали не е най-добре да премислиш нещата пак, господин Дьо Слов? Току-виж… намериш някой подходящ помощник в мисленето.

Командирът на Стражата заговори с такъв тон, че неофициалната част от разговора приключи на секундата.

— Много ли сведения имате за Скроуп? — опита си късмета Уилям.

— За Тутъл Скроуп ли? Синът на стария Тускин Скроуп. Президент на Гилдията на обущарите и сарачите през последните седем години. Семеен човек. Има процъфтяващо магазинче на улица „Уиксън“.

— Това ли е всичко?

— Господин Дьо Слов, това е всичко, което Стражата знае за господин Скроуп. Схвана ли намека? Хич не би искал да чуеш какво мога да ти кажа за ония хора, около които сме изровили много сведения.

— Аха… — Уилям сви вежди. — Но на улица „Уиксън“ няма обущарски магазин.

— Не съм споменавал обувки.

— Всъщност единственият магазин там, в който изобщо се продават кожени изделия, е…

— Същият — прекъсна го Ваймс.

— Но там продават…

— Кожени изделия — твърдо повтори Командирът на Стражата и си взе палката, която по съвместителство беше и церемониален жезъл.

— М-да… И стоки от каучук… пера… камшици… и… дрънкулки — червеше се Уилям. — Но…

— Никога не съм влизал в магазина, но май ефрейтор Нобс редовно прелиства каталозите им — сподели Ваймс. — Все пак няма Гилдия на производителите на дрънкулки, макар че хрумването не е лошо. А при господин Скроуп всичко си е законно и редовно. Уверяват ме, че поддържал старовремска семейна атмосфера. Така покупките на… туй-онуй и дрънкулки… стават приятни като пазаруването на кесийка ментови бонбонки, не се и съмнявам. А до ушите ми стигна мълва, че първата работа на милия господин Скроуп ще бъде да помилва Ветинари.

— Но той още не е осъден!

— Няма ли да е възхитително? — ухили се страховито Командирът на Стражата. — Чудесно начало, нали? Обръщаме на нова страница. „Горкичкият, преуморил се е. Бремето на властта го е прекършило. Не е излизал на чист въздух.“ И тъй нататък. Бързичко ще го пъхнат в някое тихо усамотено кътче и всички ще прогоним от главите си тревогите за неприятната история. Голямо облекчение, а?

— Но вие знаете, че той не е…

— Тъй ли? Господин Дьо Слов, пред очите ти е официалният символ на моя пост. Ако беше обикновен боздуган с пирони, щяхме да живеем в съвсем друг град. Ще си вървя. Казваш, че си мислил, но се питам дали не е време да помислиш още малко.

Захариса се опомняше, може би защото никой не се опитваше да я утешава.

— Сега какво ще правим?

— Де да знам — промърмори Уилям. — Ще издадем броя. Това ни е работата.

— Ами ако онези двамата се върнат?

— Не ми се вярва. Тук вече сме под зорко наблюдение.

Захариса се зае да събира хартиите от пода.

— Май ще се почувствам по-добре, ако върша нещо…

— Така те искам.

— Защо не напишеш няколко абзаца за пожара?…

— Ото май успя да направи хубава снимка. Нали? — обърна се Уилям към вампира.

— О, да. З тази знимка взичко е наред, обаче…

Ото не можеше да откъсне поглед от счупения си иконограф.

— Ох… — сепна се Уилям. — Съжалявам.

— Имам и други — въздъхна Ото. — Знаете ли, очаквах да ми е по-лезно в големия град. Надявах зе да е по-цивилизовано. Казаха ми, че тук не ни гонят тълпи з вили и факли в ръцете, както правят у дома в Шюшиен. А аз толкова зе зтарая. Боговете за ми звидетели. Въздържател зъм от три мезеца, четири дни и зедем чаза. От взичко зе отказах! Дори от бледите девойки з черни дантели по роклите… а не ми е леко, повярвайте… — Поклати глава унило и се вторачи в съсипаната си риза. — Но тук ми трошат нещата, а зега най-хубавата ми риза е опръзкана з… кръв… з червена, много червена кръв… з кръв…

— Бързо! — профуча Захариса покрай Уилям. — Гунила, дръж му ръцете! Предполагах, че ще се случи рано или късно… — Махна на другите джуджета. — Двама да му хванат краката! Дремчо, в бюрото си имам голямо парче кървавица!

— „Ще крача аз под злънцето, не ще зе звирам в зенките…“ — фалшиво запя Ото.

— О, богове, очите му светнаха в червено! — затюхка се Уилям. — Какво да сторим?

— Защо не опитаме пак да му отсечем главата? — обади се Бодони.

— Що за нелепа шега! — озъби се Захариса.

— Шега ли? Аз хиля ли се?

Ото се надигна и псуващите джуджета увиснаха като украса по наглед кльощавото му тяло.

— „… и в бури, и нощи ужазни борбата з порока не зпира…“

— Ама той бил силен като бик! — оплака се Добровръх.

— Я почакайте, може би ще му олекне, ако го подкрепим! — Захариса порови в чантичката си и измъкна синя брошурка. — Минах сутринта през тяхната организация на Касапската алея. Това им е песнопойката. Толкова е трогателно… — заподсмърча отново.

— Искаш да пеем в хор ли? — смая се Добровръх, чиито крака се люшкаха над пода.

— Само за да го насърчим! — Захариса си попиваше сълзите с кърпичка. — Нали виждате, че се бори със себе си! И даде живота си за нас!

— Да, ама после пак си го взе!

Уилям се наведе и измъкна нещо изпод парчетата на иконографа. Духчето беше избягало отдавна, но остана нарисуваната от него картина. Дали нямаше да се виждат…

Не беше добра снимка на мъжа, който се представи като брат Шиш. Лицето му приличаше на бяла ряпа в сиянието, което човешките очи не съзираха. Но сенките зад него…

Уилям се вгледа отблизо.

— О, богове…

Сенките зад него бяха като живи.

Валеше суграшица. Брат Шиш и сестра Лале тичаха и се подхлъзваха на всяка крачка. В мъгливия въздух зад тях отекваха пронизителни подсвирквания.

— Хайде, де! — кресна Шиш.

— Ама тия …ани чували тежат!

Някой надуваше свирка от едната им страна. Господин Шиш не бе свикнал с подобно отношение. Стражниците не би трябвало да си вършат работата нито настървено, нито организирано. В досегашните преследвания стражниците от други градове си знаеха каква е задачата им — да се откажат пъшкайки на втория ъгъл. Вече се ядосваше. Анкх-морпоркските стражници се държаха непочтено.

— Я ги хвърляй в реката, щом бездруго сме на моста!

— Нали уж искахме да намерим…

— Все тая! Отърви се от всички! Веднага! И край на проблемите!

Сестра Лале изгрухтя с одобрение и се хързулна към парапета. Двата скимтящи и лаещи чувала полетяха надолу.

— Ей, ти чу ли изобщо …ано цопване? — обезпокои се сестра Лале и понечи да надникне през снежната завеса.

— На кого му пука? Тичай!

Господин Шиш потръпна. Не знаеше какво му сториха в онази барака, но все му се струваше, че е минал по собствения си гроб.

Май не само стражниците го бяха подгонили. Хукна още по-бързо.

С неохотно, но съвършено изпетите съзвучия — никой не може да пее в многогласна хармония като група джуджета — на „Нека смуча изворна вода“[11] май успяваха да успокоят Ото.

Освен това извадиха най-сетне твърде неприятната на вид аварийна кървавица от чекмеджето. За един вампир тя беше като картонена цигара за гибелно пристрастения пушач, но все пак имаше в какво да впие зъби. Когато Уилям успя да откъсне поглед от смразяващите сенки на снимката, Захариса вече бършеше челото на Ото с кърпичката си.

— О, пак зъм неопизуемо зазрамен… Къде да зкрия лицето зи…

Уилям обърна снимката към него.

— Ото, какво е това?

В сенките се различаваха пищящи усти. Имаше ококорени очи. Естествено не мърдаха, щом някой се взреше в тях, но при втория поглед оставаше вледеняващото впечатление, че не са на същите места.

Ото се разтрепери.

— Ох, защо ли използвах наведнъж взички змиорки…

— И какво?

— Ама че страхотия! — ахна Захариса и веднага се извърна.

— Много змущаващо — мърмореше Ото. — Очевидно за излъчвали озобено зилно…

— Обясни ни!

— Е… Нали зте чували, че иконографът не лъже?

— Разбира се.

— Така ли? Ами… На зилна тъмна зветлина знимката наизтина не лъже. Тя разкрива истината пред тъмния взор на зъзнанието… — Помълча и въздъхна. — Ах, колко жалко, пак не чувам зловеща гръмотевица. Поне бихте могли да погледнете уплашено към зенките в зтаята…

Всички глави едновременно се завъртяха към сенките в ъглите и под тавана. Там нямаше нищо освен прашни паяжини.

— Но това са само… — започна Захариса.

— Зкъпа гозпожице — вдигна ръка Ото, — вече ви казах, че от филозофзка гледна точка изтината може да зе окаже не онова, което призъзтва физичезки, а метафоричното…

Уилям се загледа за кой ли път в снимката.

— Надявах зе з добавянето на филтри да премахна нежеланите зтранични ефекти. Уви…

— Става все по-зле — промълви момичето. — По-лошо е и от смешните зеленчуци.

Добровръх клатеше глава.

— Нечестиви занимания… Не ги понасяме, да знаете.

— Мислех си, че джуджетата не са религиозни — обади се Уилям.

— Не сме. Но знаем кое е нечестиво. Пак ви казвам — не желая повече да виждам тези… отпечатъци на тъмата!

Уилям направи кисела гримаса. „Показва истината… Как разпознаваме истината, когато я зърнем? Философите в Ефеб са убедени, че заекът не може да надбяга костенурката, дори са готови да го докажат. И това ли е истина? Чух един магьосник да твърди, че всичко се състои от мънички числа, които фучат насам-натам толкова бързо, че се превръщат във вещество. Дали е истина? Струва ми се, че през последните дни случките не са каквито изглеждат, а не знам защо си го мисля, но видимото май не е истината…“

— Да, Ото, повече никакви игри с тъмната светлина — настоя и той.

— Адски си прав! — подкрепи го Добровръх.

След малко в печатницата се възцари тишина, макар откъм отсрещното бюро да се чуваше откъслечно хлипане.

Уилям написа репортаж за пожара. Лесна работа. После се помъчи да изложи смислено последните случки, но не стигна по-далеч от първата дума — „несъмнено“. Дума, на която може да се разчита. За съжаление всичко, в което не се съмняваше в момента, изобщо не му допадаше.

Бе очаквал… Всъщност какво бе очаквал? Да осведомява читателите? Да. Да ги дразни? Е, поне някои от тях. Но изобщо не предполагаше, че всичко ще си остане същото. Издаваше вестника и това нямаше никакво значение.

Хората като че просто приемаха каквото се случеше. Защо да пише втори път за произшествието с Ветинари?

— А ти на какво се надяваше? — Захариса сякаш му четеше мислите. — Че на улицата ще излязат протестиращи тълпи? Доколкото знам, Ветинари не е симпатяга. Мнозина казват, че все с нещо е заслужил да го тикнат на топло.

— Значи ме уверяваш, че хората са равнодушни към истината?

— За повечето хора истината е, че имат нужда от пари да си платят наема в края на месеца. Виж ги Рон и приятелите му. Какво ги интересува истината? Те живеят под моста! И защо си ме зяпнал така?!

Уилям си затвори устата.

— Да, разбирам, обаче…

— Не ми се вярва, че разбираш! — скастри го момичето. — Прочетох какво са написали за теб в „Справочникът на Туърп“. Твоето семейство никога не е имало главоболия с дреболиите, нали? Защото винаги сте били от хората, които казват как да е подреден светът. И този… вестник е развлечение за теб, както виждам. Да, сигурно се трудиш искрено, но ако всичко се издъни с трясък, пак ще имаш парите си. Аз обаче ги нямам. Затова щом трябва да го пълним с вехтини, колкото и да им се подхилваш, тъкмо това ще правя.

— Нямам пари! Сам си изкарвам прехраната!

— Да, но си имал избор! А аристократите не искат да виждат как тузари като тях гладуват. Намират им безсмислена работа срещу много солидна заплата…

Тя млъкна, защото остана без дъх, и махна кичурите от очите си. Взря се в Уилям, сякаш бе запалила фитил и се чудеше дали бурето с барут не е доста по-големичко, отколкото си е представяла.

Уилям отвори уста, отказа се и опита пак. Накрая смънка прегракнало:

— Горе-долу си права…

— Следващата дума ще е „но“, знам си — заяде се Захариса.

Уилям долавяше, че всички джуджета ги наблюдават и слушат.

— Да, позна…

— Аха!

— Затова пък е грамадно „но“, ако не възразяваш. Важно е! Все някой трябва да мисли и за… голямата истина. Какво прави Ветинари? Ами не вреди прекалено. Имали сме управници, които са били неизлечимо луди и страшни гадняри. И то не толкова отдавна. Ветинари може и да не е „симпатяга“, но тази сутрин закусвах с човек, който ще бъде много по-лош, ако му поверят града. Такива като него са безброй. И това, което става сега, не е редно. А ако ние не направим нищо, хората ще получават само глупави… съчинения за говорещи кучета и как елфите изяли хамстерчето. Недей да ме поучаваш кое е важно, разбра ли?

Изгаряха се взаимно с погледи.

— Не смей да ми говориш така!

— Не, ти не смей да ми говориш така!

— Нямаме достатъчно реклама. „Вестителят“ помества огромни реклами на гилдиите. Това ще ни поддържа, а не историйки колко тежало златото.

— А аз какво трябва да направя?

— Измисли начин да получаваме повече реклама!

— Не е моя работа! — кресна Уилям.

— Но е начин да си запазиш работата! При нас носят само обяви „пени за редче“, и то хора, които продават бабешки лекове и пенкилери!

— Защо пък не? Пенитата се трупат!

— Значи искаш хората да ни знаят като „Вестника, където пробутват бандажи за херния“?

— А бе… извинете ме, ама ще правим ли брой или не? — намеси се Добровръх. — Не че не се забавляваме, обаче заради цвета бездруго ще стане по-бавничко.

Уилям и Захариса се огледаха. Бяха център на вниманието.

— Знам колко е важно за теб — сниши глас момичето. — Но с тази… политика трябва да се занимава Стражата, не ние. Това исках да ти кажа.

— Те са в задънена улица. Ето какво се опитваше да ми подскаже Ваймс.

Захариса погледа каменната му физиономия. Наведе се напред и го стресна, като потупа ръката му.

— Ето, значи все пак правиш нещо.

— Ха!

— Ами щом се канят да помилват Ветинари, може би се боят от теб.

— Ха! И за кого говориш всъщност?

— Е… сам знаеш… За онези, от които зависи всичко. Те сигурно четат вестника.

Уилям й се усмихна бледичко.

— Утре ще измислим кой да се занимава с рекламите. И без това имаме нужда от още хора. Ъ-ъ… Аз излизам да се поразходя. И ще ти донеса ключа.

— Какъв ключ?

— Нали искаше рокля за бала?

— А, да. Благодаря ти.

— И не вярвам онези двамата да се върнат. В целия град едва ли има друга барака, в която да са вперени толкова погледи.

„Защото Ваймс иска да види кой ще ни налети следващия път…“ Предпочете да не изрича това на глас.

— Какво си намислил?

— Първо ще се отбия в най-близката аптека, после ще мина през квартирата си да взема ключа, а накрая… ще отида да поприказвам с един човек за едно куче.

Новата фирма нахълта вихрено в безлюдната голяма къща. Побързаха да залостят вратата.

Господин Лале съдра от себе си одеждите на богобоязлива невинност и ги захвърли на пода.

— _Казах ли ти,_ че …аните хитри планчета само се дънят!

— _Вампир…_ — изсъска господин Шиш. — Това е болен град, господин Лале.

— Какво ни стори той с онова …ано нещо?

— Беше някаква снимка.

Господин Шиш стисна клепачи за миг. Главата много му тежеше.

— Е, аз бях предрешен — отдъхна си господин Лале.

Господин Шиш само вдигна рамене. Дори ако партньорът му нахлупеше желязна кофа на главата си (която сигурно би ръждясала за броени минути), никой не би се затруднил да го разпознае.

— Не вярвам това да ни помогне…

— _Мразя_ …аните снимки — изръмжа господин Лале. — Помниш ли к’во стана в Мулдава? Като разлепиха обявите? Вредно е за здравето да си гледаш муцуната по стените, а отдолу да пише „Жив или мъртъв“. Все едно не могат да решат какъв те искат. Все тая… Май се отървахме от онова …ано куче.

— Не се знае.

Лицето на господин Шиш се сгърчи. Главоболието ставаше твърде досадно.

— А, свършихме …аната работа — прецени господин Лале. — Никой нищичко не каза за …ани вампири и върколаци. Остава си техен …ан проблем! Казвам ти да очистим тъпанарчето, да си приберем парите и да отпрашим към Псевдополис или накъдето ще да е!

— Значи да се отметнем от договора?

— Че как иначе, щом го дописват всеки ден!

— Някой обаче ще намери Чарли. Като гледам, тук мъртъвците не остават трупове задълго.

— Мисля си, че мога да направя нещичко по въпроса — увери господин Лале.

Господин Шиш си подъвка устните. По-добре от партньора си съзнаваше, че в техния бизнес трябва да разчитат и на… доброто си име. Никой нищо не записваше, но пък се приказваше на ухо. Новата фирма понякога се свързваше с играчи тежка категория, които се заслушваха в мълвата…

Но и господин Лале имаше право. Този град започваше да им къса нервите. Вампири и върколаци… не беше правилно да им ги натресат на главите. Направо своеволие. И все пак…

… има различни начини да си опазиш доброто име.

— Май пак е време да отидем при нашето приятелче адвоката и да му обясним това-онова — проточи господин Шиш.

— Ами да! — подкрепи го господин Лале. — После ще му откъсна …ата глава.

— Така няма да убиеш зомби.

— Хубаво, щото искам да види къде ще му я завра.

— А после… пак ще наминем към онзи вестник. Щом притъмнее.

За да вземат снимката. Сериозна причина. Можеш да се оправдаеш с нея пред целия свят. Но имаше още една. Избликът на… мрак бе раздрусал съсухрената душа на господин Шиш. И сега го заливаше порой от спомени.

Бе си спечелил много врагове, но това не го плашеше, защото враговете му бяха мъртви до последния. Тъмната светлина обаче сякаш подпали разни кътчета в главата му. Вече му се привиждаше, че всички врагове не са изчезнали от света, а само са се сврели някъде далеч и сега го гледат оттам. И то далеч само от неговата гледна точка — биха могли да се пресегнат и да го докопат.

Нямаше намерение да сподели дори с господин Лале какво прозря в тъмния проблясък — имаха нужда от всички пари, които успеят да измъкнат, защото беше време да се оттеглят от бизнеса.

Господин Шиш не бе задълбавал в теологията, макар че придружаваше партньора си при посещенията на немалко по-богати храмове и катедрали. Веднъж дори очистиха един висш жрец, който бе дръзнал да преметне в сделка някой си Франк Набс с прозвище Болта. Но и малкото, което знаеше, му подсказваше, че моментът е особено подходящ да прояви искрен интерес. Чудеше се дали да не прати скромни суми на храмовете или поне да им върне някои от отмъкнатите вещи. Защо да не се откаже от телешкото във вторник или каквото там се полага да прави? Може би така ще се отърве от усещането, че някой му е отвинтил темето.

Но всичко това можеше да почака. В момента неписаните правила им позволяваха да избират. Или да изпълняват точно нарежданията на Въртел, за да затвърдят славата си на изпълнители, или да очистят и Въртел, и който друг е наблизо, а може би и да запалят някой квартал на тръгване. Нямаше да им навреди да се сдобият и с такава слава, за да е ясно какво се случва, ако са ядосани.

— Първо ще… — Господин Шиш се задави. — Има ли някой зад гърба ми?

— Няма.

— Май чух… стъпки.

— Само ние сме тук.

— Добре. Добре… — Господин Шиш се разтресе, но си оправи сакото и изгледа партньора си. — Защо не се поизтупаш малко? Пак си се наръсил целият с някакъв прах!

— Ама ме държи бодър — похвали се господин Лале. — И наежен.

Шиш въздъхна. Партньорът му вярваше сляпо в съдържанието на всяко следващо пакетче, ако ще да беше забъркано от прах срещу бълхи и пърхут.

— Силата не помага срещу такива като Въртел.

Господин Лале разкърши пръстите на ръцете си.

— Помага срещу всекиго.

— Не става така. Тип като него може да си наеме биячи колкото щеш. — Господин Шиш се потупа по джоба. — Но е време адвокатът да се запознае с малкото ни приятелче.

Тайфата разглеждаше с интерес мокрите териери, скупчени около техния огън. Изобщо не си занимаваха главите с въпроса как чувалите се бяха озовали върху плътната повърхност на реката. В Анкх падаше какво ли не. Само малко се чудеха, че този път измъкнаха толкова животинки наведнъж.

Човекът с патока пак се взря в подгизналите, плюещи вода кучета и промърмори:

— Ех, Гаспод да беше тук… Той знае какво става…

— Значи искате стъкленица — сдържано повтори аптекарят.

— Запечатана с восък — напомни Уилям.

— И да сложа в нея по една унция…

— … масло от анасон, масло от синя камбанка и масло от скалатин.

— С първите две е лесно — увери го аптекарят. — Но нима не сте осведомен, че и в целия град няма да съберете цяла унция масло от скалатин? Капчица колкото върха на карфица струва петнадесет долара. Разполагам с количество колкото за мъничка чаена лъжичка и го съхранявам в запоена оловна кутия под вода.

— Добре, ще взема капка колкото върха на карфица.

— Няма да го измиете от ръцете си, ако ще да си ожулите кожата. Всъщност никой лаик не би трябвало да…

— В стъкленица — търпеливо натърти Уилям. — Запечатана с восък.

— Но вие дори няма да усетите миризмата на другите масла! За какво са ви тогава?

— Един вид застраховка — обясни Уилям. — А, да… след като запечатате стъкленицата, измийте я с етер, после измийте и етера.

— Нещо незаконно ли замисляте? — настръхна аптекарят, но изражението на Уилям го укроти. — Извинете за любопитството…

Влезе в задната стаичка да изпълни поръчката, а Уилям се отби в още едно-две магазинчета. Купи си чифт дебели ръкавици.

Когато се върна, аптекарят тъкмо оставяше стъкленицата на тезгяха. Беше пълна с течност, в която плуваше по-малко съдче.

— Вода — обясни аптекарят, след като извади запушалките от носа си. — Изнесете я внимателно, моля ви. Изтървете ли я тук, прощаваме се с обонянието си.

— На какво мирише всъщност? — сети се да попита Уилям.

— Ако кажа: „На вкиснато зеле“, няма да придобиете и най-бледа представа за истината…

После Уилям се запъти към пансиона. На госпожа Еликсирска не й допадаше квартирантите да се прибират посред бял ден, но в момента беше готова да си затваря очите за постъпките му. Само му кимна.

Държеше ключовете в стария куфар, пъхнат под леглото — спътник в живота му още от годините в Гушникамък. Запази го, за да може понякога да го подритва.

Вътре беше и чековата му книжка. Извади я.

Поумува, взе един стар чорап и пъхна стъкленицата в него. Не му се искаше някой да се пореже.

Мента! Хитро са го измислили, но не са знаели какво разнообразие предлага този град…

Госпожа Еликсирска беше почитателка на мрежестите перденца. Така виждаше какво става на улицата, но никой не можеше да наднича през прозорците й. Уилям погледа през пердето, докато не се убеди, че силуетът върху покрива отсреща е на водоливник.

И тук те не се мяркаха по-често, отколкото на Бляскавата улица.

Докато слизаше по стъпалата, размишляваше за водоливниците. Не знаеха що е отегчение. С удоволствие седяха неподвижно дни наред и не изпускаха нищо от поглед. Но макар че бяха по-бързи, отколкото си мислеха повечето хора, не можеха да се надбягват с бързащ човек.

Уилям профуча през кухнята с такава скорост, че едва успя да чуе стреснатия вик на хазяйката си. Прескочи оградата на двора и тупна в задната уличка.

Някой я премиташе. За миг Уилям се почуди дали не е предрешен стражник или дори сестра Дженифър в нова премяна. Реши обаче, че никой не би могъл да се престори на гнол. Първо би трябвало да закрепи на гърба си цяло минибунище. Гнолите ядяха почти всичко. Останалото събираха с маниакална страст. Никому не бе хрумнало досега да ги разпита защо го правят.

— ’ар’тн’н, г’н Слв — изгъгна съществото, подпряно на метлата.

— Ъ-ъ… Здравейте… Ъ-ъ…

— Сн’г’к.

— О, така ли? Да. Благодаря. Довиждане.

Хукна по една пресечка, прекоси улицата и се шмугна в друга пресечка. Не знаеше колко водоливници го следят, но пресичането на широки улици ги затрудняваше.

А откъде знаеше гнолът името му? Все пак не са се запознавали на някой прием, нали? Всички гноли работеха за… Хари Краля…

Хората се кълняха, че Краля на Златната река наглеждал грижливо длъжниците си…

Уилям криволичеше и се промушваше през квартала, пробягваше тесни пътеки между огради и смрадливи дворчета. Знаеше, че нормален преследвач би изостанал отдавна. Но пък много би се учудил, ако по петите му върви нормален преследвач. Ваймс сам се наричаше просто ченге, както Краля на Златната река признаваше пред околните, че е един необразован грубиян. Уилям подозираше, че светът е осеян с останките на наивници, които са им повярвали.

Забави крачка и се покатери по външната стълба на една къща.

„Ти си глупак — сподели вътрешният редактор. — Някакви се опитаха да те убият, а ти криеш сведения от Стражата. Затова пък си говориш с твърде странни събеседници. А сега ще сториш нещо, от което кръвта на Ваймс ще кипне така, че чак пара ще му излезе от ушите. И защо?“

„Защото и моята кръв кипи. И защото не позволявам да ме използват.“

Откъм края на уличката се чу тихо шумолене. Едва ли би го доловил човек, който не очаква звука. Някой душеше старателно въздуха.

Уилям различи в сумрака четирикрак силует, който се прокрадна по-напред, почти опрял муцуна в калта.

Премери на око разстоянието. Да се хвалиш колко си независим е едно, а да нападнеш стражник е съвсем друго…

Хвърли чупливия си снаряд така, че да падне двайсетина стъпки пред върколака. После скочи от стълбата върху близката ограда и се прехвърли върху покрива на клозет в мига, когато стъклото се натроши в чорапа.

Разнесе се бясно скимтене и чегъртане на нокти по камъните.

Уилям прескочи върху следващата ограда, слезе на улицата и побягна.

След пет минути стигна до конюшните. Във вечната суматоха тук никой не го и погледна. Поредният досадник, дошъл за кон.

Щом стигна до мястото, където го бе спрял Кост В Гърлото, разнесе се вече познатият глас:

— Само не се обръщай, господин Вестникарю.

Уилям си припомни какво имаше зад гърба му. Да, огромна копа сено и големи бали слама. Добро скривалище.

— Ти сигурен ли си, че не те проследиха дотук?

— Ефрейтор Нобс вървеше по петите ми, но аз се отървах от него.

— Хъ… От ефрейтор Нобс можеш да се отървеш, като свърнеш зад най-близкия ъгъл.

— О, подгони ме упорито. Знаех си, че Ваймс ще го прати да ме наблюдава — гордо сподели Уилям.

— Нобс ли?

— Да. Е, разбира се, беше преобразен като върколак…

Вярно, изтърси тайната, но днес беше ден на сенки и загадки…

— Преобразен като върколак, значи — някак вдървено повтори Кост В Гърлото.

— Точно така. И ще ви бъда благодарен, ако не споделяте това с никого.

— Ефрейтор Нобс… — промълви Кост В Гърлото с все същия равен глас.

— Да. Вижте какво, Ваймс искаше от мен да не…

— _Ваймс_ ли ти каза, че Ноби Нобс е върколак?

— Ами… не го каза направо. Сам се досетих. И Ваймс поиска от мен да не разгласявам…

— … че ефрейтор Нобс е върколак ли?

— Да.

— Господинчо, Ноби не е никакъв върколак. И на вид, и по душа. Друг въпрос е дали можеш да го наречеш човек, ама изобщо не е ликро… ликна… скапан ликантроп, чатна ли?

— А пред чия муцуна хвърлих току-що воняща бомбичка? — победоносно възрази Уилям.

Във внезапната гробна тишина се чу шуртене на тънка струйка.

— Господин Кост?… — смутено подвикна Уилям.

— Какво имаше в бомбичката? — едва смънка гласът.

— Според мен маслото от скалатин беше най-силната съставка.

— И ти метна тая гадост точно под носа на един върколак? Господин Ваймс ще превърти — отбеляза някак разсеяно Кост В Гърлото. — Ще побеснее по-зле и от Библиотекаря, когато му кажеш, че е маймуна. Ще измисли нов начин да се разяри, за да го изпробва специално върху тебе…

— Значи трябва по-скоро да видя кучето на Ветинари. — Уилям извади чековата си книжка. — Ще ви напиша чек за петдесет долара. Повече не мога да си позволя.

— Тая пък измишльотина каква е?

— Съвсем законно платежно средство.

— О, страхотно — кисело подхвърли Кост В Гърлото. — Ама не вярвам да ми е от полза, щом те тикнат в килията.

— Господин Кост, в момента двама изключително неприятни мъже са излезли на лов за всички териери в града…

— Териери ли?! — прекъсна го гласът. — Всички ли?!

— Да. И макар че не очаквам от вас да…

— Ама… само породистите или и онези, които случайно малко приличат на териери?

— Доколкото видях, не искаха удостоверение за родословие.

Кост В Гърлото отново млъкна.

— Петдесет долара… — напомни след малко Уилям.

Накрая откъм балираната слама се чу:

— Добре. Тая вечер. На Сбъркания мост. Ела сам. И… аз няма да съм там, но ще ти пратя… водач.

— На чие име да напиша чека? — сепна се Уилям.

Не дочака отговор. След малко се премести, за да погледне зад сламата. В нея шумолеше нещо. Вероятно плъхове, защото в балите не би се побрал човек.

Кост В Гърлото явно беше много ловък хитрец.

— И как ще стане? — попита Захариса, като се постара да гледа умно.

Предпочиташе да се разсейва с това, за да не мисли за разни непознати, които могат пак да нахлуят.

— Как ли? Ами бавно… — изсумтя Добровръх и продължи да човърка в пресата. — Схвана ли вече, че така ще печатаме всеки брой доста по-дълго?

— Изкахте цвят — ето ви го — намуси се Ото. — Не зте зпоменавали нищо за бързина.

Захариса се обърна към експерименталния иконограф. Бездруго напоследък повечето снимки бяха цветни. Само най-евтините духчета рисуваха в черно-бяло, макар Ото да настояваше, че такива снимки били „изкузтво зами по зебе зи“. Но цветният печат…

Четири духчета седяха на ръба и си подаваха мъничка цигара. Наблюдаваха любопитно усъвършенстването на пресата. Три носеха очилца в различни цветове — червено, синьо и жълто.

— Хъм, без зелено… — промълви момичето. — Значи… ако има нещо зелено, стига да съм разбрала правилно, Гутри ще види и нарисува… синьото в него — едното духче й помаха с ръчичка, — а Антон ще види и нарисува жълтото в същото нещо. И когато пуснете пресата…

— … бавно, ама много бавно — изръмжа тихичко Добровръх. — Защо по-добре не обиколим читателите по домовете, та да им разкажем направо какво има в броя?

Захариса взе един от пробните отпечатъци със снимката на пожара. За огъня нямаше никакво съмнение — ето ги червените, жълтите и оранжевите пламъци. Да, имаше и синьо небе, големите изглеждаха почти нормално с този червеникавокафяв оттенък, но лицата на хората… Те като че подсказваха особено опасна епидемия в града. Да речем, от „шарена смърт“, прецени момичето.

— Това е замо началото — успокои я Ото. — Ще позтигнем и по-добро качезтво.

— По-добро, но не и по-бързо — заяде се Добровръх. — Така ще печатаме по двеста броя на час. Най-много двеста и петдесет, ама към края на деня някой от нас ще си търси пръстите… Съжалявам, повече от това няма как да направим. Ако имахме един ден да поработим върху пресата…

— Тогава пуснете петстотин цветни броя, другите да са черно-бели — с въздишка реши Захариса. — Поне ще привлечем внимание.

— Щом онези от „Везтителя“ видят първия брой, ще зе дозетят как зме го направили — предупреди Ото.

— Значи ще паднем в боя с развято пъстро знаме — промърмори момичето.

Поклати глава, щом от тавана пак се посипа прах.

— Чуйте ги само — обади се Бодони. — Усещате ли подът да се тресе? Пуснаха големите преси.

— Подкопават ни отвсякъде — оплака се Захариса. — А се трудихме толкова упорито. Не е честно…

— Чудя се как издържа подът — вметна Добровръх. — Наоколо изобщо няма здрави основи.

— Подкопават ни, казваш… — смънка Бодони.

Още две джуджета се озърнаха, като го чуха. Бодони им каза нещо на джуджешки. Добровръх им се сопна. Притичаха други две джуджета.

— Извинете, но… — разсърди се Захариса.

— Момците… се питат дали да не надзърнат — обясни Добровръх.

— Аз се опитах да вляза вчера — сподели момичето. — Но тролът на входа се държа крайно неучтиво.

— Ние, джуджетата… имаме друг подход.

Захариса видя, че Бодони измъква брадвата си изпод работната маса. Беше традиционно джуджешко сечиво. От едната страна кирка за откъртване на интересни минерали, от другата — широка брадва, защото собствениците на земята понякога възразяват срещу откъртването на интересни минерали.

— Няма да нападате никого, нали? — стъписа се момичето.

— Тук някой подмяташе, че за да намериш интересна история, трябва доста да поровиш — напомни Бодони. — Ние само ще се поразходим…

— В мазето?!

— О, да, обичаме разходките по тъмно — увери я Бодони.

Добровръх изпухтя.

— А останалите нека се заемем с броя…

След минута-две отдолу се чуха няколко удара на брадва, последвани от гръмка джуджешка ругатня.

— Ще видя какво правят — престраши се Захариса.

Тухлите, с които някога бяха запълнили старата врата, вече бяха разпилени на парчета. Строителните материали в Анкх-Морпорк се използваха по няколко пъти. Имаше ли смисъл да зидат здраво, особено пък ако запушват никому ненужна врата?

Джуджетата надничаха в мрака отвъд. Всяко бе лепнало запалена свещ на шлема си.

— Твоят човек нали уж каза, че запълвали старите улици? — усъмни се Бодони.

— Не е мой — сдържано подчерта Захариса. — А какво има там?

Едно джудже бе влязло навътре с фенер в ръка.

— Има някакви… тунели.

— Някогашните пътеки край улицата — сети се Захариса. — Май в този квартал е същото навсякъде. След големите наводнения укрепвали улиците с греди и слагали нова настилка, но не пипали пътеките отстрани, защото не всички къщи били надстроени навреме и собствениците възразявали, че няма откъде да минават.

— Как тъй? — учуди се Бодони. — Улиците били по-високи от пътеките ли?

— Естествено — вдигна рамене тя и мина с него през пролома в стената.

— А какво е ставало, когато някой кон пик… да, де, пускал една вода на улицата?

— Нямам желание да си представя — превзето прихна момичето.

— А хората как са пресичали улицата?

— С подвижни стълби.

— О, стига ни поднасяхте, госпожице!

— Наистина са си носели стълби. Или пробивали подлези. Нали уж нямало да е задълго? После обаче се оказвало по-лесно да закрият тези дълбоки проходи с каменни плочи. Ето как се получили тунели.

— Тук щъкат плъхове — съобщи Дремчо, който се озърташе някъде пред тях.

— Страхотно! — зарадва се Бодони. — Някой не донесе ли тиган? Шегичка, госпожице… Ей, какво си намерихме?…

Замахна към някакви дъски, които се разпаднаха от първия удар.

— Някой мързеливец не е искал да мъкне стълба — отбеляза и надникна в дупката.

— Под улицата ли минава?

— Така изглежда. Може човекът да е бил алергичен към коне.

— А… хъм… дали няма да се загубим?

— Аз съм джудже. Намираме се под земята. Джудже. Под земята. Та какво питахте?

— Да не намекваш, че ще си пробиете път с брадвите до мазетата на „Вестителя“? — разтревожи се Захариса.

— Кой, ние ли? Как можахте да си го помислите…

— Точно това ще направите, нали?

— Не би ни хрумнало дори.

— Но ще го направите.

— Ами че това ще е същинско влизане с взлом, не мислите ли?

— Вярно. И вие се каните да го сторите.

Бодони се ухили.

— Е… донякъде. Само ще надзърнем, ясно ви е.

— Добре.

— Какво?! Не сте против, тъй ли?

— Но няма никого да убивате, нали?

— Госпожице, не вършим такива неща!

Захариса като че се разочарова. Досега беше благопристойна млада дама. Но при някои хора това само означава, че с годините се е натрупала немалко непристойност и само търси пролука, за да изригне.

— Е, тогава… бихте могли поне да ги накарате да съжаляват, нали?

— Да, много е вероятно.

Джуджетата вече се изнизваха по тунела под погребаната улица. В светлината на фенера и свещите Захариса виждаше стари фасади, зазидани врати, запълнени с боклук прозорци.

— Като гледам, стигнахме — реши Бодони и посочи трудно различим правоъгълник, преграден с долнопробни тухли.

— Просто така ли ще нахълтате? — стресна се момичето.

— Ще кажем, че сме се загубили.

— Под земята? Джуджета?…

— Добре де, ще кажем, че сме се напили. Ще повярват с удоволствие. Хайде, момци…

Ронливите тухли се разпаднаха. В тунела проникна светлина. И в мазето зад стената един мъж рязко вдигна глава и се облещи.

Захариса примижа от прашния облак.

— А, вие ли сте…

— О, здравейте, госпожице — изчурулика Диблър Сам Си Прерязвам Гърлото. — Здравейте и вие, момчета. Много се радвам да ви видя…

Тайфата тъкмо се канеше да тръгне, когато Гаспод дотича в кучешки галоп. Само погледна другите териери около огъня, шмугна се под пешовете на великанското палто на Рон и заскимтя.

Не можаха да разберат веднага смисъла на случката, но накрая Човекът с патока проумя фактите.

— Онези хора са тръгнали на лов за териери?

— Ъхъ! Заради проклетия вестник! Хич не можеш да имаш доверие на хора, дето работят във вестници!

— Значи онези двамата са хвърлили кученцата в реката?

— Ъхъ! Всичко се преобърна нагоре с лапите!

— Добре, ще пазим и теб.

— Ъхъ, ама аз трябва да се мяркам тук-там! Аз съм видна личност в тоя град! Имам нужда от маскировка! Слушай, не чатна ли, че можем да докопаме петдесет долара? Но без мен нищичко няма да вземете!

Тайфата се настрои почтително. В тяхното натурално стопанство петдесет долара си бяха безумна печалба.

— Кучето си е куче — отбеляза Страничния Арнолд. — Нали затуй му викат куче.

— Вярно — потвърди Човека с патока. — Фалшивата брада няма да е много уместна.

— Размърдайте си грамадните мозъци и измислете нещо, щото иначе никъде не мърдам — подкани ги Гаспод. — Видях ги ония типове. Не са душички.

Събирателния Андрюз изгъгна гръмовно. Лицето му се разкриви, докато личностите му се споразумеят, и накрая застина във восъчната пълнота на Лейди Хермиона.

— О, можем да го маскираме.

— И как се маскира куче? — не повярва Човека с патока. — Като котка ли?

— Кучето не е само куче — натърти Лейди Хермиона. — Струва ми се, че вече знам решението…

Джуджетата се бяха скупчили плътно, когато Уилям се върна в печатницата. А в епицентъра на вниманието им се мъдреше господин Диблър. Имаше изтормозен вид. Уилям още не бе виждал човек, за когото думата да подхожда толкова точно. „Изтормозен“ обозначаваше онзи, който вече двадесет минути си е поприказвал със Захариса.

— Пак ли някакъв проблем? Здравейте, господин Диблър…

— Уилям — подхвана Захариса, която неуморно обикаляше стола на Диблър, — ако историите бяха храна, на какво би оприличил „Златна рибка изяжда котка“?

— Какво?! — Той се вторачи по-остро в Диблър и го осени прозрение. — На дълго и тънко ястие, предполагам…

— Натъпкано с подозрителни отпадъци може би?

— Ама защо да се обиждаме… — надигна глава Диблър, но пак се прегърби под погледа на момичето.

— Да, но някак привлекателни отпадъци — продължи Уилям. — Продължаваш да ги ядеш, макар да знаеш, че е по-добре да спреш. Какво става тук?

— Слушайте, не исках да върша това — оплака се Диблър.

— Кое по-точно? — настоя Уилям.

— Господин Диблър е писал онези историйки във „Вестителя“ — осведоми го Захариса.

— Хайде сега — смънка Диблър, — никой не вярва на вестниците…

Уилям си придърпа стол и го яхна с лице към облегалката.

— И така, господин Диблър… Кога започнахте да препикавате извора на истината?

— Уилям! — сгълча го Захариса.

— Ама чуйте ме… — завайка се Диблър. — Лоши времена настанаха. И си рекох, че този бизнес с новините… Такова де, хората обичат да знаят какво става из далечни страни. Затова четяха и „Алманаха“…

— Например „Напаст от гигантски невестулки в Хершеба“, такива неща ли? — подсказа Уилям.

— Горе-долу в този стил. И аз си помислих… че няма голямо значение дали са съвсем истински… Тоест… — Замръзналата озъбена усмивка на Уилям още повече притесни Диблър. — Тоест… те са си почти истински, нали? Всеки знае, че се случват такива неща…

— Но не дойдохте при мен — напомни Уилям.

— Че как да дойда? Всеизвестно е, че по този въпрос… малко не ви достига въображение.

— Тоест искам да знам какво се случва наистина ли?

— Да, в този смисъл… А господин Карни разправя, че на хората и без това им е все едно. Вие не сте му много симпатичен.

— На господин Карни много му шарят ръцете — изсъска Захариса. — Как да се довериш на такъв тип?

Уилям взе последния брой на „Вестителя“ и се зачете наслуки.

— „Мъж откраднат от демони“. Отнася се за господин Рони Изпросен, за когото се знае, че дължи на трола Хризопраз повече от две хиляди долара. И за последно са го видели да си купува много бърз кон.

— Е, и?

— Къде се вместват демоните?

— Ами може и да е бил откраднат от демони — заинати се Диблър. — Всекиму може да се случи.

— Аха, значи няма доказателства, че не е бил откраднат от демони?

— Оставяме хората сами да преценят — заяви Диблър. — Така казва господин Карни. Трябвало да се зачита свободата на мнението.

— По въпроса що е истина ли?

— Освен това не си мие зъбите редовно — вметна Захариса.

Диблър тъжно поклати глава.

— Губя си усета. Представете си само — аз да работя за друг… Сигурно съм се побъркал. Мъчи ме студът, от това ще да е. Пък и надницата… — той потръпна — … ми се стори привлекателна. Знаете ли — добави потиснато, — че той ми нареждаше какво да правя? Следващия път ще си полегна кротко, докато ми мине.

— Вие сте един безнравствен приспособленец — отсъди Уилям.

— Досега добре се справях.

— Можете ли да съберете малко реклами и за нас? — намеси се Захариса.

— Повече за никого няма да раб…

— На процент! — отсече момичето.

— Какво?! — стъписа се Уилям. — Искаш да го наемем ли?

— Защо не? В рекламата можеш да лъжеш колкото си искаш. Позволено е. Моля те… Имаме нужда от тези пари.

— На процент, значи? — Диблър потърка небръснатата си брадичка. — Да речем… Петдесет процента за мен и петдесет за вас двамата ли?

— _Ние_ първо ще го обсъдим — потупа го по рамото Добровръх.

Диблър се сви. В пазарлъците джуджетата бяха твърди като диамант.

— Имам ли избор? — промърмори унило.

Джуджето се наведе към него и брадата му щръкна. В момента не държеше оръжие, но Диблър сякаш виждаше голямата остра брадва, която не беше в ръцете му.

— _Никакъв_ — увери го Добровръх.

— И какво ще продавам всъщност?

— Място на страниците — обясни Захариса.

Диблър отново живна.

— Място ли? Тоест нищо? О, това го мога. Нищото го продавам като нищо друго на света! — Пак поклати глава опечален. — Но всичко се сгромолясва, когато се опитам да продам нещо.

— Господин Диблър, а как попаднахте тук? — попита Уилям.

Дългото обяснение никак не го зарадва.

— Може и нас да ни сполети същото… Не бива да ровите под чужда собственост! — изгледа ядно джуджетата. — Бодони, искам дупката да се запуши незабавно, разбрахме ли се?

— Но ние само…

— Да, да, искали сте да помогнете. А сега ще я зазидате, и то както се полага. Все едно никога не я е имало. За да не се качи по стълбичката някой, който не е слизал по нея. Веднага, моля ви! — Щом посърналите джуджета се спуснаха в мазето, Уилям се похвали: — Мисля, че попаднах на голяма история. Надявам се, че ще видя най-после кучето Рошльо. Имам…

Когато извади бележника си, нещо звънна на пода.

— О, да… взех ключа от къщата. Нали искаше рокля…

— Малко е късничко, а и забравих, да си призная.

— Защо не отидеш да огледаш дрехите, докато всички останали сме заети? Вземи и Скалата. Сещаш се… за всеки случай. Но там няма никой. Когато идва в града, баща ми нощува в своя клуб. Хайде, върви. В живота трябва да има и още нещо освен коригиране на репортажи.

Захариса гледаше нерешително ключа на дланта си.

— Сестра ми има дрехи в излишък — добави Уилям. — Нали искаш да отидеш на бала?

— Предполагам, че госпожа Ютийска ще може да нагласи роклята по моите мерки, ако я занеса още сутринта — с леко раздразнение неохотно отвърна Захариса, а в същото време с езика на тялото умоляваше да бъде склонена.

— Ето, имало начин — одобри Уилям. — Сигурен съм, че ще намериш и кой да ти направи най-сетне хубава прическа.

Погледът на Захариса се изостри.

— Знаеш ли, убедих се окончателно, че боравиш много изкусно с думите. А ти какво ще правиш сега?

— Този път отивам да си поприказвам с едно куче за един човек.

Сержант Ангуа погледна към Ваймс през гъстите изпарения, надигащи се от купичката пред лицето й.

— Съжалявам за случката, сър.

— Този ще го провеся да съхне! — обяви Командирът на Стражата.

— Сър, не можете да го арестувате — намеси се капитан Керът и сложи нова кърпа върху главата на Ангуа.

— Я гледай… Казваш ми, че не мога да го задържа за нападение срещу мой служител?

— Тъкмо в това е неловкият момент, сър, не мислите ли? — промърмори Ангуа.

— Сержант, ти служиш в Стражата, независимо в какъв облик си по едно или друго време!

— Да, но… винаги сме предпочитали да има само слухове за върколак в Стражата — напомни Керът. — Не сте ли съгласен? Господин Дьо Слов записва всичко, което научи. Двамата с Ангуа изобщо не копнеем това да се разчуе. Който трябва да знае, вече знае.

— Тогава ще му забраня!

— Как, сър?

Ваймс се позатрудни.

— Сега да не ми разправяш, че като шеф на полицията не мога да попреча на един дребен пик… един идиот да пише всичко, каквото му хрумне?

— Не съм казал това, сър. Можете, разбира се. Но не съм убеден, че можете да му попречите да напише, че сте му попречил.

— Смаян съм. Да, смаян! Тя е твоя… ъ-ъм…

— Приятелка — помогна му Ангуа и пак вдиша дълбоко изпаренията. — Но Керът е прав. Не искам да задълбаваме. Аз сбърках, като го подцених. Сама си го изпросих. След час-два ще се оправя.

— Видях те, като влезе. Беше жалка картинка.

— От шока, сър. Носът просто престава да работи. Все едно да завия по пресечката и да се блъсна в Дъртия Гнусен Рон.

— О, богове… Толкова зле ли беше?

— Може би не чак толкова. Да потулим случая, сър. Моля ви.

— Бързо се учи нашият господин Дьо Слов. — Ваймс седна зад бюрото си. — Има всичко на всичко перодръжка и печатна преса, а всеки изведнъж взе да го мисли за голям играч. Е, ще се наложи да понаучи още нещичко. Не иска да му дишаме във врата, тъй ли? Ами няма. Небесата са ми свидетел, че сме затрупани с работа.

— Но формално погледнато той е…

— Капитане, не виждаш ли тая табела на бюрото ми? Сержант, а ти виждаш ли я? Написано е „Командир Ваймс“. Значи аз решавам и вие току-що чухте заповед. Я сега кажете научихте ли нещо ново.

— Нямаме приятни вести, сър. Никой още не е открил кучето. Всички гилдии си точат зъбите. Господин Скроуп е имал многобройни посетители. О, да… Висшият жрец Ридкъли уверява всеки срещнат, че Ветинари е полудял. В деня преди инцидента му казал, че имал план как да накара раците да летят по въздуха.

— Раците да летят по въздуха — безизразно повтори Ваймс.

— И добавил нещо за изпращане на кораби по семафорните кули.

— Олеле… А какво казва господин Скроуп?

— Доколкото ми е известно, виждал как пред нас се открива нова епоха в историята на града. Щял да върне в Анкх-Морпорк духа на гражданския дълг.

— Туй ми звучи малко като хвърчащите раци.

— Но е политика, сър. Както се оказва, сър, той искал да се върнем към ценностите и традициите, които са направили града ни велик.

— Той има ли представа какви са били ценностите и традициите в ония времена? — стресна се Ваймс, и то силно.

— Предполагам, сър — с подчертана невъзмутимост отвърна Керът.

— О, богове… Предпочитам хвърчащите раци, да си призная.

От притъмняващото небе пак се сипеше лапавица. По Сбъркания мост рядко минаваше някой. Уилям се свираше в сенките с нахлупена над очите шапка.

Изведнъж чу глас незнайно откъде.

— Е… донесе ли оная хартийка?

— Кост В Гърлото, вие ли сте? — уплашено попита Уилям.

— Изпращам ти… водач — съобщи невидимият осведомител. — Казва се… казва се Хитрушко. Върви с него и всичко ще е наред. Готов ли си?

— Да.

„Кост В Гърлото ме дебне. Трябва да е някъде наблизо…“

Хитрушко изприпка от мрака.

Беше пудел. Поне приблизително.

Майсторите в „Le Poil de Chien“, най-изискания кучешки салон за красота, дадоха всичко от себе си. Именно всичко, защото иначе нямаше как да се отърват от Дъртия Гнусен Рон. Те подрязваха, къдреха, лакираха, оцветяваха, сплитаха, миеха. Накрая маникюристката се заключи в тоалетната и отказа да излезе.

Резултатът беше… розов. Разбира се, розовостта беше само едно от свойствата на това видение. Но беше толкова розово, че цветът изпъкваше пред останалото, дори пред изобретателно подрязаната опашчица с пухкаво топче на края. Предницата на кучето сякаш бе изстреляна към голяма розова топка и бе излязла през нея само наполовина. Не можеше да се пренебрегне и широкият блещукащ нашийник. Отблясъците несъмнено бяха в прекомерно изобилие. Понякога стъклото засенчва дори диамантите, защо за разлика от тях има какво да доказва.

Общото впечатление беше не за пудел, а за уродлив пуделски образ. Иначе казано, всичко в създанието подсказваше: „Аз съм пудел“, с изключение на самото създание, което сякаш намекваше: „Я си стой настрана…“

— Джав — тъничко изрече кучето.

И звукът не беше какъвто се очаква. Вярно, немалко кучета джавкат глезено, но това произнесе „джав“.

Съществото заприпка в кишата и се скри в тясна уличка. След миг муцунката му се подаде обратно.

— Джав?

— О, да — опомни се Уилям. — Извинявай.

Хитрушко го поведе надолу по мазни стъпала към старата пътека край брега. Беше осеяна с боклук, а в Анкх-Морпорк всичко изхвърлено, което някой не е прибрал, наистина е боклук. Слънчевите лъчи рядко стигаха дотук дори в ясен ден. Сенките успяваха да бъдат и вледеняващи, и просмукани с влага.

Под моста обаче гореше огън. Щом ноздрите на Уилям си взеха почивка, той разбра, че отива при тайфата.

По пътеката поначало рядко се мяркаше минувач, но заради Дъртия Гнусен Рон и останалите бе обезлюдяла напълно. От тях нямаше какво да се открадне. Понякога в Гилдията на просяците се замисляха дали да не ги прогонят от града, но без особено въодушевление. Дори просяците биха искали да гледат някого отвисоко. А тайфата беше паднала толкова ниско, че от определена гледна точка се оказваше на самия връх. Пък и в гилдията не си затваряха очите за чуждия майсторлък в занаята. Никой не можеше да се мери с Ковчега Хенри в плюенето или в липсата на крака със Страничния Арнолд. А нищо друго в целия свят не би могло да мирише като Дъртия Гнусен Рон. Вероятно би подобрил значително аромата си, ако използва маслото от скалатин като дезодорант.

Нелепата розова опашка на Хитрушко се скри в нахвърляните купчини от стари кутии и парчетии.

Очите на Уилям вече се насълзяваха. Тук почти не подухваше ветрец. Прекрачи към осветения от огъня кръг.

— Ох… Добър вечер, господа — успя да смънка и кимна на фигурите около зеленикавите пламъци.

— Я сега да видим тая твоя хартийка — нареди Кост В Гърлото от мрака.

— Не е… ъ-ъ, нищо особено — призна Уилям и разгъна чека.

Човека с патока го взе от пръстите му и се зачете внимателно.

— Като гледам, не е някакъв номер. Петдесет долара, има си и подпис. Господин Дьо Слов, вече обясних на присъстващите какво е чек. Не беше лесно, повярвайте ми.

— Ъхъ. И ако не платиш, ще ти дойдем на гости! — обяви Ковчега Хенри.

— Ъ-ъ… и какво ще направите?

— Ще си останем пред вратата завинаги! — просвети го Страничния Арнолд.

— Ще зяпаме хората нахално — добави Човекът с патока.

— И ще им храчим на обувките! — зарадва се Ковчега Хенри.

Уилям се постара да не мисли какво би сторила в такъв случай госпожа Еликсирска.

— Сега може ли да видя кучето?

— Покажи му го, Рон — заповяда гласът на Кост В Гърлото.

Пешовете на тежкото палто се отметнаха и Рошльо замига срещу огъня.

— _Вие_ ли го носихте? — учуди се Уилям. — Така ли го крихте?

— Да му го!…

— Кому би хрумнало да претърси Дъртия Гнусен Рон? — обади се Кост В Гърлото.

— Така е, съгласен съм. Никой не би успял и да надуши Рошльо…

— Чуй сега… Не забравяй, че е престарял. Пък и на младини не е бил голям умник. Все пак си говорим за кучета… не за говорещи кучета, де — припряно добави гласът. — Не чакай от него философски трактат, това се мъча да ти втълпя.

Рошльо се изправи старчески на задни лапи, щом видя, че новодошлият го гледа.

— Как се озова при вас? — попита Уилям, докато кучето душеше ръката му.

— Избяга от двореца и се пъхна направо под палтото на Рон — отвърна Кост В Гърлото.

— А както изтъкнахте, там никому не би хрумнало да надникне.

— Самата истина си е, хич не се съмнявай.

— И дори върколак не би го открил там… — Уилям извади бележника си, отвори на празна страница и написа „Рошльо“. — На колко години е?

Рошльо излая.

— На шестнадесет — преведе Кост В Гърлото. — Толкова ли е важно?

— Така е във вестникарството — осведоми го Уилям.

Записа в бележника: „Рошльо (16 г.), доскоро живял в двореца, гр. Анкх-Морпорк.“

„Вземам интервю от куче. Ей това вече е почти новина от класа…“

— И така… Ъ-ъ, Рошльо, какво се случи, преди да избягаш от двореца?

В скривалището си Кост В Гърлото заскимтя и заръмжа. Рошльо наостри уши и също изръмжа.

— Събудил се и преживял неловък момент на философска неопределеност — преведе Кост В Гърлото.

— Нали уж изтъкнахте, че той…

— _Превеждам,_ ясно? Причината била в присъствието на двама Богове в стаята. Тоест имало двама лорд Ветинари. Рошльо е от кучетата с консервативни възгледи, що се отнася до собственика му. Но той знаел, че единият не е истински, защото миризмата му била сбъркана. Имало още двама мъже. И…

Уилям пишеше трескаво.

След двайсетина секунди Рошльо го ухапа по глезена.

Чиновникът в кантората на господин Въртел ги изгледа от високото си бюро, подсмръкна и продължи да пише красиво и бавно. Не задълбаваше охотно във въпроса за обслужването на клиентите. Никой не може да пришпорва Закона…

След миг главата му се заби в плота на бюрото и така си остана, притисната от неимоверна тежест.

Лицето на господин Шиш се появи в ограниченото му полезрение.

— _Казах,_ че господин Въртел желае да ни приеме веднага…

— Снгх — отвърна чиновникът.

Господин Шиш кимна и натискът отслабна малко.

— Извинете, не ви разбрах — подхвърли той, наблюдавайки как ръката на човечето пълзи покрай ръба на бюрото.

— Той… не… приема… никого…

Твърдението завърши с приглушено квичене. Господин Шиш се наведе към ухото на чиновника.

— Жалко за пръстите ти, но не бива тези палави израстъци да пипат онова лостче, чатна ли? Защото не се знае какво може да стане, ако го дръпнат. Така… Коя врата е към кабинета на господин Въртел?

— Втората… отляво…

— Видя ли? Колко по-приятно е, когато си любезен. А след седмица, най-много след две пак ще можеш да държиш перото.

Господин Шиш кимна, господин Лале се дръпна и чиновникът се свлече на пода.

— Искаш ли да го очистя тоя …аняк?

— Остави го на мира. Днес май ще се държа дружелюбно с хората.

Нямаше как да не признае, че господин Въртел е корав противник. Когато Новата фирма влезе в кабинета, лицето му дори не трепна.

— Господа?…

— Не натискай никакво …ано нещо — предупреди господин Лале.

— Решихме, че е време да ви осведомим за това-онова — добави господин Шиш и извади кутийка от джоба си.

— По-точно?

Господин Шиш натисна копче на кутийката.

— Да чуем какво стана вчера.

Духчето примига.

— …нйип… няпнйип… няпдит… нйип…

— Припомня си записите отзад напред — обясни господин Шиш.

— Какво е това? — попита господин Въртел.

— …няпнйип… сипняп… нип… „…времето ми е ценно. Няма да го губя с празни приказки. Какво направихте с кучето?“ — Господин Шиш докосна друго копче. — …уидълуидълуи… „Моите… клиенти имат силна памет и дълбоки джобове. Възможно е да наемат и други убийци. Разбрахте ли ме?“

Чу се и тихичко „Ау!“, когато лостчето „Изключване“ прасна духчето по главата.

Господин Въртел стана и доближи древен шкаф.

— Бихте ли желали нещо за пиене? Само че имам единствено балсамиращ разтвор…

— Още не ми е нужен.

— …а май ще изровя и някой банан…

Адвокатът се обърна с блажена усмивка, щом чу как пръстите на господин Шиш плеснаха по ръката господин Лале.

— _Казах ти,_ че ще го затрия тоя …аняк…

— Уви, закъснял сте — напомни господин Въртел и пак се настани зад бюрото. — Ясно, господин Шиш. Искате пари, нали?

— Всичко, което ни дължите, и петдесет хиляди отгоре.

— Но още не сте намерили кучето.

— Не го е намерила и Стражата. А те имат върколак. Всеки търси кучето, но го няма. То не е важно, ей тази кутийка е по-важна.

— Оскъдни улики, бих казал…

— Виж ти… Разпитвате за кучето, споменавате убийци… Онзи Ваймс ще се вкопчи във вас като пиявица. Както чувам, не е свикнал да пипа меко. — Господин Шиш се усмихна само с устни. — Е, вие също имате какво да покажете… Между нас да си остане… — Наведе се по-близо до адвоката. — Някои от нашите постъпки може и да приличат на престъпления…

— Всички ония …ани убийства, да речем — кимна господин Лале.

— …но понеже сме си престъпници, ще кажат, че тъкмо това трябва да се очаква от нас. А вие сте уважаван гражданин. Хич не изглежда добре, когато уважаваните граждани се забъркват в такива гнусотии. Хората почват да мърморят.

— За да си спестим… недоразуменията — реши господин Въртел, — ще ви напиша чек за…

— Скъпоценни камъни — прекъсна го господин Шиш.

— _Обичаме_ ги …аните скъпоценни камъни — потвърди господин Лале.

— Направихте ли копия от това… нещо? — попита адвокатът.

— Не казвам нито „да“, нито „не“ — отвърна господин Шиш, който не бе копирал записа и не знаеше как да го направи.

— Не знам дали мога да ви се доверя — промълви адвокатът сякаш само на себе си.

— Я ме чуйте — подхвана господин Шиш с цялото търпение, което успя да събере. Главата му беше още по-зле. — Ако плъзне мълва, че сме прекарали някой клиент, няма да е добре за нас. Хората ще си кажат: „Не може да се вярва на такива кримки. Не се държат подобаващо.“ Но ако хората, с които обикновено си имаме работа, чуят как сме очистили клиент, защото е играл мръсно, ще ни похвалят: „Тези са бизнесмени и знаят как се върти бизнес…“

Той млъкна и огледа сенките по ъглите.

— Слушам ви — подкани го господин Въртел.

— И… да върви всичко по дяволите! — Господин Шиш примига и тръсна глава. — Давай камъчетата, Въртел, иначе оставям господин Лале да те убеждава! Махаме се от това свърталище на проклети джуджета, вампири, тролове и ходещи трупове. Тръпки ме побиват от вашия град! Давай диамантите! На секундата!

— Добре — съгласи се адвокатът. — А духчето?

— Идва с нас. Спипат ли ни, ще спипат и него. Умрем ли загадъчно… някои хора ще научат какво е станало. Когато сме далеч оттук… Я стига си ме забълбуквал! — Господин Шиш потрепери. — Днес ми е скапан ден!

Господин Въртел отвори едно чекмедже и подхвърли три кадифени кесийки върху облицованото с кожа бюро. Господин Шиш си избърса челото.

— Виж ги, господин Лале.

Помълчаха, докато господин Лале изсипе кесийките върху грамадната си длан. Огледа няколко кристала през силен монокъл. Подуши ги. Близна един-два.

Извади четири от купчинката и ги пусна на бюрото.

— Ти за …ан идиот ли ме мислиш?

— Не смейте да му отговаряте — предупреди господин Шиш.

— Вероятно бижутерите са допуснали грешка.

— Брей…

Ръката на господин Шиш отново се мушна под сакото, само че този път измъкна оръжие.

На господин Въртел му се наложи да погледне право в кръглото око на пружинна цев. И от техническа, и от правна гледна точка това си беше арбалет, защото човешка сила трябваше да свие пружината, за да има изстрел. Но търпеливият напредък и хитроумие го бяха превърнали, общо взето, в тръба с дръжка и спусък. От Гилдията на убийците си направиха труда да пуснат мълвата, че спипат ли някого с такова оръжие в ръцете, ще му покажат колко надълбоко може да бъде скрито в човешкото тяло. А всяка градска стража, срещу която някой дръзваше да го насочи, се грижеше злосторникът да повиси полюшван от вятъра.

Но и в бюрото сигурно имаше още някакъв скрит механизъм. Вратата се отвори с трясък и нахлуха двама мъже — единият размахал дълги ножове, другият насочил арбалет.

А това, което им стори господин Лале, си беше направо страшно.

В своеобразните си дарби той нямаше равен на себе си. Когато въоръжен човек се втурне в стая, сблъсква се със затруднение — необходима му е частица от секундата, за да прецени, да реши, да пресметне, да помисли. Господин Лале нямаше нужда от никакви частици. Той не мислеше. Ръцете му действаха самостоятелно.

Дори господин Въртел със зорките си очи на юрист трябваше да превърти мислено видяното, за да го проумее. Но и в забавения каданс на ужаса не му беше лесно да забележи как господин Лале сграбчи най-близкия стол и замахна. След неясното движение двамата вече лежаха неподвижно в нелепи пози, а един нож потрепваше забит в тавана.

Господин Шиш изобщо не се озърна. Пружинната цев в ръката му все така сочеше зомбито. Но бръкна отново в джоба на сакото си и извади запалка с формата на драконче. И тогава господин Въртел, който пращеше на всяка крачка и миришеше на прах, видя омотано парче плат около острието на зловещата стреличка, едва подаваща се от тръбата.

Без да отмести поглед от адвоката, господин Шиш поднесе пламъчето към цевта. Парцалчето пламна. А господин Въртел беше наистина много сух.

— Каня се да сторя зло — замълви господин Шиш като хипнотизиран. — Но вече съм направил толкова лошотии, че още една не влиза в сметката. Да речем… едно убийство е голяма работа, ама следващото е наполовина по-дребна. Чатна ли? Та когато стигнеш до двайсетина убийства, вече едва се различават. Ама… хубав ден е навън, птичките пеят, има разни… котенца и други глупости. Слънцето блещука по снега и разнася обещание за скорошна пролет, значи още цветенца, зелена тревичка, повечко котенца, после пък летни жеги, нежната милувка на дъждеца, прекрасна свежест, които никога няма да зърнеш, ако не ми дадеш каквото държиш в чекмеджето, щото ще пламнеш като факел, лукава, коварна, проклета мумия!

Господин Въртел тутакси бръкна в чекмеджето и им подхвърли още една кадифена кесийка. Господин Лале първо се облещи нервно към партньора си, който досега бе споменавал думата „котенца“ само в съчетание с „давя“. Чак тогава погледна какво има в кесийката.

— Рубини… И то …ано първокласни.

— Махайте се — изчегърта гласът на адвоката. — Незабавно. И не се връщайте. Никога не съм чувал за вас. Никога не съм ви срещал.

Господин Въртел бе виждал много страшни неща през последните няколко столетия, но за пръв път имаше пред себе си заплашителна гледка като господин Шиш. Както и за пръв път попадаше на толкова побъркан човек. Господин Шиш се олюляваше и очите му все се заглеждаха в сенките по ъглите.

Господин Лале потупа партньора си по рамото.

— Що не го очистим и да си ходим?

Шиш замига на парцали.

— Ъхъ. — Май се върна в света на зримото. — Ъхъ… — Обърна се към зомбито. — Днес няма да те довърша. — Угаси запаленото парцалче. — Но утре… Кой знае какво може да стане?

Заплахата си беше внушителна, само че не вложи много хъс в нея.

След миг Новата фирма си бе отишла.

Господин Въртел позяпа след тях.

Опитът на мъртвец му подсказа веднага, че нищо не може да се направи за двамата паднали ветерани на юриспруденцията. Господин Лале беше ненадминат майстор в своя занаят.

Извади лист за писма от друго чекмедже, написа с печатни букви няколко думи, пъхна листа в плик, запечата го и повика друг чиновник.

— Направи каквото е нужно — нареди му, щом мъжът се вторачи в повалените си колеги, — после занеси това на Дьо Слов.

— На кой от двамата, сър?

За миг дори господин Въртел се бе разсеял.

— На лорд Дьо Слов. В никакъв случай на другия.

Уилям обърна следващата страница и продължи да пише припряно. Тайфата го гледаше, сякаш е дошъл да ги забавлява.

— Голям талант си е туй, гусине — похвали го Страничния Арнолд. — Направо ми се сгрява душата, като размахвате тъй молива. Ще ми се и аз да можех, ама нямам таквиз машинарийки в пръстите.

— Желаете ли чаша чай? — прояви любезност Човека с патока.

— Вие тук и чай ли пиете?

— Разбира се. А защо не? За какви ни смятате?

Човека с патока показа с подканяща усмивка почернял чайник и ръждясало канче.

Уилям реши, че в момента най-уместно е да отвърне с учтивост. Пък и водата е кипнала…

— … без мляко, моля — сети се навреме.

— Ах, ненапразно ги уверих, че сте джентълмен — зарадва се Човека с патока и наля смолиста кафява течност в канчето. — Чай с мляко… това е противно. — С изящен жест взе чинийка и щипци. — Резенче лимон?

— Лимон ли? Имате лимон?

— О, дори господин Рон би предпочел да се поизмие, отколкото да сложи нещо друго освен лимон в чая си.

— И четири бучки захар — сериозно допълни Страничния Арнолд.

Уилям отпи голяма глътка. Чаят беше гъст и преварен, но също сладък и горещ. И с лек вкус на лимон. Можеше да е доста по-зле, нали?

— Да, обикновено сме големи късметлии с лимоните — обясняваше Човека с патока, докато се занимаваше с принадлежностите за чай. — Рядко се случва реката да не довлече две-три резенчета.

Уилям се опули към водите на Анкх.

„Да плюеш или да преглътнеш — това е въпросът…“

— Добре ли сте, господин Дьо Слов?

— Ммф.

— Много захар ли сложих?

— Ммф.

— Да не е прекалено горещ?

Уилям с облекчение пръсна течността към реката.

— О, да! Опарих си устата! Да! Беше горещ! Прекрасен чай, но… горещ! Ще оставя чашата тук, до крака си, докато изстине…

Припряно сграбчи бележника и молива.

— И така… ъ-ъ, Рошльо, кого от тях ухапа?

Кучето излая.

— Ухапал е всички — преведе гласът на Кост В Гърлото. — Щом веднъж е започнал, защо да спира насред път?

— Би ли ги познал, ако ги ухапеш пак?

— Щял да ги познае. Казва, че грамадният мъж миришел на… нали знаеш… как беше… голяма, ама много голяма паница с топла вода и сапун в нея.

— Вана ли?

Рошльо изръмжа.

— Да, тая беше думата — потвърди Кост В Гърлото. — Другият пък миришел на евтино мазило за коса. А онзи с външността на Гос… да, де, на Ветинари, вонял на вино.

— Вино ли?

— Да. Освен това Рошльо моли да го извиниш, че те ухапа преди малко, но се увлякъл, докато си припомнял случката. Ние… тоест кучетата преживяват бурно спомените, ако схващаш.

Уилям кимна и разтри ухапаното място.

— Значи оттогава Рон го е носил под палтото си?

— Никой не досажда на Дъртия Гнусен Рон — заяви Кост В Гърлото.

— Вярвам ви. — Уилям кимна към Рошльо. — Искам да му направим иконография. Всичко това е… изумително. Но само със снимка ще докажем, че наистина съм разговарял с Рошльо. Е… чрез преводач, то се знае. Не бих искал хората да помислят, че това е историйка за говорещи кучета като във „Вестителя“…

Тайфата замърмори. Молбата не им хареса особено.

— Това е място за избрани хора — сподели Човекът с патока. — Не допускаме всекиго тук.

— Щом е така, елате в редакцията с мен — предложи Уилям. — Нали и досега сте го разнасяли, докато продавахте вестника?

— Вече е опасно — възрази Кост В Гърлото.

— Дали опасността ще намалее, ако добавя още петдесет долара?

— _Още_ петдесет ли? — ахна Страничния Арнолд. — Значи стават общо петнайсет!

— Сто — уморено го поправи Уилям. — Не разбирате ли, че това е в интерес на обществото?

Тайфата се заоглежда.

— Никой не ни зяпа — възрази Ковчега Хенри.

Уилям стана и съвсем случайно разля канчето с чая.

— Ами да вървим.

Господин Лале вече се тревожеше, а това не му беше присъщо. Обикновено причиняваше безпокойство, обаче сам не го изпитваше. Но господин Шиш се държеше сбъркано и понеже именно той се занимаваше с мисленето в Новата фирма, това си беше сериозна причина за загриженост. Господин Лале го биваше да цепи секундата при нужда, а опреше ли до възхищение от изкуството, лесно боравеше и с векове. Затрудняваха го времевите промеждутъци по средата. За тях имаше нужда от господин Шиш, който обаче си говореше сам и все се озърташе към сенките.

— Ще се разкараме ли оттука? — попита господин Лале с надеждата да подтикне партньора си в правилната посока. — Прибрахме си …аните пари с грамадна …ана премия, има ли …ан смисъл да се размотаваме още?

Притесняваше го и постъпката на господин Шиш спрямо …ания адвокат. Досега нямаше навик да насочи оръжие към някого и да не натисне спусъка. Новата фирма не си губеше времето със заплахи. А тази …ана приказка „Днес няма да те довърша“? Аматьорско изпълнение.

— Питах те няма ли да се…

— Ей, ти как мислиш — какво става с хората след смъртта?

Господин Лале беше потресен.

— Що за …ан въпрос?! Знаеш какво става!

— Тъй ли…

— Ами да. Помниш ли като трябваше да оставим оня тип в …аната плевня и чак след седмица успяхме да го заровим както си му е редът? Забрави ли на какво се беше…

— Не за труповете ти приказвам!

— А, за ония религии, значи…

— Да!

— Никога не съм се плашил от тия неща.

— Никога ли?

— И един …ан път дори. Имам си моя картоф.

Господин Лале откри, че е изминал последните крачки сам, защото господин Шиш е спрял като закован.

— Картоф ли?

— Ъхъ. Нося си го на връвчица.

Господин Лале се потупа по огромния гръден кош.

— И това ли е религия?

— Ъхъ. Ако си носиш картофа, като умреш, всичко е наред.

— Коя религия е тази?

— Де да знам! Не съм чувал за тия неща извън мойто село. Тогава бях дребосък. А бе, същото както с боговете, чатна ли? Когато си малък, втълпяват ти: „Ей туй е Господ, толкоз.“ А като пораснеш, гледаш — те били …ани милиони. Туй е то религията.

— Значи всичко ти е наред, ако си носиш картофа, когато умреш?

— Тъй, тъй. Тогава ти позволяват да се върнеш и да живееш пак.

— Дори… — Господин Шиш преглътна, защото навлизаше в територия, която не бе отбелязана на мисловния му атлас. — Дори да си вършил разни неща, за които хората казват, че били лоши ли?

— А, ако си кълцал разни хора и си ги бутал от …ани скали ли?

— Да, бе, за същото ти говоря…

Господин Лале подсмръкна и носът му светна за миг.

— Е-е… няма страшно, стига да се разкайваш, ама наистина.

Господин Шиш се слиса, пък и се настрои леко недоверчиво. Но чувстваше как нещо го… застига. Мяркаха се лица в мрака, почти успяваше да чуе разни гласове. Вече не смееше да се озърне, да не би да види някого зад гърба си.

А само за един долар можеше да си купи цял чувал картофи…

— И върши ли работа?

— И още как! В моя край хората правят тъй от …ани столетия. Нямаше да спазват обичая, ако не им вършеше …ана работа, нали?

— И къде е тоя твой край?

Господин Лале добросъвестно се съсредоточи върху въпроса, но в паметта му имаше твърде много зараснали белези.

— Имаше… гори. И… едни такива ярки свещи — мърмореше си под носа. — И… тайни — добави, загледан в нищото.

— И картофи ли?

Господин Лале се върна в настоящето.

— Ъхъ, как тъй без тях. Винаги ги имаше …аните картофи. Щом си носиш картофа, всичко е наред.

— Но… Защо ли си мислех, че трябва да се молиш в пустини, да ходиш в храма всеки ден, да пееш песнички, да даваш това-онова на бедните…

— А, няма лошо и туй да правиш — успокои го господин Лале. — Ама трябва да си носиш и …ания картоф.

— И се връщаш в света жив?

— Тъй, ами. За к’во ти е да се върнеш мъртъв? Тогава кой ще познае, че си се върнал?

Господин Шиш отвори уста да отговори, но изражението му се промени и той изсъска:

— Някой сложи ръка на рамото ми!

— Господин Шиш, добре ли си?

— Никого ли не виждаш?

— Никого.

Господин Шиш сви юмруци и се обърна. Имаше много хора на улицата, но изобщо не го поглеждаха. Опита се да пренареди мозайката, в която бързо се превръщаше главата му.

— Да… Добре. Сега ще… ще се върнем в къщата, нали така, и ще… ще вземем другите диаманти, ще очистим Чарли и… ще намерим сергия за зеленчуци… Да не е някакъв особен картоф?

— А, не.

— Така… но първо…

Господин Шиш поспря и мисленият му слух чу как нечии стъпки замряха зад него само миг по-късно. Знаеше, че гадният вампир му е сторил това. Онази тъма беше като тунел и в нея имаше неща…

Господин Шиш вярваше непреклонно в заплахите и насилието, а в такъв момент не можеше да не вярва и в отмъщението. Един вътрешен глас, който в момента заместваше благоразумието му, вдигна шумна врява, но го заглуши по-първична реакция.

— Онзи скапан вампир е виновен. А да убиеш вампир… ей, това си е направо добрина, нали? — Той се ободри. Вече виждаше светлината на спасението чрез праведни дела. — Всеки знае, че имат зловещи окултни дарби. Може дори да ми се зачете, а?

— Ъхъ. Ама… на кого му пука?

— На мен.

— Бива, щом е тъй…

Дори господин Лале не беше настроен да спори, когато чуеше този глас. Пожелаеше ли да се държи неприятно, господин Шиш ставаше много изобретателен. А и неписаните правила не позволяваха да оставиш зад себе си безнаказана обида.

Само че опасенията проникваха дори в съсипания от соли за вана и нафталин мозък на господин Лале. Винаги се бе възхищавал на безстрашието на партньора си, особено в боравенето с дълги изречения.

— С какво ще го довършим? С трепетликов кол ли?

— Не… С този искам да съм сигурен.

Господин Шиш запали цигара с леко трепереща ръка и остави клечката да се разгори.

— А, ясно — прозря господин Лале.

— Хайде да го направим.

Челото на Скалата се набръчка, докато оглеждаше емблемите, заковани около входа на градската къща на семейство Дьо Слов.

— Тия неща какви са?

— Означават, че гилдиите ще се захванат с всекиго, който влезе с взлом — обясни Захариса и затърси ключа в чантичката си. — Нещо като проклятие, само че това действа наистина.

— Туй да не е на убийците? — посочи тролът към грубовато изобразен щит с плащ, кинжал и два кръста.

— Да. Те ще изпълнят поръчка за всеки нарушител.

— Хич не ща да се занимават с мене. Добре, че носиш ключ…

Ключалката щракна и вратата се отвори.

Захариса бе влизала поне във фоайетата на някои от истинските палати в Анкх-Морпорк, когато обитателите им подпомагаха по-изискани благотворителни начинания. Но едва сега видя как може да се промени сградата, когато никой не живее в нея. Беше заплашителна, а и с някак неправилни пропорции. Вратите изглеждаха прекалено широки, таваните — твърде високи. Задушната пустота започваше да й досажда като главоболие.

Зад нея Скалата запали две свещи. Но и в тяхната светлина Захариса се озова обградена от сенки.

Не беше трудно да намери централната стълба. Бе запомнила обясненията на Уилям и те я отведоха в покои, далеч по-големи от целия й дом. А гардеробът се оказа просторна стая със закачалки.

Роклите блещукаха в сумрака. И миришеха силно на нафталин.

— Я, че интересно… — обади се Скалата.

— Това е против молци — осведоми го момичето.

— Не, аз се загледах в следите по пода. Имаше ги и долу.

Захариса най-сетне откъсна поглед от дългите редици окачени рокли и също се заозърта. Нямаше съмнение, че някой е стъпвал в праха по пода.

— Ъ-ъ… може би идва чистачка? Все някой би трябвало да се отбива, за да нагледа къщата.

— И вместо да чисти, само се разхожда, а?

— Сигурно някой идва да проверява… — разсеяно смънка Захариса.

Една синя рокля й шепнеше: „Облечи ме, подхождам ти идеално. Виж как цветът ми ще се прелива, щом съм на теб.“

Скалата пипна топчетата, разпилени по тоалетната масичка.

— Като гледам, тия молци доста са се настървили по нафталина…

— Не ти ли се струва — обади се замислено Захариса, — че тази рокля е прекалено… смела за мен?

Скалата се озадачи. Не го бяха взели на работа заради компетентността му по въпросите на модата.

— А, то и вие не сте от плашливите, ще й се сопнете…

— Исках да кажа — дали няма да изглеждам разпусната жена с тази рокля?

— Че к’во разпуснато има, като ще ви лепне по тялото?

Захариса се отказа да търси експертното му мнение.

— Струва ми се, че госпожа Ютийска ще може да ми я нагласи по мярка… — промълви замислено.

Изкушаваше се да остане още малко заради изобилието от тоалети. Но не се чувстваше на мястото си. А вътрешното гласче й подсказваше, че жена със стотици рокли в гардероба повече ще се ядоса, ако някоя липсва, отколкото ако има само десетина. Отгоре на всичко безлюдният мрак наоколо й опъваше нервите. В него се криеше призрачното присъствие на хората, живели тук.

— Да си вървим.

Вече прекосяваха фоайето, когато някой запя.

Думите не се различаваха, а в мелодията се усещаше влиянието на алкохол. Нямаше съмнение обаче, че звуците се разнасят изпод краката им.

Скалата вдигна рамене, когато Захариса го погледна с безмълвен въпрос.

— Може молците да се черпят…

— _Трябва_ да има поне някакъв иконом… Дали не е по-добре да… нали се сещаш, да споменем, че сме наминали? — поколеба се Захариса. — Не е особено учтиво да вземем нещо и да се изнижем…

Намериха зелена врата, забутана зад стълбата, и я отвориха. Пеенето заехтя по-гръмогласно, но секна мигновено, щом тя смънка в тъмнината:

— Извинете…

След малко човекът изрече отдолу:

— Здрасти! Как сте? Аз съм си върхът!

— Това съм… ами… аз. Уилям каза, че нямал нищо против…

Захариса говореше като човек, готов да се извини и на обирджия, че го е сварил в дома си.

— Кой, господин Нафталинен нос ли? Хъ! — отвърна гласът.

— А… вие добре ли сте?

— Не мога да докопам… заради… ха-ха-ха… всичките тия вериги… ха-ха-ха…

— Да не сте… болен?

— Не, много съм си добре, изобщо не съм болен, само попрекалих…

— И с какво попрекалихте? — попита момичето от висотата на възпитанието си.

— …бе, как бяха… тия неща, дето… ги сипват в бъчви?

— Да не сте пиян?!

— А така! Ей тая дума забравих! Пиян като… как беше…

Звънна стъкло.

Свещите мъждиво разкриха пред очите им несъмнена изба, в която мъж седеше отпуснато до стената, а верига свързваше единия му глезен и зазидана в пода халка.

— Вие… да не сте затворник? — провери очевидното Захариса.

— А-ха-ха…

— И откога сте тук?

— Години…

— От години ли?

— Не, бе, много години имам… — Мъжът вдигна бутилка й се вторачи отблизо в нея. — Я… Годината на Покаяната камила… страхотна беше… Ами тая… Годината на Преобразения плъх… също страхотна… Всичките бяха страхотни… Ама да имаше поне една бисквитка да си гризна…

Знанията на Захариса за виното се изчерпваха с факта, че „Шато Мезон“ е много популярна марка. Но не смяташе, че е задължително хората да бъдат оковавани, за да пият, дори да им се поднася онзи ужас от Ефеб, който залепя чашата за масата.

Пристъпи неуверено напред и пламъчето на свещта огря по-добре лицето на мъжа. Макар и разкривено от усмивка на тежко опиянение, стори й се познато. В края на краищата виждаше го всеки ден на монетите в ръцете си.

— Хъм… Скала, ела за малко, моля те.

Вратата се удари в стената и тролът слезе бързешком в избата, но само защото се търкаляше презглава по стъпалата.

Господин Лале се появи на площадката горе. Разтриваше си юмрука.

— Ей го господин Кихавица! — зарадва се окованият Чарли и вдигна бутилка за наздравица. — Цялата банда се събра! Йе-е!

Скалата стана, но леко залиташе. Господин Лале слезе в избата, разтрошавайки в движение парапета. Тролът вдигна юмруци в класическа боксьорска поза, противникът му обаче презираше тези глезотии. Просто го цапардоса с тежкото старо дърво и го запрати в ъгъла.

Чак тогава великанът се помъчи да фокусира своите въртящи се зеници към Захариса.

— Ти пък коя си, да те вземат …аните дяволи?

— Не смейте да псувате пред мен! — сряза го момичето. — Как не ви е срам да псувате пред една дама?!

Той като че се смути.

— Ама аз не си падам по …аните псувни!

— О, но аз вече съм ви виждала, вие сте… Знаех си, че не сте праведница, за каквато се представяхте!

Щракна арбалет. Определени тихи звуци стигат надалеч и имат голяма възпираща сила.

— Някои мисли са прекалено нечестиви, за да ги изричаме гласно — осведоми я кльощаво човече, което я оглеждаше над насочената към нея пружинна цев. — Вие какво търсите тук, госпожице?

— А вие пък бяхте брат Шиш! И нямате никакво право да влизате тук! Аз обаче имам ключ!

Онези части от съзнанието на Захариса, които имаха задължение да мислят за страхотии и ужасии, настояваха тя да ги изслуша. Но понеже бяха част именно от нея, държаха се много благопристойно и тя се престори, че не ги чува.

— Ключ? — повтори брат Шиш и слезе в избата.

Дори в сегашното си състояние не забравяше да насочва оръжието към Захариса.

— И кой би могъл да ти даде ключ?

— Не се доближавайте! Не смейте да вървите към мен! Още една крачка и… и ще си запиша всичко!

— Брей… Друго може и да не знам, но от думи не боли — заяви господин Шиш. — Чувал съм какви ли не…

Млъкна, лицето му се сгърчи и за миг изглеждаше, че ще рухне на колене. Изопна се отново и се вторачи в момичето.

— _Ти_ идваш с нас. Не ми разправяй, че ще пищиш, защото сме сами тук. Бездруго съм се наслушал на…

Отново сякаш омекна, но пак се опомни. Захариса зяпаше втрещена люшкащия се смален арбалет. В съзнанието й вече надделяваха частите, според които да си затваряш устата е много полезно за дълголетието.

— Ами тия двамата? — посочи господин Лале. — Сега ли ще ги очистим?

— Окови трола и ги зарежи.

— Ама ние винаги…

— Зарежи ги!

— Ей, ти добре ли си?

— Не съм! Просто ги зарежи, разбрахме ли се? Нямаме време!

— А, имаме си и още как…

— Аз нямам! — Господин Шиш застана пред Захариса. — Кой ти даде ключа?

— Няма да ви…

— Искаш ли господин Лале да се сбогува нежно с тези две приятелчета?

Главата на господин Шиш бръмчеше, а и поначало той трудно си представяше кое как би трябвало да става в една по-морална Вселена. Все пак се успокояваше, че така е добре. Сенките на двамата досадници ще подгонят господин Лале, а не него…

— Тази къща принадлежи на лорд Дьо Слов и неговият син ми даде ключа! — победоносно обяви Захариса. — Видяхте ли сега?! Тъкмо с него говорихте в редакцията! Вече знаете в какво сте затънали до ушите, а?

Господин Шиш я изгледа.

— Имам намерение да науча. Не бягай. Изобщо не пискай. Върви нормално и всичко… — Запъна се и промърмори: — Щях да кажа „ще свърши добре“, но е тъпо, нали?

Нямаше как да върви бързо по улиците, съпроводен от тайфата. За тях светът беше нескончаема пиеса, художествена галерия, мюзикхол, ресторант и плювалник. Пък и никому от тайфата не би хрумнало, че може да стигне някъде по права линия.

Придружаваше ги и пуделът Хитрушко, който се стараеше да върви по средата на групичката. Нямаше и помен от Кост В Гърлото. Уилям предложи да носи Рошльо, защото вече се чувстваше донякъде негов собственик. Или поне на дял за сто долара. Пари, които нямаше, но утрешният брой на вестника щеше непременно да ги изплати.

Опитваше се да измисли заглавието. Още не бе овладял тънкостите. Имаше толкова много за казване, а Уилям не знаеше как да вмести огромната бъркотия на света в няколко думи. Захариса се справяше по-добре от него, защото смяташе думите за купчини букви, които могат да бъдат слепени както и да е. Най-доброто й постижение беше по повод на някакви досадни препирни в една от гилдиите и гласеше:

РАЗКРИТИЯ

ЗА СМАЙВАЩА

РАЗПРАВИЯ

В ГИЛДИЯТА

Уилям просто не бе свикнал да оценява думите само по дължината им, докато у нея навикът се вкорени само за два-три дни. Вече се наложи да я възпре, когато си бе наумила да нарече лорд Ветинари „Градоначалника“. Формално погледнато, не беше изключено и такова определение за поста му, ако човек поумува над тълковния речник, пък и се побираше на една колона. Уилям обаче се почувства сериозно застрашен, още щом зърна думата.

Именно заради този унес нахълта в печатницата, следван по петите от тайфата, без да забележи нищо тревожно, докато не зърна лицата на джуджетата.

— А, ето го и писача — изпречи му се господин Шиш. — Господин Лале, затвори вратата.

Великанът затръшна вратата с едната си ръка. С другата запушваше устата на Захариса, чиито очи следяха неотлъчно Уилям.

— О, донесли сте ми кученцето — отбеляза господин Шиш, но Рошльо заръмжа срещу него.

Уилям отстъпваше заднешком.

— Стражата скоро ще бъде тук — предупреди той.

Рошльо ръмжеше все по-силно.

— Вече хич не ме е грижа за Стражата — сподели господин Шиш, доближил пружинната цев на една педя от лицето на Уилям. — Знам разни неща. И имена. Къде е проклетият ви вампир?

— Не знам! — Озъби се Уилям. — Не стои по цял ден и цяла нощ при нас!

— Тъй ли било? Ами чуй тогава аз какво ще ти кажа! Ако той не цъфне тук до две минути, ще…

Рошльо се изтръгна от ръцете на Уилям. Лаеше пискливо и трескаво като всяко дребно псе, озверяло от ярост. Шиш отскочи с ръка пред лицето си, за да се опази. Натисна спусъка и стрелата улучи един от фенерите над пресата. Горящото масло плисна върху оловни букви, люлеещи се кончета и джуджешки глави.

Господин Лале пусна Захариса, за да се притече на помощ на колегата си. В мудно потеклото време на вихрената суматоха момичето се завъртя на място и заби решително коляно в мястото на тялото му, заради което зеленчуците понякога са толкова смешни.

Уилям я награби, устремил се към вратата, и я извлече на студа. Едва се промъкна обратно през юрналата се тайфа, която реагираше на огън, както при споменаването на вода и сапун. Видя стаята осеяна с горящи парчетии. Джуджетата се бореха да угасят пламъците — преди всичко в брадите си. Неколцина пристъпяха към господин Лале, който повръщаше, опрял длани на пода. А господин Шиш размахваше ръце, но не успяваше да се отърве от вбесения Рошльо. Кучето хем успяваше да ръмжи, хем забиваше зъби до костта на мишницата му.

Уилям сви длани около устата си.

— Махайте се оттук веднага! Кутиите!…

Едно-две джуджета го чуха и се озърнаха към рафтовете с кутиите пресъхнала боя. В този миг капакът на първата се прасна в тавана.

Прастарите тенекии вече бяха само ръжда, скрепена от клеясали химикали. Още няколко кутии се подпалиха.

Господин Шиш подскачаше напред-назад и се мъчеше да изтръска кучето от ръката си.

— Махни гадната твар от мен! — изрева по някое време.

— Остави го …аното куче, …аните ми дрехи горят! — кресна господин Лале, като гасеше ръкава си.

Съд с някогашен емайллак изфуча от пламъците, засъска във въздуха и избухна върху пресата. Уилям се вкопчи в рамото на Добровръх.

— Казах да излизате!

— Пресата ми гори!

— По-добре тя, а не ние! Вън веднага!

За джуджетата се говореше, че повече милеят за нещата като желязо и злато, а не за себеподобните си. В края на краищата в света има ограничени запаси от желязо и злато, докато населението му несъмнено се множи. Такива приказки се чуваха предимно от устите на хора като господин Уайндлинг.

Но джуджетата наистина милееха свирепо за вещите си. Защото без предмети наоколо всички се превръщаме в някакви си разумни животни.

Печатарите се скупчиха отпред, готови да замахнат с брадвите. Вратата бълваше задушлив кафяв пушек. Пламъци ближеха стрехите. Тенекиеният покрив се огъваше и хлътваше.

Димяща топка излетя през вратата и трите джуджета, които завъртяха брадвите, замалко не се посякоха взаимно.

Козината на Рошльо беше опърлена тук-там, но очите му сияеха. Още ръмжеше.

Позволи на Уилям да го вдигне. Обърна глава тържествуващо към бараката и наостри уши.

— Свършено е — промълви Захариса.

— Може да са се изнизали през задния изход — напомни Добровръх. — Бодони, върви с още неколцина да погледнеш.

— Храбро куче — вметна Уилям.

— По-добре „смело“ — унесено го поправи момичето. — Само пет букви и се помества чудесно на една колона. Не… И „храбро“ подхожда, защото ще напишем…

ХРАБРО

КУЧЕ

ХАПЕ

ЗЛОДЕИ

— … и ще подравним заглавието симетрично.

— Ех, да можех и аз да мисля със заглавия! — потрепери Уилям.

В мазето беше влажно и хладно.

Господин Шиш се завря в един ъгъл и угаси с длани димящите дупки по костюма си.

— Тук сме като в …ан капан — изпъшка господин Лале.

— Брей… Това е каменна зидария — натърти господин Шиш. — Под, стени, таван — всичко е от камък. А той не гори, чатна ли? Ще си седим мирно и тихо, докато горе угасне.

Господин Лале се заслуша в шума на пожара над тях. Под отворения капак по пода играеха червени и жълти отблясъци.

— Не ми харесва тая …ана история.

— И по-зле сме били.

— Ама не ми харесва!

— Недей да се палиш и ти. Ще се измъкнем. Не съм роден за да се препека накрая!

Пламъците ревяха около пресата. Последните кутии с боя се въртяха и пръскаха горящи струйки.

В средата огънят беше жълтеникавобял и вече пращеше около рамките с набраните оловни букви.

Оформяха се сребристи капчици. Буквите се слягаха и сливаха. За миг думите сякаш заплуваха върху стопения метал, после и те изчезнаха. От нажежената преса, от горящите дървени сандъци, от купчинките усърдно отмъквано и грижливо прибрано олово потекоха тънки ручейчета. Срещаха се и набъбваха. Скоро подът се превърна в подвижно огледало, в чиито дълбини играеха обърнати пламъци.

Саламандрите над работната маса на Ото усетиха жегата. Зарадваха й се. Техните предшественици бяха живели във вулкани. Оживиха се и замъркаха.

Господин Лале кръстосваше мазето като уловен звяр. Взе една от клетките и се взря в животинките.

— Какви са тия …ани твари? — Пусна я на масата и забеляза тъмната стъкленица до нея. — А на тоя …ан буркан защо пише „Повишено внимание“?

Змиорките вече бяха възбудени. И те усещаха жегата, но произхождаха от дълбоки пещери с ледени потоци.

Недоволството им се въплъти в приливна вълна от мрак.

Почти целият изблик мина направо през мозъка на господин Лале. Но остатъците от този жилав орган бяха оцелели при всеки опит на собственика да ги довърши, пък и господин Лале рядко използваше мозъка си, за да не страда излишно.

Все пак му се мярнаха за миг снегове, борови гори, горящи къщи, църква. Бяха потърсили убежище там. Тогава беше малък. Спомни си големите сияещи рисунки — другаде не бе виждал такава пъстрота…

Примига и изтърва стъкленицата.

По пода се разпиляха парчета. Змиорките отново заляха мазето с тъма и отчаяно запълзяха край стените, пъхайки се в първата намерена пукнатина.

Господин Лале се озърна заради странен звук. Партньорът му бе коленичил и стискаше главата си с длани.

— Ей, не си ли добре?

— Те са точно зад гърба ми! — прошепна господин Шиш.

— А, не, авер, тука сме си само двамата.

Господин Лале потупа партньора си по рамото. Вените по челото му се издуха от усилие да измисли нещо подходящо за случая. Но паметта я нямаше. В най-ранни младини се бе научил как да заличава спомените. И може би затова реши, че господин Шиш ще живне, ако се върне духом в доброто старо време.

— Ей, помниш ли как Герхард Ботуша и неговата банда ни затиснаха в оная …ана изба насред Куирм? А помниш ли как си разчистихме сметките с тях после?

— Да — отрони господин Шиш, забил поглед в стената. — Помня.

— Ами оня старец в Генуа, дето уж нямаше да е в къщата? И как заковахме …аната врата и…

— Млъкни! Млъкни!

— Само се опитвах да те ободря.

— Не беше редно да убиваме всички онези хора… — прошепна едва чуто господин Шиш.

— Че защо? — заинати се господин Лале, но отново се втресе от изпокъсаните нерви на колегата си.

Опипа кожената връв около шията си и усети успокояващата бучица на картофа. Беше му голяма утеха при такива изпитания.

Нещо прокапа зад него и той се развесели.

— Ей, измъкнахме се и тоя път. Като гледам, заваля …ан дъжд.

През отвора в тавана на мазето вече падаше порой от сребърни капки.

— Това не е вода! — изпищя господин Шиш.

Капките се сливаха в плътна струя. Трупаше се чудновата безформена купчинка, но течността продължаваше да се разлива по пода.

Шиш и Лале опряха гърбове в далечната стена.

— Разтопено олово — промърмори Шиш. — Печатат си вестника с него!

— И още колко …ано олово ще се излее тук?

— Не може да натрупа повече от три-четири пръста над пода…

Щом разширяващата се локва докосна масата на Ото, от дървото изригна пушек.

— Трябва да стъпим върху нещо — сети се Шиш. — Само докато изстине! Тук си е направо ледено, ще стане бързо!

— Да, ама няма нищо, само ние сме! И не можем да излезем!

Господин Шиш закри очите си с ръка и вдиша дълбоко въздух, който вече пареше заради сребристия дъжд.

Отвори очи. Господин Лале го гледаше послушно. Шиш беше мислителят в Новата фирма.

— Имам… план.

— Ъхъ, знаех си. А тъй.

— Моите планове винаги са добри, нали?

— Ъхъ, измисляш …ани чудеса, открай време ти го казвам. Като оня път, дето ти хрумна да извием…

— И винаги мисля за доброто на фирмата, нали?

— Ъхъ, няма спор.

— И така… планът… не е, разбираш ли, съвършен, но… Ох, по дяволите приказките! Дай ми твоя картоф.

— Какво?

Ръката на господин Шиш се протегна внезапно и почти опря пружинната цев във врата на господин Лале.

— Няма време за разправии! Дай ми скапания картоф на секундата! Точно сега не е моментът ти да мислиш!

Раздвоен, но както винаги уверен в способността на господин Шиш да намери път към оцеляването, господин Лале изхлузи връвта презглава и я остави в пръстите на партньора си.

— Така… — Едната буза на господин Шиш заподскача. — Както аз виждам нещата…

— Ей, побързай! — обезпокои се господин Лале. — Вече е на една стъпка от нас!

— _… както аз виждам нещата,_ господин Лале, аз съм дребен на ръст. Няма да имаш полза, ако стъпиш върху мен. Но ти си грамаден мъж, господин Лале. Не бих искал да гледам как страдаш.

Натисна спусъка. Не можеше да не улучи.

— Съжалявам — прошепна сред тежкото плискане на оловото. — Много съжалявам. Но не съм роден да се препека накрая.

Господин Лале отвори очи.

Наоколо беше тъмно, но над облаците май имаше звезди. И макар че въздухът беше застинал, чуваше се далечно сухо шумолене като от вятър в клоните на мъртви дървета.

Почака нещо да се случи и се обади:

— Има ли някой в туй …ано място?

— САМО АЗ СЪМ ТУК, ГОСПОДИН ЛАЛЕ.

Сякаш част от тъмата отвори очи и две точки синьо сияние го погледнаха отгоре надолу.

— Онуй …ано копеле ми отмъкна картофа. Ти да не си …ания Смърт?

— ДОСТАТЪЧНО Е ДА МЕ НАРИЧАШ САМО СМЪРТ, СТРУВА МИ СЕ. ТИ КОГО ОЧАКВАШЕ?

— Ъ? Как кого?

— ДА ТЕ ОТВЕДЕ СЪС СЕБЕ СИ.

— Де да знам, правичката да си кажа. Хич не съм помислял…

— НИКОГА ЛИ НЕ СИ РАЗМИШЛЯВАЛ?

— Само знам, че трябва да си имаш картоф и всичко ще е наред.

Господин Лале повтори наизустеното правило, но този път си го спомняше с безпощадната памет на мъртвия. Сигурно е бил на три годинки, защото стърчеше две стъпки над пода. Старци мънкаха, старици хлипаха, снопове светлина пронизваха прозорците на свещеното здание. Вятърът фучеше под вратите и всеки напрягаше слух да чуе войниците. Все едно своите или чуждите, защото войната се бе проточила прекалено…

Смърт дълго гледаше сянката на господин Лале.

— ТОВА ЛИ Е ВСИЧКО?

— Ами да.

— НЕ СМЯТАШ ЛИ, ЧЕ МОЖЕ ДА Е ИМАЛО ОЩЕ НЕЩО, КОЕТО СИ ПРОПУСНАЛ?

… воят на вятъра, миризмата на маслените светилници, свежият остър дъх на снега, навяван под вратите…

— Е… И да се покая за всичко… — изломоти той.

Бе се залутал в свят от мрак, а си нямаше картоф…

… свещници… Бяха златни, изковани преди столетия… Винаги имаха за ядене само картофи, изровени дори изпод високите преспи, но свещниците бяха златни… И една старица му прошушна: „Всичко ще е наред, щом си носиш картофа…“

— НЕ СА ЛИ ТИ СПОМЕНАВАЛИ КАКЪВТО И ДА БИЛО БОГ?

— Не…

— ПРОКЛЯТИЕ. КАК БИХ ИСКАЛ ДА НЕ СТОВАРВАТ НА МЕН ТАКИВА СЛУЧАИ — въздъхна Смърт. — ТИ ВЯРВАШ, НО ИЗОБЩО, А НЕ В НЕЩО ОПРЕДЕЛЕНО.

Господин Лале стоеше с наведена глава. Още спомени пълнеха главата му като струйка кръв под затворена врата. А някой вече натискаше дръжката и резето не държеше…

Смърт му кимна.

— Е, КАКТО ВИЖДАМ, ПОНЕ СИ НОСИШ КАРТОФА.

Ръката на господин Лале се стрелна към шията му. На връвчицата висеше нещо съсухрено и твърдо. И мъждукаше призрачно.

— Ама аз си мислех, че той го взе! — изпъшка, озарен от нова надежда.

— А, НЕ СЕ ЗНАЕ КОГА ЩЕ ТИ ПОПАДНЕ НЯКОЙ КАРТОФ ПОДРЪКА.

— Значи всичко ще е наред?

— ТИ КАК МИСЛИШ?

Господин Лале преглътна тежко. Тук лъжите не оцеляваха дълго. А под вратата се просмукваха по-скорошни спомени, кървави и жадуващи възмездие.

— Май имам нужда не само от картоф.

— ВСЪЩНОСТ ТИ ПОКАЙВАШ ЛИ СЕ ЗА ВСИЧКО?

Оживяха места в мозъка на господин Лале, които бе изоставил отдавна или никога не бе използвал.

— Че как да знам?… — смънка той.

Смърт замахна. Покрай дъгата, очертана от костеливите му пръсти, се появи редица от пясъчни часовници.

— КАКТО НАУЧИХ, ГОСПОДИН ЛАЛЕ, ТИ СИ ЦЕНИТЕЛ. АЗ СЪЩО, ПО СВОЙ СКРОМЕН НАЧИН.

Смърт избра един часовник и го взе. Около стъклото се появиха ярки, но безтелесни образи.

— Какво е туй? — не разбра Лале.

— ЖИВОТ, ГОСПОДИН ЛАЛЕ. ПРОСТО ЖИВОТ. ОЧЕВИДНО НЕ ВСЕКИ ОТ ТЯХ Е ШЕДЬОВЪР, ЧЕСТО СА ТВЪРДЕ НАИВНИ В ЧУВСТВАТА И ПОСТЪПКИТЕ СИ, НО ВЪПРЕКИ ТОВА СА ПЪЛНИ С ИНТЕРЕСНИ ИЗНЕНАДИ. ВСЕКИ ПО СВОЕМУ Е ТВОРБА НА ГЕНИЙ. И СА ПОДХОДЯЩИ ЗА… ОПРЕДЕЛЕНА КОЛЕКЦИЯ. — Смърт взе следващия пясъчен часовник, а Лале се чудеше къде да избяга. — ЗАЩОТО АКО ТРЯБВА ДА ОПИША НАКРАТКО ТЕЗИ ЖИВОТИ, ГОСПОДИН ЛАЛЕ, НАЙ-УМЕСТНАТА ДУМА Е „СЪКРАТЕНИ“. — Смърт избра друг часовник. — АХА… НУГА ВЕЛСКИ. НЕ ГО ПОМНИШ, РАЗБИРА СЕ. ТОЙ БЕШЕ ОБИКНОВЕН ЧОВЕК, КОЙТО ВЛЕЗЕ В ОБИКНОВЕНАТА СИ КЪЩУРКА В НАЙ-НЕПОДХОДЯЩИЯ МОМЕНТ. А ТИ СИ ТВЪРДЕ ЗАЕТ И НЕ МОЖЕШ ДА ПОМНИШ ВСЕКИГО. ЗАБЕЛЕЖИ ТОЗИ УМ — БЛЕСТЯЩ, В ДРУГИ ОБСТОЯТЕЛСТВА БИ ПРОМЕНИЛ СВЕТА. САМО ЧЕ СЕ Е РОДИЛ В ТАКОВА ВРЕМЕ И МЯСТО, ЧЕ ЦЕЛИЯТ МУ ЖИВОТ Е БИЛ БЕЗНАДЕЖДНА ВСЕКИДНЕВНА МЪКА. И ВСЕ ПАК ЧАК ДО ДЕНЯ, В КОЙТО ТЕ СВАРИ ДА КРАДЕШ КОЗАТА МУ, ТОЙ СЕ СТАРАЕШЕ ДА…

Господин Лале вдигна треперещата си ръка, за да го прекъсне.

— Значи сега целият живот ще мине пред очите ми, тъй ли?

— НЕ, ТОВА ВЕЧЕ ТИ СЕ СЛУЧИ.

— Кога?…

— ОТКАКТО СЕ РОДИ, ДОКАТО УМРЯ. НЕ, СЕГА… ГОСПОДИН ЛАЛЕ, ПРЕДСТОИ ТИ ДА ВИДИШ ЦЕЛИЯ СИ ЖИВОТ ПРЕЗ ОЧИТЕ НА ДРУГИ ХОРА…

Преди големите да дотичат, всичко свърши. Пожарът беше буен, но кратък. И угасна, защото нямаше какво повече да гори. Неизменната тълпа се разпръсна до следващия пожар с мнението, че този не заслужава кой знае каква оценка, защото никой не загина.

Стените стърчаха на мястото си. Половината тенекии от покрива бяха изпопадали. Суграшицата съскаше по нажежените камъни около Уилям, който предпазливо оглеждаше останките.

Пресата се виждаше в светлината на догарящите пламъчета. Ледените парченца цвърчаха по нея.

— Може ли да се поправи? — подхвърли през рамо на Добровръх.

— Безнадеждно е. Рамката може и да послужи за нещо. Ще съберем каквото е останало.

— Виж, много съжалявам…

— Вината не е твоя. — Джуджето подритна димяща кутия. — Но положението си има и добрата страна… Още дължим доста пари на Хари Краля.

— Не ми напомняй…

— Няма нужда. Той ще напомни и на двама ни.

Уилям уви куртката около ръката си и избута парче от покрива.

— Бюрата са здрави!

— При пожар има и нелепи случки — унило му рече Добровръх. — Пък и както беше паднало тенекето, опазило ги е от огъня.

— Исках да кажа, че са обгорели, но може да се работи на тях!

— О, чудесно, значи сме си вързали гащите — по-мрачно отвърна джуджето. — За кога искаш следващия брой?

— Ето го и пирона, а някои листчета дори не са почернели!

— Какви неочаквани съкровища ни поднася животът! — отбеляза Добровръх. — Госпожице, май е по-добре вие да не газите из жаравата!

Захариса подбираше къде да стъпи в димящите развалини.

— Тук работя — възрази тя. — Ще успеете ли да поправите пресата?

— Не! Край с тази преса! Вече е старо желязо! Нямаме нито преса, нито набор, нито нищо! Вие двамата не ме ли чувате?

— Ами добре, значи трябва да се сдобием с друга преса — невъзмутимо сподели извода си Захариса.

— Дори ако е втора употреба, ще ни искат хиляда долара! — разгорещи се джуджето. — Дотук бяхме. Нищичко не ни остана!

— Имам малко спестявания. — Момичето избута отломките от плота на бюрото си. — Вероятно ще стигнат за някоя малка ръчна преса, за да започнем.

— Вече съм натрупал дългове — подхвана и Уилям, — но навярно ще успея да затъна с още няколкостотин долара.

— Според теб ще можем ли да си вършим работата тук, ако опънем платнище вместо покрив, или трябва да се преместим?

— Не искам да се местя. За няколко дни ще оправим всичко тук.

Джуджето сви пръстите си като фуния и кресна:

— Ехо-о-о! Обажда се здравият разум. Нямаме пари.

— Само че тук няма много място да се разгърнем — скептично се огледа Захариса.

— Накъде ще се разгръщаме?

— Към списанията. — Суграшицата се оплиташе в косата на момичето. Джуджетата се пръснаха наоколо в безнадежден опит да намерят нещо ценно. — Да, знам, че вестникът е особено важен, но пресата бездейства често. Освен това… убедена съм, че има пазар за нещо като… ами списание за дами…

— Пресата бездействала… — изсумтя Добровръх. — И занапред ще е все така.

— И какво ще има в списанието? — попита Уилям, без изобщо да слуша джуджето.

— О… Например мода. Снимки на жени с нови дрехи. Плетива. Такива неща. Само не ми казвай, че е прекалено скучно. Ще се купува.

— Дрехи? Плетива?

— Хората се интересуват и от това.

— Идеята не ми допада много — призна Уилям. — Остава да кажеш, че може би ще издаваме и списание само за мъже.

— Защо не? Ти какво би поместил в такова списание?

— О, не знам. Разни материали за питиета. И снимки на жени, които не носят… Както и да е. Бихме имали нужда от още хора, които да пишат за списанията.

— Извинете… — обади се Добровръх.

— Мнозина ще се справят добре с писането за такива издания — заяви Захариса. — Ако беше толкова трудно, и ние нямаше нищо да постигнем.

— Е, права си.

— И друго списание би се продавало успешно… — продължи момичето.

Зад нея се срути част от пресата.

— Ей, ей! Знам, че си отварям и затварям устата — настояваше джуджето. — Но дали издавам някакви звуци?

— Котки — изтърси Захариса. — Много хора обичат котките. Снимки на котки. Истории за котки. Обмислих го. Може да се нарича… „Всичко за котките“.

— И ще го издаваме заедно с „Всичко за жените“ и „Всичко за мъжете“? И „Всичко за плетенето“? И „Всичко за кекса“?

— Чудех се дали заглавието да не е „Домашен компаньон за дами“, но и твоето предложение звучи добре, признавам. Трябва да чуеш още нещо. В града има много джуджета. Бихме могли да издаваме списание за тях. Тоест… Какво носи модерното джудже през този сезон?

— Плетена ризница и кожа — озадачено отвърна Добровръх. — Но какво говориш?! През всички сезони пак си е плетена ризница и кожа!

Захариса остана глуха за думите на джуджето. Добровръх осъзна, че тези двамата са в някакъв свой свят, който никъде не се допираше до истинския.

— Струва ми се обаче, че малко ще захабим думите от употреба — спомена Уилям.

— Защо? Те никога не свършват. — Захариса лекичко го потупа по бузата. — Мислиш си, че написаната дума трае вечно ли? Не е така. Цялото това вестникарство е… думи, които траят ден. Или седмица.

— И после ги захвърлят — добави Уилям.

— Може би някои остават. В главите на хората.

— Да, но хартията накрая стига до другия край… — многозначително подсказа Уилям.

— Ти какво очакваше? Не са книги, а… думи, които идват и си отиват. Хайде, съвземи се малко.

— Имаме проблем.

— Какъв?

— Не ни стигат парите за нова преса. Бараката изгоря. Изхвърчахме от бизнеса. Свършено е с нас. Е, проумя ли?

Тя сведе поглед.

— Да — потвърди послушно. — Надявах се ти още да не си разбрал.

— А бяхме толкова близо… На крачка. — Извади бележника си от джоба. — С това щяхме да се развихрим. Изрових почти цялата история. А вече мога само да го дам на Ваймс…

— Къде е оловото?

Уилям се озърна. Бодони клечеше до съсипаната преса и се опитваше да погледне под нея.

— Няма и помен от оловото!

— Трябва да е все някъде — обади се Добровръх. — Доколкото знам, двайсет тона олово не стават да си ходят, защото им е писнало.

— Сигурно се е стопило — предположи Бодони. — Има застинали локвички по пода…

— Мазето — прозря Добровръх. — Я помогнете!

Джуджето награби овъглена греда.

— Идвам! — Уилям заобиколи окаяното си бюро. — И без това тук нямам какво да правя…

Впи пръсти в купчината отломки и дръпна…

Господин Шиш изскочи от ямата като повелител на демоните. Около него се виеха димни струи и гърлото му бълваше неспирен писък. Надигаше се неумолимо, отхвърли Добровръх с един замах и ръцете му се събраха около гърлото на Уилям, който се тръшна по гръб.

Удари се в бюрото и го прониза болка от нещо остро, забило се в ръката му. Нямаше време обаче да мисли за отминалата болка. Защото друга вече запълваше цялото му бъдеще. Лицето на създанието пред него беше само на педя, а зейналите очи гледаха през жертвата в нещо ужасно и пръстите му се свиваха все повече.

Уилям не бе и помислял, че някога охотно ще употреби изтъркана фраза от рода на „пръсти като клещи“, но докато съзнанието му се превръщаше в нажежен до червено тунел, вътрешният редактор се обади: „Да, точно сравнение заради механичния натиск, който…“

Очите пред него се кръстосаха. Писъкът секна. Съществото заподскача приклекнало.

Уилям забеляза, че и Захариса се отдръпна пъргаво.

Вътрешният редактор забърбори в захлас, докато наблюдаваше как Уилям я е зяпнал. „Тя срита мъжа в… А бе, сещаш се. Ето ти го влиянието на всички онези смешни зеленчуци.“

А той трябваше да получи своята История.

Надигна се и трескаво размаха ръце към джуджетата, вдигнали брадвите.

— Чакайте! Чакайте! Вижте… вие… ъ-ъ… Брат Шиш…

Болката пак го раздруса и той видя с ужас, че от ръкава му зловещо стърчи дългият пирон за забучване на хартийки.

Господин Шиш се старееше да съсредоточи погледа си върху момчето, което стискаше ръката си, но сенките не му позволяваха. А й вече не беше уверен, че е жив. Ами да! Това е то! Сигурно е мъртъв! Облаци дим, наоколо крещят, незнайни гласове му шепнат в ухото. Трябва да е някакъв ад, но… аха! Той си имаше и обратен билет…

Успя да се изпъчи. Измъкна изпод ризата си картофа на покойния господин Лале и го вдигна високо.

— И’м си к’т’ф. Вс’к м’е наред, а?

Уилям се блещеше към опушеното лице с кръвясали очи и страшна тържествуваща усмивка. После се вторачи в изсъхналия картоф на връвчица. В момента и той имаше не по-здрав досег с действителността от господин Шиш. Щом му показваха картоф, случката можеше да има един-единствен смисъл.

— Ъ-ъ… Не е много смешен, бих казал — промърмори и пак трепна, щом се помъчи да извади пирона.

И последният влак на мисълта дерайлира в главата на господин Шиш. Пусна картофа и с движение, подчинено само на инстинкта, извади дълъг кинжал изпод сакото си. Фигурата пред него избледняваше в поредната сянка сред множество други. Замахна бясно.

В този миг Уилям издърпа от ръката си дългото парче метал, ръката му се отплесна…

… и това беше последното, което господин Шиш осъзна во веки веков.

Суграшицата още съскаше по гаснещата жарава.

Уилям гледаше сгърченото от недоумение лице. Светлината в очите отсреща угасна и нападателят тупна на земята, стиснал яростно картофа.

— О… — промълви отнесено Захариса. — Ти забучи и него на пирона…

От ръкава на Уилям се процеждаше кръв.

— Аз… ъ-ъ… май имам нужда от превръзка.

Тя се втурна към него, разкъсвайки ръкава на блузата си.

— Не мисля, че е чак толкова зле — заотстъпва Уилям.

— Но какво е зтанало тук?

Уилям погледна първо окървавената си ръка, после се обърна към Ото, който стоеше върху купчина отломки с няколко пакета в ръце.

— Замо отзкочих да купя още кизелини и изведнъж взичко… Олеле… Ох…

Добровръх чевръсто извади камертон от джоба си и го чукна в шлема си.

— _Бързичко,_ момци! — Размаха камертона и даде тон. — „О, ела ти да попеем…“

Джуджетата запяха дружно, но Ото ги спря със сдържан жест.

— Напълно зе владея, но най-изкрено ви благодаря. Няма нужда да ви разпитвам какво зе е злучило, нали? Разярена тълпа, нали? Винаги идва тълпата. Рано или къзно. Хванали за моя приятел Бориз. Показал им черната лентичка, а те замо зе разкикотили и…

— По-скоро се опитваха да довършат всички ни — поправи го Уилям. — Ех, жалко, че изтървах възможността да му задам няколко въпроса…

— Например „За пръв път ли душите някого?“ — предложи Бодони. — Или „На колко години сте, господин Убиецо?“

Някой се разкашля. Звукът като че идваше от джоба на мъртвеца.

Уилям огледа стъписаните джуджета за всеки случай — може би някой знаеше какво би трябвало да прави той. После неохотно и много предпазливо опипа омазненото сако и извади от страничния джоб тънка полирана кутия.

Отвори я и едно зелено духче надникна през отвора.

— Ъ?

— Какво?! — възкликна Уилям. — Персонален Дезорганизатор? Убиец с персонален Дезорганизатор?

— О, ще намерим интересни неща в „Задачи за днес“ — оживи се Бодони.

Духчето мигаше.

— Желаете ли да отговоря или не? Въведете Името Си Тук нареди да мълча въпреки богатия избор от звуци, с които да откликвам на всяко настроение или ситуация.

— Хъм… предишният ти собственик… го няма… — съобщи Уилям, озъртайки се към изстиващия господин Шиш.

— Вие ли сте новият собственик?

— Ами… вероятно.

— Поздравявам ви! — възкликна духчето. — Гаранцията не важи, ако това устройство бъде продадено, наето, прехвърлено, подарено или откраднато, освен ако е придружено от оригиналната си опаковка и останалите ненужни материали, които несъмнено сте изхвърлили, както и ако не е попълнена Втора част на настоящата гаранционна карта, която сигурно сте загубили, и ако тя не е била изпратена в Тхттв ггж, тххтфджхсссджк, както и ако не е посочен регистрационният номер, на който изобщо не сте обърнали внимание.[12] Желаете ли да изтрия съдържанието на паметта си? — Духчето измъкна отнякъде пръчица с памучно топче накрая и се приготви да я пъхне в твърде голямото си ухо. — Изтриване на паметта — Д/Н?

— Твоята… памет ли?

— Да. Изтриване на паметта — Д/Н?

— Н! — спря го Уилям. — А сега ми кажи какво точно си спомняш.

— Трябва да натиснете бутона „Припомняне“ — сприхаво го осведоми духчето.

— И какво ще се случи?

— Едно чукче ме удря по главата и аз поглеждам кой бутон е натиснат.

— А защо не си… ъ-ъ, припомниш направо?

— Вижте какво, аз не измислям правилата. Трябва да натиснете бутона. Описано е в инструкцията за…

Уилям внимателно остави кутията в единия край на бюрото. В джоба на мъртвеца намери и няколко кадифени кесийки. Пусна и тях на бюрото.

Няколко джуджета се бяха спуснали до половината на желязната стълба. Бодони се качи обратно с доста умислен вид.

— Там има още един човек. Лежи в… оловото.

— Мъртъв ли е? — попита Уилям, вторачен в кесийките.

— Надявам се. Най-искрено се надявам. Може да се каже, че е оставил следа от себе си. И е малко… хрускав. Отгоре на всичко от главата му стърчи забита стрела.

— Уилям, осъзнаваш ли, че грабиш труп? — намеси се Захариса.

— О, добре. Тъкмо няма да възрази — разсеяно отвърна той.

Изсипа първата кесийка и по почернялото дърво се разпиляха скъпоценни камъни.

От гърлото на Добровръх се изтръгна задавен звук. След златото скъпоценните камъни бяха най-добрите приятели на джуджетата.

Уилям опразни и останалите кесийки.

— Според теб колко струва всичко? — подхвърли през рамо на Добровръх.

Джуджето вече бе извадило монокъл от вътрешния си джоб и оглеждаше по-големите кристали.

— Какво? А? О, десетки хиляди. Може би стотина хиляди. Или още повече. Ей този струва поне хиляда и петстотин, а не е най-хубавият.

— Явно ги е откраднал! — възмути се Захариса.

— Не е — увери я Уилям спокойно. — Щяхме да чуем за толкова голяма кражба. Ние научаваме всякакви неща. Някой младеж сигурно би се отбил да ти разкаже. Моля те, провери дали няма и портфейл.

— Що за идея! И как си го…

— Потърси скапания портфейл, казах — прекъсна я Уилям. — Това е история. Аз ще му погледна краката и за мен също няма да е особено удоволствие. Да оставим истерията за после. Хайде. Моля те.

Откри полузараснала рана от ухапване на крака на мъртвеца. Вдигна и своя крачол, за да сравни раните, докато Захариса се извръщаше и умърлушено вадеше кафяв кожен портфейл от вътрешния джоб на сакото.

— Нещо насочва ли ни към самоличността му? — попита Уилям.

Измери следите от зъбите с молива си. Чувстваше се странно невъзмутим. Не знаеше дали изобщо мисли в момента. Всичко сякаш се случваше насън… или в друг свят.

— Ами… Има нещо пирографирано на портфейла…

— И какво е написано?

— „Изобщо не съм душица.“ Питам се що за човек е бил, щом е имал такъв надпис на портфейла си.

— Не е бил душица, това е ясно. Друго има ли?

— Листче с адрес. Ъ-ъ… Виж, Уилям, нямаше време да ти разкажа, но…

— Кой е адресът?

— Смотаната улица, номер 50. Ами… Тъкмо там ме хванаха тези двамата. Имаха си ключ и изобщо… Ъ-ъ… Там е къщата на твоето семейство, нали?

— Кажи какво искаш да ги правим тези камъчета — намеси се Добровръх.

— Тоест… — нервно продължи момичето — … ти ми даде ключ, така де… Но там имаше един мъж в избата и беше прекалил с алкохола. Много приличаше на лорд Ветинари. После нахълтаха тези мъже, повалиха Скалата и…

— Не се опитвам да ти внуша нищо — дъднеше Добровръх, — но ако не са откраднати, знам няколко местенца, където ще ни дадат прилична цена дори посред нощ…

— … разбира се, държаха се крайно неучтиво и нищо не можех да направя…

— … само ти подсказвам, че добре ще ни се отразят малко налични, и то веднага…

Момичето и джуджето проумяха едновременно, че Уилям не ги слуша. С лишено от изражение лице се бе затворил в личен малък мехур от тишина.

Той бавно придърпа Дезорганизатора и натисна бутона „Припомняне“. Чу се приглушено „Ох!“.

— … нйип-нйип мапняп нйиии-уидълуидълуиии…

— Какъв е този шум? — учуди се Захариса.

— Така си спомнят духчетата — разсеяно обясни Уилям. — То… като че превърта живота си отзад напред. Имах Дезорганизатор от по-ранната версия…

Шумът спря изведнъж. Духчето попита подплашено:

— И какво го сполетя?

— Върнах го в магазина, защото не работеше добре.

— Олекна ми… — призна си духчето. — Ще се слисате, ако ви разкажа някои от нещата, които хората са правили на МК I. А какво му беше на вашия?

— Падна от третия етаж, защото се инатеше. Това духче изглежда беше необичайно схватливо за расата си. Веднага отдаде чест.

— … уидълуидълуидъл няп-нярк… „Проба… Май работи…“

— Това е гласът на брат Шиш! — сепна се Захариса.

— „… кажи нещо, господин Лале.“ — Зазвуча влажното ръмжене на сестра Дженифър. — „Че к’во да кажа? То си е …ана смахната работа да приказваш на кутия.“ „Тази кутия, господин Лале, може да се окаже нашият пропуск за по-добри времена.“ „Мислех, че бездруго ще вземем …аните пари.“ „Да, но това тук ще ни помогне да ги задържим“… нйип-нйип…

— Малко по-нататък — нареди Уилям.

— … уии… „… кучето има своя индивидуалност. Това е важно. А правните прецеденти…“

— Въртел! Адвокатът! — наежи се Бодони.

— _Какво_ да правя със скъпоценностите? — тежко изрече Добровръх.

— … нйип-нйип… „Бих могъл да добавя към хонорара ви скъпоценни камъни за още пет хиляди долара…“ …нйип… „Искам да знам от кого получавам тези заповеди…“ …нйип… „…не вършете глупости. Моите… клиенти имат силна памет и дълбоки джобове…“

От ужас духчето пропускаше думите. Уилям натисна бутона „Пауза“.

— Въртел му е платил. Чу ли споменаването за клиентите? Разбираш ли? Това е един от нападателите на Ветинари! И те са имали ключ за нашата къща?

— Но ние не можем да задържим парите! — скастри го Захариса.

Уилям пак натисна другия бутон.

— … нйип… „…Казвал ли съм ви, че лъжата може да обиколи света, преди истината да си обуе ботушите?“

— Просто е очевидно, че ние… — упорстваше Захариса.

Уилям натисна бутона.

— Уидълуидълуидъл… „… че лъжата може да обиколи света, преди истината да си обуе ботушите…“

И отново.

— „… може да обиколи света, преди истината да си обуе ботушите…“

— „… да обиколи света, преди истината да си обуе ботушите…“

— „… преди истината да си обуе ботушите…“

— Уилям, какво ти е? — разтревожи се Захариса, когато той застина неподвижно.

— Закъснял шок — прошепна й Добровръх. — Случва се.

— Гунила — рязко изрече Уилям, без да ги поглежда, — нали каза, че можем да имаме друга преса?

— Не, казах, че струват…

— … малка шепа рубини може би?

Добровръх разтвори пръсти.

— Значи са наши, така ли?

— _Да!_

— Е… Сутринта мога да купя и десетина преси, ама не е като кесия бонбонки…

— Ще печатаме след половин час! — отсече Уилям. — Ото, от теб искам да снимаш крака на брат Шиш. Всички да бъдат цитирани, дори Дъртия Гнусен Рон. Ото, и снимка на Рошльо! И искам преса!

— Ама къде да ти намеря преса посред…

Подът се разтресе. Купчинката рубини се разпръсна.

Всички извиха очи към ярко осветените прозорци на „Вестителя“.

Захариса гледаше Уилям със зейнали очи и дишаше толкова бурно, че Ото си закри очите и започна да си тананика отчаяно.

— Ето я твоята преса! — извика тя. — Само трябва да си я вземеш!

— Ъхъ, ама да откраднеш такова… — възпротиви се джуджето.

— _Назаем_ — подчерта Уилям. — А половината скъпоценности са ваши.

Ноздрите на Добровръх тъкмо се раздуваха.

— Хайде да… — изрева и спря. — Нали чух правилно, че половината са наши?

— Да!

— Хайде да го направим, момци!

Един от майсторите, надзираващи пресите на „Вестителя“, почука учтиво на вратата.

— Какво има, Козли? — попита господин Карни. — Господин Диблър още ли не се е върнал?

— Не, сър, но една млада дама иска да говори с вас. Онази… госпожица Крипслок — добави майсторът, бършейки ръцете си с парцал.

Собственикът на „Вестителя“ се оживи.

— О, така ли?

— Да, сър. Ама е малко… напушена. И оня тип Дьо Слов е с нея.

Усмивчицата на Карни поизбледня. Бе гледал пожара през прозореца с несдържано злорадство, но умът му стигна да не си покаже носа на улицата. Джуджетата бяха свирепи твари, както бе чувал неведнъж, а не се съмняваше, че ще обвинят него за бедата си. А той изобщо не знаеше защо съборетината им се подпали, но можеше да се очаква, нали?

— Значи… дойде време да се смирим малко, а? — промърмори под носа си.

— Тъй ли, сър?

— Кажи им да се качат.

Пак се загледа в пръснатия върху бюрото си брой. Дяволите го взели този Диблър! Все пак беше странно, че пишеше измислици досущ като гнусните си наденички — знаеш какво представляват, но ги довършваш и искаш още. А и съчиняването им се оказа не чак толкова лесно. Диблър имаше дарбата. Скалъпваше историйка за огромно чудовище, което се крие в езерото насред Хайде Де Парк, и тутакси идваха поне петима читатели, готови да се закълнат, че са видели създанието с очите си. Обикновени, нормални хора, от които може би купуваш хляб всеки ден. Как го постигаше? Бюрото беше осеяно със собствените творчески несполуки на Карни. Да, за това се искаше по-особено въобра…

— О, Захариса — изправи се галантно той, когато момичето влезе плахо. — Моля те, настани се на стола. Опасявам се, че нямам стол и за теб… драги — кимна той на Уилям. — Позволете да изразя съжалението си за пожара.

— В своя кабинет можеш да си позволиш каквото искаш — отвърна хладно Уилям.

През прозореца виждаше факлите на стражниците, които най-сетне идваха да огледат местопроизшествието. За всеки случай се дръпна към стената.

— Уилям, не се дръж така… — умърлушено помоли Захариса. — Рони, всъщност… ние идваме точно заради пожара.

— Нима? — подсмихна се Карни. — Ти се държа малко необмислено напоследък, нали?

— Да, ъ-ъ… Ами всичките ни пари бяха… — Захариса заподсмърча. — И сега… нямаме нищо. А толкова се старахме, но загубихме всичко…

Тя захлипа.

Рони Карни се пресегна над бюрото и погали ръката й.

— Мога ли да направя нещо за теб?

— Е, аз се надявах… Питах се дали… Тоест би ли искал да обмислиш… да ползваме назаем една от твоите преси тази нощ?

Карни се облегна рязко назад.

— Какво?! Ти да не си полудяла?

Захариса си издуха носа.

— Да, тъкмо това очаквах от теб… — сподели тъжно.

Леко смутен, Карни пак докосна ръката й.

— Помня как играехме с теб като деца…

— Не съм уверена, че играехме… — прекъсна го Захариса, тършувайки в чантичката си. — Ти ме гонеше, а аз те налагах по главата с една дървена крава. А, ето го… — Тя пусна чантичката на пода и се изправи, стиснала един от пружинните арбалети на покойния господин Шиш. — Пусни ни да работим с твоите „ани“ преси, иначе ще ти продупча „аната“ глава! — изкрещя момичето. — Май така трябва да се каже, струва ми се…

— Не би посмяла да натиснеш спусъка! — възкликна Карни, но се помъчи да се пъхне под бюрото.

— Беше хубава кравичка, а веднъж те праснах толкова силно, че едното й краче се отчупи… — унесено отрони Захариса.

Карни погледна умоляващо Уилям.

— Вразуми я, моля те…

— Господин Карни, имаме нужда от вашите преси само за около час — осведоми го Уилям, а Захариса държеше цевта с много смахната усмивка, поне според господин Карни. — После ще се махнем.

— Сега какво ще правите? — дрезгаво попита Карни.

— Първо ще ви вържем.

— Не! Ще повикам майсторите!

— Мисля, че… те са малко заети в момента — подхвърли Захариса.

Карни се заслуша. Долу бе настанала необичайна тишина.

Примири се.

Печатарите на „Вестителя“ стояха в кръг около Добровръх.

— Момци, чуйте какво ще сторим сега. Всеки, който се прибере вкъщи тая нощ, щото го мъчи главоболие, си пъха в джобчето стотачка. Има такъв прастар клачиански обичай.

— А какво ще стане, ако не се приберем? — попита старшият на смяната и стисна дръжката на тежък чук.

— Тогава наизтина ще ви мъчи… главоболие — обясни един глас до ухото му.

Блесна светкавица, последвана почти незабавно от тътен. Ото победоносно размаха юмрук.

— О, да! — викна той, докато печатарите лудешки препускаха към изхода. — Когато зи в най-отчаяна нужда, можеш да разчиташ на това! Да опитаме още веднъж… Замък! — Гръмотевицата отново разтърси сградата. Вампирът подскачаше възбудено. — Ау! Ей това зе казва прелезт! Още веднъж, но з повече чувзтво! Какъв голям… замък!…

Грохотът беше още по-силен. Ото изигра няколко танцови стъпки. Не беше на себе си от щастие, по сивкавото му лице се стичаха сълзи.

— Да! Това вече е Музика з камъни! — отекна неговият вопъл.

В тишината след гръмотевицата Уилям извади от джоба си кадифена кесийка и я изсипа върху бюрото.

Карни се облещи към скъпоценните камъни.

— Струват към две хиляди долара — осведоми го Уилям. — Най-малко. Нашата такса за встъпване в гилдията. Просто ще ги оставя тук, бива ли? Не искаме разписка. Имаме ти доверие.

Карни не продума, защото беше вързан и със запушена уста.

Захариса натисна спусъка. Нищо особено не се случи.

— А, май съм забравила да пъхна вътре острото нещо — сподели тя, когато Карни загуби съзнание. — Но нали съм си глупавичка, та чак …„ана“. Ах, колко ми олеква, когато го кажа. „Ано.“ Чудя се обаче какво ли означава…

Гунила Добровръх погледна подканящо Уилям, който малко се олюляваше, насилвайки се да мисли.

— Добре-е… — Затвори очи и се щипна по носа. — Заглавие на три реда по цялата ширина на страницата. Първи ред: „Разкрит заговор!“ Набра ли го? Следващият ред: „Лорд Ветинари невинен!“

Подвоуми се, но реши да не променя думите. Нека хората обсъждат по-късно дали е истина в най-общия смисъл. В момента не беше важно.

— Да? — обади се джуджето. — А нататък?

— Написах го. — Уилям подаде листче от бележника си. — С главни букви, моля те. Най-големите. С каквито във „Вестителя“ пишат за елфи и избухващи хора.

— Това ли?… — промълви Добровръх, но посегна към кутията с огромните черни букви. — Че това новина ли е?

— Вече е — потвърди Уилям и разлисти бележника.

— Няма ли първо да напишеш историята? — учуди се джуджето.

— Няма време. Готово ли е? „След няколкодневна усърдна работа на Стражата снощи бе разкрит заговор за незаконно обсебване на властта в Анкх-Морпорк.“ Нов ред. „Както «Вестникът» научи, двама убийци, които вече не са между живите, са били наети в друг град, за да очернят лорд Ветинари и да предизвикат свалянето му от поста на Патриций.“ Нов ред. „Въвлекли са против волята му невинен човек, който има забележителна прилика с лорд Ветинари, за да се промъкнат безпрепятствено в двореца. След това…“

— Задръж малко — спря го Добровръх. — Стражата нищичко не е разкрила, нали? Ти изрови историята!

— Само споменах, че няколко дни са работили по случая — напомни Уилям. — Това е вярно. Но не съм длъжен да добавя, че нищо не свършиха. — Лесно разгада изражението на джуджето, затова продължи: — Слушай, твърде скоро ще се сдобия с далеч повече неприятни врагове, отколкото ми се иска. Предпочитам Ваймс да ми се сърди, че го хваля излишно, а не защото съм го оплюл. Разбрахме ли се?

— И тъй да е, все пак…

— Недей да спориш с мен!

Джуджето не би и помислило да спори. Заради погледа на Уилям. Момчето се бе смръзнало, докато слушаше духчето от кутийката, а когато се размърда… вече беше друг човек.

Доста по-сприхав и нетърпелив. Все едно имаше треска.

— Така… Докъде стигнахме?

— „След това…“

— Добре… „След това…“ …не… Нека бъде така: „Както «Вестникът» научи, лорд Ветинари е бил…“ Захариса, нали каза, че мъжът в избата много приличал на Ветинари?

— Да. Дори по прическата.

— Аха. „Както «Вестникът» научи, лорд Ветинари е бил изненадан от нападателите, тъй като в първия миг се е стъписал, виждайки себе си да влиза в кабинета…“

— И това ли сме научили? — слиса се момичето.

— Да. Правдоподобна версия. Кой ще я оспори? Докъде бях… „Техният замисъл е бил провален от кучето на лорд Ветинари — Рошльо (16 г.), което се хвърлило срещу двамата нападатели.“ Нов ред. „Шумът привлякъл вниманието на секретаря на лорд Ветинари — Руфус Дръмнот…“ По дяволите, забравих да го попитам на колко години е… „… който е бил повален в несвяст.“ Нов ред. „Нападателите са се опитали да се възползват от намесата му, за да осъществят своя…“ Ох, коя е по-приличната дума?… „… своя гнусен план. Намушкали са Дръмнот с един от кинжалите на лорд Ветинари, за да изглежда, че самият Патриций го е сторил, защото е полудял или не би се спрял пред убийство.“ Нов ред. „С присъщото на подобни злодеи коварство…“

— Станал си много вещ в боравенето с думите — поклати глава Захариса.

— Не го прекъсвай! — изсъска Бодони. — Искам да чуя какво са сторили после ония злодеи!

— „… коварство те принудили фалшивия лорд Ветинари…“

— Хубава дума — подсмихна се Добровръх, но продължи да набира бясно.

— Сигурен ли си за „принудили“? — намеси се Захариса.

— Те не са… да, де, не бяха от хората, които молят учтиво — сопна й се Уилям. — Ъ-ъ… „Принудили фалшивия лорд Ветинари… да направи лъжливо самопризнание пред няколко прислужнички, които дошли заради шума. После тримата отнесли до конюшните изпадналия в безсъзнание лорд Ветинари, хапани от кучето Рошльо (16 г).“ Нов ред. „Там оставили улики, които трябвало да подскажат намерението на лорд Ветинари да ограби градската хазна, както вече съобщи «Вестникът»…

— «… както вече съобщи единствено „Вестникът“… — вмъкна Захариса.

— Правилно. Нов ред. „Кучето Рошльо обаче им се изплъзнало и започна издирването му из целия град и от Стражата, и от престъпниците. Било открито от група добронамерени граждани, които…“

Буква падна от вцепенените пръсти на Добровръх.

— Ти да не говориш за Дъртия Гнусен Рон и тайфата му?

— „… група добронамерени граждани…“ — закима настойчиво Уилям, — „… които го скрили, докато…“

Студените зимни бури имаха на разположение обширните равнини Сто, за да наберат мощ. Докато стигнат до Анкх-Морпорк, вече бяха бързи и натежали от злост.

Този път заваля градушка. Буци колкото юмрук се пръскаха на парченца по покривите. Запушваха канавките и покриваха улиците с леден шрапнел.

Блъскаха и по склада на Бляскавата улица. Счупиха два прозореца.

Уилям крачеше напред-назад и изкрещяваше думите през грохота на стихията, понякога поглеждаше изписаните страници на бележника си. Ото дойде и връчи на джуджетата две гравирани иконографии. Тайфата се примъкна, готова да разнесе броя из града.

Уилям млъкна. Последните букви изтракаха на мястото си.

— Я да видим какво направихме досега.

Добровръх намаза набраната страница с мастило, сложи лист хартия и плъзна отгоре малък валяк. Безмълвно подаде листа на Захариса.

— Уилям, сигурен ли си за всичко? — попита момичето.

— Да.

— Но някои моменти са… Убеден ли си, че е вярно?

— Убеден съм, че е вестникарство.

— И какво се опитваш да ми кажеш?

— Ами че е достатъчно вярно в момента.

— Но ти знаеш ли имената на онези хора?

Уилям се подвоуми.

— Гунила, можеш ли да вмъкнеш още един абзац?

— Няма проблем.

— Добре. Набирай. „Вестникът“ е в състояние да докаже, че убийците са били наети от група изтъкнати жители на града под предводителството на…» — Спря и си пое дъх. — Започни отначало. «Вестникът» е в състояние да докаже, че заговорниците са били ръководени от…“ — Уилям разтърси глава. — „Доказателствата уличават…“ Уф… „Всички доказателства, с които «Вестникът» разполага, уличават…“

Гласът му затихна.

— Ще го има ли тоя абзац? — осведоми се Добровръх.

Уилям се взря окаяно във влажната коректура.

— Не — призна немощно. — Мисля, че и това стига. Вмъкни един ред, че „Вестникът“ ще окаже съдействие на Стражата в разследването.

— Туй пък защо? — изненада се джуджето. — Ние не сме виновните, нали?

— Просто го вмъкни, моля те.

Уилям смачка коректурата на топка, захвърли я под една скамейка и се замъкна към пресите.

Захариса отиде при него след няколко минути. В една печатница можеш да си намериш закътано местенце, където често се свират любителите на пушенето крадешком. Той седеше на сноп хартия и зяпаше сляпо.

— Искаш ли да поговорим за нещо? — подхвана момичето.

— Не.

— Знаеш ли кои са заговорниците?

— Не.

— А дали ще е по-точно, ако кажа, че подозираш кои са тези хора?

— Вестникарски номера ли ми прилагаш? — ядоса се Уилям.

— О, значи на всички други може, но на теб не?

Тя седна до него. Уилям разсеяно натисна бутон на Дезорганизатора.

— Уидълуидъл… „… преди истината да си обуе ботушите…“

— Ти май не се погаждаш особено с баща си… — подхвана Захариса.

— Но какво да правя сега? — прекъсна я Уилям. — Това е любимата му поговорка. Според него подчертавала колко лековерни са хората. А онези мъже са се разполагали на спокойствие в нашата къща. Затънал е до ушите в тази история!

— Да, но може би е направил услуга на някого…

— Ако баща ми се е захванал с нещо, значи е водачът — безстрастно я увери той. — Щом не си убедена в това, не познаваш рода Дьо Слов. Не играем в никой отбор, където не ни избират за капитани.

— Малко нехайно е постъпил, не мислиш ли? Да ги пусне в собствената си къща…

— О, не. Само е бил много, ама много нагъл. Открай време сме свикнали с привилегиите, нали разбираш? А привилегията означава „закон за частно ползване“. Той изобщо не вярва, че общите закони важат и за него. Не би могъл да си представи, че някой ще посмее да го тормози. Или смята, че е достатъчно да викне по-силно, за да го оставят на мира. Ето ти я традицията на рода Дьо Слов, а много ни бива в спазването й. В крясъците, в налагането на своето мнение, в погазването на правилата. Е, било е така, докато не съм се родил аз.

Захариса предвидливо се постара изражението на лицето й да не се промени.

— И не очаквах това… — завърши Уилям, подмятайки кутията.

— Нали каза, че искаш да стигнеш до истината?

— Да, но не така! Аз… трябва да съм се объркал. Непременно. Дори баща ми не може да е толкова… толкова тъп. Трябва да узная какво става всъщност.

— Нали няма да отидеш при него? — притесни се Захариса.

— О, ще отида. Той вече знае за провала.

— Тогава вземи някого със себе си!

— Няма! — сряза я Уилям. — Виж… Ти не познаваш приятелите на баща ми. Възпитани са да заповядват. И да са уверени, че щом заемат страна, тя е правилната, защото обратното е просто немислимо. А когато се почувстват заплашени, започват да налагат с юмруци, но без да си свалят ръкавиците. Те са бандити и изнудвачи, и то от най-лошия вид, защото не са страхливци. И ако им се опълчиш, само започват да удрят по-силно. Израснали са в свят, където прекаленият досадник може и да… изчезне. Мислиш си, че свърталища като Сенките са отвратителни, нали? Само защото не знаеш какво се върши на Парковата алея! И баща ми е един от най-лошите сред тях. Да, обаче сме… едно семейство. А ние милеем за семейството си. Значи нищо няма да ме сполети. Ти остани тук и им помогни да издадат броя. Половината истина все пак е по-добре от нищо — добави той горчиво.

— Какво зтава з него? — попита Ото, когато Уилям излезе от печатницата.

— О, той отиде… да се види с баща си — смънка потиснато Захариса. — Който явно не е много мил човек. Уилям… много се е разстроил от постъпките му.

— ’звинявам се — намеси се нов глас.

Стреснатото момиче не видя никого зад себе си.

Невидимият събеседник въздъхна.

— По-надолу.

Тя се вторачи в уродливия розов пудел.

— Хайде да не се забълбукваме, бива ли? — подхвана кучето. — Да е ясно веднъж завинаги — и кучетата имат дар слово. Аха, бързо ти светна пред очите, браво. Без да искам, ви подслушах. Щото исках да чуя. Момчето отиде да си търси белята, ясно ли ви е? Аз надушвам неприятностите…

— Ти да не зи някакъв върколак? — предположи Ото.

— Да, бе, никне ми козина само по пълнолуние — презрително изпръхтя кучето. — Представяш ли си как ми се обърква светският живот. Сега слушайте…

— Но нали кучетата не говорят… — прекъсна го Захариса.

— Ох, олеле, да му се не знае — промълви кучето. — Аз казвал ли съм, че говоря?

— Е, не точно с тези думи, но…

— Именно. Страхотия е тая феноменология. Аз обаче ей сегичка зърнах как мойте сто долара излизат през вратата и искам да ги видя как се прибират. А друг гадняр като лорд Дьо Слов трудничко се намира дори в тоя град.

— Ти и благородниците ли познаваш? — усъмни се Захариса.

— Всекиго познавам. А лорд Дьо Слов по едно време караше иконома си да оставя отровно месо за помиярите.

— Но нали не би навредил на Уилям?

— Не си падам по такива басове — промърмори Гаспод. — Но и да стане лошото, нали пак ще си получа стоте долара?

— Не можем да зтоим бездейно — заяви Ото. — Уилям ми е много зкъп. Не е възпитан да бъде добър човек, а толкова зе зтарае! И дори не може да разчита на чаша какао и хорово пеене! Трудно е да зе пребориш зъз звоята природа. Ние зме длъжни… да помогнем.

Смърт върна и последния часовник в редицата, която избледня във въздуха.

— ТОВА БЕШЕ. ИНТЕРЕСНО, НАЛИ? И СЕГА КАКВО, ГОСПОДИН ЛАЛЕ? ГОТОВ ЛИ СИ ДА ТРЪГНЕШ?

Фигурата седеше на студения пясък и гледаше в краката си.

— ГОСПОДИН ЛАЛЕ? — повика го пак Смърт.

Вятърът развя робата му и от нея се проточи дълга ивица мрак.

— Значи… трябва да се покайвам, ама много?…

— О, ДА. ТОЛКОВА Е ЛЕСНО ДА ИЗРЕЧЕШ ДУМАТА. ТУК ОБАЧЕ ТЯ ИМА СМИСЪЛ. И… ТЕЖЕСТ.

— Ъхъ. Вече знам. — Господин Лале вдигна глава. Очите му бяха зачервени, лицето — подпухнало. — Ама като гледам… за да се покайвам достатъчно… доста ще се проточи…

— ДА.

— Е… колко време имам?

Смърт огледа странните съзвездия.

— ЦЯЛОТО ВРЕМЕ НА СВЕТА.

— Ъхъ… Ами тъй май е най-добре… Може пък като свърша, вече да няма свят, дето да се връщам.

— ДОКОЛКОТО ЗНАМ, НЕ Е ТОЧНО ТАКА. ОСВЕДОМЕН СЪМ, ЧЕ ПРЕРАЖДАНЕТО МОЖЕ ДА СЕ СЛУЧИ В КОЙТО И ДА Е МОМЕНТ. КОЙ ТВЪРДИ, ЧЕ ЖИВОТИТЕ СЕ РЕДЯТ В ЛИНИЯ?

— А-а, казваш… че може да се родя преди тоя живот дето мина ли?

— ДА.

— Що ли не се намеря и не се затрия — смотолеви господин Лале и пак заби поглед в пясъка.

— НЕ МОЖЕ. НЯМА ДА ПОМНИШ. А И В НОВИЯ ЖИВОТ МОЖЕ ДА СИ СЪВСЕМ ДРУГ.

— И тъй ще е добре…

Смърт потупа по рамото господин Лале, а той се сви.

— СЕГА ТРЯБВА ДА ТЕ ОСТАВЯ…

— Хубава коса си имате — проточено изрече господин Лале. — По-свястно изковано сребро не съм виждал.

— БЛАГОДАРЯ ТИ. НАИСТИНА СТАНА ВРЕМЕ ДА СИ ВЪРВЯ. НО ПОНЯКОГА ЩЕ МИНАВАМ ОТТУК. И ВРАТАТА МИ — добави Смърт — ВИНАГИ Е ОТВОРЕНА.

Отдалечи се. Прегърбената фигура се смали и потъна в мрака, но изникна нова, хукнала лудешки по повърхността, която не беше точно пясък.

Размахваше картоф, окачен на връв. Спря, щом видя Смърт, и за негово изумление се озърна плашливо. Това се случваше за пръв път. Хората, които заставаха лице в лице със Смърт, преставаха да се тревожат какво друго има зад гърбовете им.

— Някой гони ли ме, а? Виждаш ли някого?

— АМИ… НЕ. ТИ ОЧАКВАШЕ ЛИ ДА ИМА НЯКОЙ?

— Ох, добре. Значи никой, а? Добре! — Господин Шиш се изпъчи. — Ъхъ! Хей-хей! Виж, имам си картоф!

Сиянието в очните кухини на Смърт мигна. Той бръкна под робата си, извади пясъчен часовник и го погледна.

— ГОСПОДИН ШИШ?… ДА, ДРУГИЯТ… ОЧАКВАХ ТЕ.

— Аз съм, да! Нося си картофа и много се разкайвам за всичко!

Господин Шиш вече се чувстваше безметежен. По планините на безумието се срещат и мънички плата на разсъдливостта.

Смърт се взря в налудничаво ухиленото лице.

— ЗНАЧИ СЕ РАЗКАЙВАШ, ТАКА ЛИ?

— Да, бе, да!

— ЗА ВСИЧКО ЛИ?

— И още как!

— ЗАЯВЯВАШ, ЧЕ СЕ РАЗКАЙВАШ? ТУК И СЕГА?

— Правилно. Бързо чатна. А сега защо не ми покажеш как да се върна…

— НЕ БИ ЛИ ИСКАЛ ДА РАЗМИСЛИШ?

— Хайде без пазарлъци. Искам каквото ми се полага. Нося си картофа. Погледни, де.

— ВИЖДАМ.

Смърт бръкна под робата си. На господин Шиш му се стори в първия миг, че вижда негово умалено копие. После зърна мишия череп, щръкнал изпод черната качулка.

Смърт се ухили.

— ЗАПОЗНАЙ СЕ С МОЕТО МАЛКО ПРИЯТЕЛЧЕ.

Смърт на плъховете посегна и издърпа връвта с картофа от ръката му.

— Ей…

— НЕ РАЗЧИТАЙ САМО НА КОРЕНОПЛОДНИТЕ. НЕЩАТА НЕ ВИНАГИ СА КАКВИТО ИЗГЛЕЖДАТ. НО НЕКА НИКОЙ НЕ КАЖЕ, ЧЕ НЕ ЗАЧИТАМ ПРАВИЛАТА. — Щракна с пръсти. — ВЪРНИ СЕ, КЪДЕТО ТИ Е МЯСТОТО…

За миг сини искрички затрепкаха около втрещения Шиш, после той изчезна.

Смърт въздъхна и поклати глава.

— У ДРУГИЯ ИМАШЕ НЕЩО… КОЕТО Е МОГЛО ДА БЪДЕ ПО-ДОБРО. НО ТОЗИ… — Въздъхна още по-тежко. — КОЙ ЗНАЕ КАКВО ЗЛО Е СПОСОБНО ДА ТАИ ЧОВЕШКОТО СЪРЦЕ?

Смърт на плъховете за миг престана да гризе картофа.

— ПИСУК.

Смърт снизходително махна с ръка.

— ОЧЕВИДНО Е, ЧЕ АЗ ЗНАМ. ПИТАХ СЕ ДАЛИ ИМА ОЩЕ НЯКОЙ.

Уилям притичваше от вход до вход. Скоро се усети, че е избрал твърде заобиколен път към дома си. Някой би помислил, че не гори от желание да отиде там.

Бурята се поукроти, макар че от шапката му още отскачаха дребни парчета градушка. По-едрите бяха затрупали улиците. Каруците се пързаляха, пешеходците се притискаха до стените.

Въпреки пламналата си глава извади бележника и записа: „Грдшк клкт тпк за голф?“ Напомни си да премери колко е голяма топка за голф. Вече започваше да осъзнава, че читателите може и да са настроени равнодушно към въпроса за гузната съвест на политиците, но веднага настръхват, ако някой сбърка в описанието на природен катаклизъм.

Спря на Бронзовия мост и се потули под един от дървените хипопотами. Градушката плющеше по мудната река, която тихо я засмукваше.

Стихията отминаваше.

Почти през целия досегашен живот на Уилям лорд Дьо Слов бе далечна фигура, изправена до прозореца на кабинета си сред стени, запълнени с книги, които си оставаха непрочетени. А Уилям стърчеше насред великолепния, но протрит от вековете килим, и слушаше… предимно кипяща злоба, прецени сега. Мнението на господин Уайндлинг, облечено в по-скъпи думи.

Най-лошо от всичко беше, че лорд Дьо Слов не можеше да сгреши. Не беше способен да си представи, че в личната му география има и такава територия. А който му противоречеше, беше опасно луд или просто не заслужаваше внимание. Нямаше как да се впуснеш в спор с лорд Дьо Слов. Това би означавало излагане на доводи и убеждаване чрез логика. С бащата на Уилям можеше да има само гръмогласно надвикване.

Лорд Дьо Слов изричаше думите с такъв тон и сила, че ги превръщаше в юмручни удари, но никога не прибягваше до истинско насилие.

За това си имаше подчинени.

Но нали дори баща му не би могъл да прояви такава тъпота?

Уилям се зачуди не е ли по-добре да остави всичко в ръцете на Стражата. Каквото и да говореха за Ваймс обаче, той всъщност разполагаше с шепа стражници срещу неизброими влиятелни врагове, корените на чието родословие тънеха в хилядолетията, а честта им подхождаше най-добре за схватка на улични кучета.

Не. И Уилям беше Дьо Слов. Стражата беше за останалите, които не се справяха сами с проблемите си. Пък и какво би могло да му се случи?

Толкова разнообразни неприятности, каза си, щом закрачи нататък, че не знаеше коя от тях е най-страшната.

Същинска галактика от свещи сияеше насред залата. В потъмнелите огледала наоколо те приличаха на ята дълбоководни риби.

Уилям мина покрай съборени кресла. Но едно още стоеше зад свещите.

Спря.

— А… Уилям — изрече глас от креслото.

После лорд Дьо Слов бавно разгъна дългурестото си тяло и се изправи в осветения кръг.

— Татко…

— Предположих, че ще дойдеш тук. И майка ти обичаше това място. Естествено в онези дни изглеждаше… другояче.

Уилям си замълча. Тогава наистина беше различно.

— Според мен е време да сложим край на тези глупости — осведоми го лорд Дьо Слов. — Не си ли съгласен?

— Мисля, че краят им бездруго наближава.

— Но не ми се вярва, че говорим за едно и също.

— Не знам какво си мислиш, че аз мисля — сподели Уилям. — Само искам да чуя истината от теб.

Лорд дьо Слов въздъхна.

— Истината ли? Взех присърце добруването на града. Някой ден ще ме разбереш. Ветинари ни съсипва.

— Да-а… Вече затъваме в неразборията — подхвърли Уилям и се изненада, че гласът му още не се е разтреперил. — Нали всеки го казва? „Направих го с най-добри намерения. Целта оправдава средствата.“ Все същите думи всеки път.

— В такъв случай не ти ли се струва, че е време да имаме управник, който се вслушва в гласа на хората?

— Може би. Кои хора по-точно?

Благото изражение на лорд Дьо Слов се промени. Уилям не бе и очаквал да се запази толкова дълго.

— Ще напишеш всичко в своето хартиено парцалче, нали?

Уилям мълчеше.

— Знаеш, че нищо няма да докажеш.

Уилям влезе в кръга от светлина и извади бележника си.

— Събрах достатъчно доказателства. Само това има значение. Останалото ще бъде установено при… разследването. Известно ли ти е, че наричат Ваймс „териера на Ветинари“? А териерите ровят упорито и не пускат.

Лорд Дьо Слов стисна дръжката на сабята си.

И Уилям се чу да казва безмълвно: „Благодаря ти. Много ти благодаря. Чак досега не исках да повярвам…“

— Ти не знаеш що е чест, нали? — изсумтя баща му, макар и все още с вбесяващо хладнокръвие. — Ами публикувай и върви по дяволите. И Стражата да върви по дяволите. Не сме давали заповед за…

— Не съм и предполагал това — прекъсна го Уилям. — Само си изразил желанията си, а с подробностите са се заели хора като Шиш и Лале. Нека други си цапат ръцете.

— Като твой баща ти заповядвам да прекратиш тази… тази…

— А преди ми заповядваше да казвам истината.

— О, стига, Уилям! Не бъди такъв наивник.

Уилям затвори бележника. Думите по-лесно идваха на езика му. Бе скочил от покрива и откри, че може да лети.

— И за коя истина си ми говорил? Онази, толкова скъпоценната, че трябва да я обградиш със защитна стена от лъжи ли? Или другата, която е по-странна от измислицата? А може би истината, която още си обува ботушите, докато лъжата е обиколила света? — Той доближи баща си. — Любимият ти израз, нали? Вече няма значение. Господин Шиш май се е канил да те изнуди. Трябва да ти кажа, че ще последвам примера му, какъвто ще наивник да съм. Незабавно ще напуснеш града. Не вярвам това да те затрудни. И ти препоръчвам да се надяваш нищо да не сполети нито мен, нито някой от сътрудниците или познатите ми.

— Нима?

— Незабавно! — изрева Уилям с такъв глас, че лорд Дьо Слов отскочи. — Да не си оглушал, освен че си се побъркал?! Веднага се махни и не се връщай, иначе ще публикувам всяка гадна думичка, която изрече! — Този път извади Дезорганизатора от джоба си. — Всяка, чу ли? И едва ли господин Въртел ще те измъкне с мазните си приказки. Дори си имал наглостта… тъпата наглост да им предоставиш нашата къща! Как посмя! Махни се от този град! И или извади тази сабя от ножницата, или… си… дръпни… ръката… оттам! — Той помълча зачервен и задъхан. — Истината си обу ботушите. И започва да рита. — Очите му се присвиха. — Казах ти да си махнеш ръката от сабята!

— Колко глупаво, колко глупаво! А аз те смятах за свой син…

— А, стигнахме и до това. Почти бях забравил. — Яростта вече тласкаше Уилям като ракета. — Познаваш ли обичаите на джуджетата? Защо ли питам! За теб те не са хора. Аз обаче научих един-два, да си призная, и затова…

Измъкна от джоба си кадифена кесийка и я подхвърли пред баща си.

— И какво трябва да означава тази?… — започна лорд Дьо Слов.

— Вътре има скъпоценности за повече от двадесет хиляди долара, доколкото двама познавачи успяха да преценят. Нямах много време и не исках да кажеш, че съм се държал нечестно, затова може и да съм прекалил. Би трябвало да стигне, за да ти възстановя всички разходи, които си направил за мен. Училищни такси, дрехи, всичко. Длъжен съм да отбележа, че не си се справил кой знае колко добре, щом крайният резултат съм аз — какъвто съм в момента. Откупувам се, ако не си се досетил.

— О, досещам се. Какъв драматичен жест! Наистина ли си въобразяваш, че семейството е само въпрос на пари?

— Ами-и… да, съдейки по семейната ни история. Пари, земи и титли. Смайващо е колко често сме пропускали да сключваме бракове с особи, които не са отговаряли на поне две от трите условия.

— Евтино заяждане. Знаеш какво исках да ти подскажа.

— Не знам дали знам — озъби се Уилям. — Но знам, че взех парите от трупа на човек, който преди няколко часа се опита да ме убие.

— Опита се да те убие ли?!

За пръв път в този глас прозвуча неувереност.

— О, нямаше съмнение. Учуден ли си? Ако метнеш нещо във въздуха, не се ли тревожиш накъде може да отскочи?

— Несъмнено — въздъхна лорд Дьо Слов и сдържано даде знак с ръка.

Уилям видя някакви сенки да се отделят от по-тъмните сенки в ъглите. И си спомни, че поддържането на владенията на Дьо Слов налагаше наемането на помощници… във всякакъв смисъл. Корави мъже с малки кръгли шапки, които умееха да изритват досадници, да изземват имуществото на длъжници, да залагат клопки за нарушители на свещената собственост…

— Както виждам, не издържаш на напрежението — отбеляза баща му, — и според мен имаш нужда от… да, от дълго морско пътешествие. До Мъгливите острови или дори до Четирите Хикса. Както ме увериха, там младежите, които не се боят да си изцапат ръцете, могат бързо да натрупат цяло състояние. Тук не те чака нищо… добро.

Уилям различаваше четири фигури. Бе ги виждал из именията. Обикновено се подвизаваха под прякори и не се знаеше дали изобщо са имали минало.

Един от тях изрече:

— Хайде да бъдем разумни, господин Уилям, и всичко ще мине мирно и тихо…

— Редовно ще ти бъдат изпращани малки суми — добави лорд Дьо Слов. — Ще можеш да живееш съобразно навиците си…

Няколко спиралки прах паднаха от сенките под тавана и се посипаха по пода около кадифената кесийка.

Един обвит с плат полилей звънна тихо.

Уилям вдигна глава.

— О, не… Моля те, не убивай никого!

— Какво?! — стресна се лорд Дьо Слов.

Ото Вик тупна на пода, хищно разперил пръсти.

— Добър вечер! — поздрави той слисаните частни пристави и погледна ръцете си. — Но какво правя аз? — Сви пръстите си и заподскача от крак на крак. — Хайде да започваме традиционната анкх-морпоркзка юмручна зхватка!

— Юмручна схватка ли? — прихна стоящият най-близо пристав и замахна със сопата си. — Я се разкарай, бе!

Късият прав удар на Ото го подхвърли над пода. Мъжът пльосна по гръб и се завъртя на хлъзгавия под. Ото се обърна толкова бързо, че силуетът му се разми, и със звучно кроше просна втория противник.

— Какво зтава тук? Какво зтава? Аз ви предизвиквам цивилизовано, а вие не изкате да зе биете? А, вие, гозподине, поне проявявате зпортен дух…

Юмруците му сякаш се превърнаха в гъста мъгла и заудряха по човека като боксов чувал. Ото се изпъчи, когато мъжът падна, и почти разсеяно замахна настрани, посрещайки четвъртия пристав с юмрук в брадичката. Онзи дори завъртя един пирует във въздуха.

Всичко се случи за броени секунди. И когато Уилям успя да кресне, беше късно.

Ото огледа острието на сабята, забило се прекалено навътре в гърдите му.

— О, вижте замо… Да зи призная, на тази работа прозто не узпявам да понозя някоя риза повече от два дена.

Обърна се към отстъпващия лорд Дьо Слов и изпука с кокалчетата на пръстите си.

— Махни това нещо от мен! — нададе вопъл негова светлост.

Уилям врътна глава.

— О, така ли? — подхвърли Ото, настъпвайки към лорда. — Змятате ме за „нещо“? Нека да потвърдя правотата ви… — Сграбчи куртката на лорд Дьо Слов и го вдигна с една ръка. — Имаме зи хора като ваз и в нашия край. Тъкмо те подзтрекават тълпите. Дойдох в Анкх-Морпорк и ми казаха, че тук е различно, но взъщнозт навзякъде е едно и зъщо. Винаги има проклетници като ваз! А зега какво да ви правя? — Посегна към своя елек и откъсна черната лентичка. — И без това не харезвам онова противно какао.

— Ото!

— Да, Уилям? — обърна се вампирът. — Какво желаеш?

— Престараваш се.

А лорд Дьо Слов пребледняваше. Уилям за пръв път го виждаше толкова откровено уплашен.

— О, така ли мизлиш? Опазяваш зе да не го захапя ли? Е, да ви захапя ли, гозподин лорд? Май не бива, защото Уилям змята, че зъм добър. — Свали малко лорд Дьо Слов и лицата им почти се опряха. — Но дали не трябва да зе попитам — а колко добър зъм? Или замо да зи задам въпроза… дали зъм по-добър от ваз?

Поколеба се миг-два и с рязко движение придърпа лорда към себе си.

Много кротко го целуна по челото и пусна треперещия мъж на пода. Потупа го по главата.

— Взъщнозт какаото не е чак толкова лошо, а младата дама, която звири на хармониума, чезтичко ми намига.

Вампирът отстъпи встрани.

Лорд Дьо Слов отвори очи и впи поглед в Уилям.

— Как смееш да…

— Млъкни — скастри го Уилям. — Сега ще ти опиша какво предстои. Няма да назовавам имена. Това е решението ми. Не искам да се окаже, че моята майка е била омъжена за изменник. Мислех си и за Рупърт. И за сестрите си. И за себе си. Ще опазя името. Вероятно постъпвам много лошо, но така ще бъде. И както се оказва, отново няма да те послушам. Няма да кажа истината. Не и цялата истина. Бездруго си знам, че който иска да я научи, скоро ще изрови всичко. И се осмелявам да предположа, че всичко ще бъде уредено тихомълком. Нали разбираш… Както ти го правиш.

— Изменник ли? — прошепна лорд Дьо Слов.

— Такъв ще бъдеш в очите на хората.

Лордът кимна като човек, който се е омотал в неприятен сън.

— Не бих и помислил да взема парите. Радвай им се… синко. Защото… няма никакво съмнение, че и ти си от рода Дьо Слов. Желая ви приятен ден.

Обърна им гръб и след няколко секунди далечната врата изскърца и се затвори тихо.

Уилям се довлече до една колона, за да се облегне. Целият се тресеше. Припомни си разговора. Мозъкът му май нито за миг не бе стъпвал по земята.

— Добре ли зи? — попита Ото.

— Гади ми се, но… ами добре съм си. Що за твърдоглав, себичен, нагъл…

— О, ти имаш и дозтойнзтва — прекъсна го вампирът.

— Говоря за баща си.

— Така ли…

— И винаги е толкова сляпо убеден в правотата си…

— Извинявай, още ли говориш за баща зи?

— Нима намекваш, че съм като него?

— О, не! Напълно различен зи. Абзолютно. Изобщо не виждам прилика.

— Нямаше нужда да прекаляваш! — Уилям се укроти насила. — Впрочем казах ли думата „благодаря“?

— Не зи я зпоменавал.

— Олеле…

— Но забеляза, че зи я пропузнал, значи няма проблеми — увери го вампирът. — З взеки ден зтаваме по-добри във взичко. Между другото имаш ли нещо против да измъкнеш тази забя от мен? Що за злабоумен би зе надявал да убие вампир зъз забя? Замо ми зъзипват дрехите.

— Чакай, ще ти помогна…

Уилям предпазливо издърпа оръжието.

— А може ли да включа тази риза в разходите зи?

— Според мен е съвсем редно.

— Добре. Взичко звърши, време е за награди и медали — весело се обнадежди вампирът и си оправи елека. — Е, няма за какво да зе тревожиш.

— Напротив, тепърва ще има — възрази Уилям. — Струва ми се, че ще разглеждам Участъка на Стражата отвътре след по-малко от час.

По-точно минаха едва четиридесет и три минути, а Уилям вече „съдействаше на Стражата в разследването“ — според собствения му вестникарски стил.

От другата страна на бюрото Ваймс старателно довършваше четенето на „Вестника“. Уилям знаеше, че Командирът на Стражата протака нарочно, за да го изнерви.

— Да ви помогна ли с по-дългите непознати думи? — предложи охотно.

— Чудесна работа — не се хвана Ваймс. — Но трябва да науча още. Имам нужда от имената. И си мисля, че ти ги знаеш. А къде са се срещали? Ей такива дреболийки. Длъжен съм да ги знам.

— Някои подробности останаха загадка и за мен — отвърна Уилям. — Все пак събрахте предостатъчно факти, за да освободите лорд Ветинари.

— Искам да науча още.

— Няма да е от мен.

— Хайде де, господин Дьо Слов! В този случай играем в един отбор!

— Не. Случайно сме в два отбора, които се мъчат да вкарат гол в една и съща врата.

— Господин Дьо Слов, по-рано днес ти нападна един от моите служители. Да ти обясня ли точно колко си закъсал?

— Господин Ваймс, очаквах повече от вас — поклати глава Уилям. — Да не твърдите, че съм нападнал униформен служител на Стражата? Който ми се е представил официално?

— Внимавай, господин Дьо Слов…

— Преследваше ме върколак, Командир Ваймс. И се погрижих… да му попреча колкото е необходимо, за да се отърва от него. Бихте ли желал да обсъдим разногласията си публично?

„Аз съм един наперен, лъжлив, високомерен гадняр. И имам страхотна дарба за това…“

— Значи не ми оставяш друг избор, освен да те арестувам за укриване…

— Настоявам да се срещна с адвоката си — натърти Уилям.

— Сериозно? И за кого от тях се сети в този късен час?

— Господин Въртел.

— _Въртел?!_ Надяваш се, че ще дойде чак дотук заради теб!

— _Знам,_ че ще дойде. Доверете ми се.

— Е, стига… — усмихна се Ваймс. — Необходимо ли е? Нали всеки гражданин е длъжен да помага на Стражата?

— Не знам. Известно ми е само, че това е мнението на Стражата. Никога не съм го виждал в писмен вид. Но пък аз не знаех доскоро и че Стражата има право да следи невинни хора.

Видя как усмивката отсреща се смръзна.

— Беше за твое добро — изръмжа Ваймс.

— Не знаех, че е ваша работа да решавате кое е добро за мен.

Този път Ваймс заслужи малка награда.

— Няма да ме водиш за носа… Но имам основание да подозирам, че укриваш информация, отнасяща се за тежко престъпление, а това е нарушение на закона.

— Господин Въртел ще измисли нещо. Обзалагам се, че има подходящ прецедент. Ще се върне стотици години назад. Патрициите винаги са се уповавали на прецедентите. Господин Въртел ще рови неуморно. Години наред, ако се наложи. Така е стигнал до сегашното си положение. С ровене.

Ваймс се наведе към него.

— Между нас казано, но без да си вадиш бележника, господин Въртел е лукав труп, който може тъй да изкриви закона — доколкото изобщо го имаме, — че да си направи пръстен от него.

— Точно — съгласи се Уилям. — И той е моят адвокат. Гарантирам.

— И защо господин Въртел би решил да те защити? — вторачи се Ваймс.

Уилям устоя на погледа му. „Вярно е. Аз съм син на баща си. И само трябва да се възползвам от това.“

— Може би защото е ревностен защитник на справедливостта — предложи обяснение. — Няма ли да пратите някого да го извика? Иначе трябва да ме пуснете.

Без да отделя погледа си от Уилям, Ваймс взе фунията на разговорната тръба, окачена отстрани на бюрото му. Подсвирна в нея и я поднесе към ухото си. Разнесоха се звуци като от мишка, молеща за милост в долния край на улук.

— Ята уипзи пойтл суп?

Ваймс заговори във фунията.

— Сержант, някой да се качи при мен, за да отведе господин Дьо Слов в килията.

— Суайдъл юмюмпуиппуип?

Ваймс въздъхна и остави фунията. Стана и отвори вратата.

— Фред, някой да се качи при мен, за да отведе господин Дьо Слов в килията! — кресна към долния етаж. — Засега решавам, че се нуждаеш от охрана заради собствената ти безопасност — подхвърли през рамо на Уилям.

— И от кого ме охранявате?

— Ами аз например изпитвам непреодолимо желание да ти прасна един по ухото. Подозирам, че има и други, но им липсва моето самообладание.

Всъщност в килиите беше същинско царство на спокойствието. Нарът се оказа удобен. Стените бяха изпъстрени с надписи и Уилям си запълни времето с поправяне на правописните грешки.

Отново отключиха вратата. Невъзмутим стражник отведе Уилям обратно в кабинета на Ваймс.

Господин Въртел чакаше там. Кимна безстрастно на Уилям. Командир Ваймс седеше пред малка, но зловеща на вид купчинка хартии и гледаше примирено.

— Убеден съм, че вече нищо не пречи на господин Дьо Слов да излезе оттук — промълви адвокатът.

Ваймс вдигна рамене.

— Чудя се как не поискахте и да му връча златен медал и благодарствен свитък с винетки по ъглите. Определям му обаче гаранция от хиля…

— О? — Господин Въртел изпружи сив показалец.

Ваймс се начумери.

— Сто дол…

— О?

Ваймс изсумтя и бръкна в джоба си. Подхвърли един долар на Уилям.

— Ето — сопна се кисело. — Ако утре в десет сутринта не се явите при Патриция, ще си поискам парите. Доволен ли сте? — изгледа той Въртел…

— При кой Патриций? — уточни Уилям.

— Благодаря за остроумния отговор. Просто се явете там.

Господин Въртел мълча, докато не изведе новия си клиент на тъмната улица, но навън подхвана:

— Представих искане за exeo carco cum nihil pretii въз основа на olfacere violarum и sini plenis piscis. Утре ще заявя, че вие сте ab hamo, а в случай че това няма успех, ще…

— Миризма на виолетки ли? — прекъсна го Уилям, който си превеждаше на ум. — И джобове, пълни с риба?

— Намерих правно основание в дело отпреди шестстотин години, в което ответникът успешно обосновал тезата си, че макар в действителност да е бутнал ищеца в езерото, ищецът е излязъл от водата с пълни джобове риба и в крайна сметка е извлякъл полза — сухо обясни адвокатът. — Независимо от всичко останало ще изтъкна довода, че ако укриването на сведения от Стражата е престъпление, значи всеки в града е закононарушител.

— Господин Въртел, не бих искал да ме задължат да призная как и откъде съм се сдобил с информацията. Ако се наложи, ще бъда принуден да разкрия всичко.

Далечната лампа зад синьо стъкло над входа на Участъка придаваше болнав вид на адвоката.

— Убеден ли сте, че онези двамата са имали… съучастници?

— Не изпитвам и сянка на съмнение — заяви Уилям. — Всъщност всичко е… записано.

В този момент почти съжали адвоката. Но стигна само до „почти“.

— Това едва ли ще бъде в интерес на обществото — бавно произнесе господин Въртел. — Струва ми се, че сега е време за… помирение.

— Напълно съм съгласен. Затова съм сигурен, че ще се погрижите да не изливам всички тези слова в ухото на Командир Ваймс.

— Може да ви изглежда странно, но съществува прецедент от 1497 година, когато една котка успешно се…

— Добре. Освен това вие ще обсъдите хладнокръвно положението с Гилдията на гравьорите. Хладнокръвието ви е присъщо.

— Разбира се, ще направя всичко по силите си. Но сметката за услугите ми…

— Просто няма да я представите — увери го Уилям.

Едва сега пергаментните черти на господин Въртел се разкривиха от истинска болка.

— Значи pro bono publico? — изграчи той.

— О, да. Ясно е, че ще се трудите за благото на обществото. А каквото е добро за всички, естествено е добро и за вас. Не е ли прекрасно?

— _От друга страна_ — подчерта адвокатът, — вероятно всеки има интерес да оставим този злополучен инцидент в миналото и аз с… хъм, радост ще положа усилия за това.

— Благодаря ви. Господин Скроуп вече е… Патриций, така ли?

— Да.

— Избран с гласовете на гилдиите ли?

— Да. Разбира се.

— Единодушно ли?

— Не съм длъжен да разгласявам…

Уилям изпружи показалец.

— О?

Господин Въртел се омърлуши още повече.

— Просяците и шивачките гласуваха за отлагане на решението. Такава беше позицията и на перачките, и на екзотичните танцьорки.

— Да видим… Значи Кралица Моли, госпожа Палм, госпожа Яхърска и госпожица Дикси Вуум — изброи Уилям. — Колко интересно е живял лорд Ветинари…

— Не коментирам.

— А бихте ли казал, че господин Скроуп очаква с нетърпение да се заеме с разнообразните проблеми в управлението на града?

Господин Въртел обмисли въпроса.

— Да, допускам, че е така.

— И сред тези проблеми не най-маловажният е несъмнената невинност на лорд Ветинари? Следователно виждаме много голям въпросителен знак над назначението на самия господин Скроуп. Бихте ли го посъветвал да изпълнява задълженията си, само след като се снабди с няколко резервни комплекта долно бельо? Не е нужно да отговаряте…

— Не е сред правомощията ми да съветвам събранието на гилдиите да отмени законно взето решение, дори ако е установено, че то е взето въз основа на… подвеждаща информация. Не е мое задължение и да съветвам господин Скроуп при избора на бельо.

— Ще се видим утре, господин Въртел.

Уилям сякаш едва успя да се тръшне на леглото си, а вече беше време да става. Опита се да прогони съня със студена вода, смени си ризата и предпазливо слезе на закуска. Седна пръв до масата.

Тегнеше обичайното мълчание, докато и другите квартиранти заемат местата си. Повечето поначало не отваряха уста, ако нямаха какво да кажат. Но когато господин Макълдъф се настани на стола, извади от джоба си броя на „Вестника“.

— Не продаваха моя — обясни, докато го разгръщаше, — та затова взех този.

Уилям се прокашля.

— Нещо лови ли окото?

И без да става, виждаше своето заглавие, изписано с огромни главни букви:

КУЧЕ ХАПЕ ЧОВЕК!

— Я гледай… На лорд Ветинари ще му се размине — съобщи господин Макълдъф.

— Ама разбира се — реагира господин Проун. — Хитър човек, както чувам.

— А, кучето било живо и здраво — изясни си господин Макълдъф.

На Уилям му идваше да го сграбчи за раменете и да го разтърси заради бавното четене.

— Това е добре — успокои се госпожа Еликсирска, която сипваше чай в чашите им.

— Друго няма ли? — не се стърпя Уилям.

— Е, има доста за политиката — призна господин Макълдъф. — Като гледам, изсмукали са си го от пръстите.

— Днес няма ли някой забавен зеленчук? — разочарова се господин Картрайт.

Господин Макълдъф внимателно огледа останалите страници.

— Няма.

— В нашата фирма обмисляме дали да не се свържем с човека, за да предлагаме на пазара неговите семена — оповести господин Картрайт. — Хората тъкмо такива стоки харесват. — По навик долови погледа на госпожа Еликсирска и добави припряно: — Само зеленчуците, подходящи за цялото семейство, разбира се.

— Да, хубаво е човек да се посмее — сериозно отбеляза хазяйката.

Уилям за миг обмисли въпроса, дали господин Уинтлър би успял да отгледа неприличен грах. И още как…

— Струва ми се, че е важно дали лорд Ветинари е виновен или не.

— Да, де, ама за онези, които се занимават с тези неща — съгласи се господин Макълдъф. — Хич не се сещам нас какво ни засяга.

— Но нали… — започна Уилям.

Госпожа Еликсирска разсеяно оправи прическата си.

— Открай време си мисля, че лорд Ветинари е много привлекателен мъж. — Смути се, когато всички я зяпнаха. — Тоест… само малко съм изненадана, че няма и лейди Ветинари. Ъ-хъм…

— О, нали знаете какво се говори… — подхвърли господин Уайндлинг.

Чифт ръце се стрелнаха над масата, сграбчиха реверите на слисания мъж и го придърпаха само на педя от лицето на Уилям.

— _Аз_ не знам какво се говори, господин Уайндлинг! — кресна оглушително Уилям. — Но вие знаете какво се говори! Защо не ни просветите, а? И защо не споделите кой ви каза?

— Господин Дьо Слов, моля ви! — възмути се хазяйката.

Господин Проун дръпна настрана чинията с препечените филийки.

— Искрено съжалявам, госпожо Еликсирска — промълви Уилям, без да пуска жертвата си, — но искам най-после да науча какво се говори и как го узнават. Е, господин Уайндлинг?

— Ами говори се, че имал приятелка, която е много видна особа в Юбервалд — промърмори господин Уайндлинг. — И ще ви бъда много благодарен, ако ме пуснете!

— Това ли е всичко? Какво толкова страшно видяхте? С целия Юбервалд сме в приятелски отношения!

— Да, но нали знаете какво се говори…

Уилям го тръшна на стола му, но остана прав и задъхан.

— Е, аз пък написах статията във „Вестника“! — заговори троснато. — И това е, което аз имам да кажа! Аз! Защото узнавам разни неща, проверявам ги, а разни хора, които все вмъкват думичката „…ано“, се мъчат да ме убият! И не съм братовчедът на зетя на човека, с когото си приказвате в кръчмата! Не съм някакъв тъп разпространител на слухове, с които само разстройвам хората! Помнете това, когато пак подхванете старата песничка „Говори се“! И след час трябва да съм в двореца, за да се срещна с Командир Ваймс, с Патриция, който и да е той в момента, и с още мнозина, за да разнищя докрай тази бъркотия! Няма да е приятно, обаче трябва да го направя, защото исках да знаете нещата, които са важни! Съжалявам за чайника, госпожо Еликсирска, но дръжката сигурно може да се залепи…

В тишината господин Проун взе вестника.

— Вие ли пишете това?

— Да!

— Аз… такова… мислех си, че те си имат специални хора за тази работа…

Всички глави пак се завъртяха към Уилям.

— Няма никакви „те“. Само аз и една млада дама. Ние пишем всичко!

— Но… кой ви казва какво да има във вестника?

Пак се вторачиха в Уилям.

— Ние просто… решаваме.

— Ами… вярно ли е онова за големите сребристи дискове, които отвличат хора?

— Не!

Господин Картрайт изненада Уилям, като вдигна ръка.

— Кажете, господин Картрайт.

— Имам особено важен за мен въпрос, господин Дьо Слов, понеже знаете толкова неща…

— Слушам ви.

— Имате ли адреса на човека, който отглежда смешните зеленчуци?

Уилям и Ото стигнаха в двореца пет минути преди десет часа. Вече се беше събрала малка тълпа около портата.

Командир Ваймс стоеше на двора и говореше с Въртел и някои предводители на гилдии. Усмихна се мрачно, щом зърна Уилям.

— Закъсняваш, господин Дьо Слов.

— Напротив, подраних!

— Само намеквам, че вече се случи туй-онуй.

Господин Въртел се прокашля.

— Господин Скроуп изпрати вест, че е болен.

Уилям извади бележника си.

Знатните граждани впериха погледи в него. И Уилям се поколеба. После обаче двоуменето се изпари от главата му.

„Аз съм Дьо Слов. Не смейте да ме гледате отвисоко! И вие ще се съобразявате с пресата…“

Така, започва се…

— Бележката беше ли заверена от майка му? — попита невинно.

— Не схващам намека — заяви адвокатът, но неколцина предводители на гилдии се извърнаха за миг.

— И сега какво става? — продължи Уилям. — Нямаме ли управник на града?

— _За щастие_ — отвърна Въртел сякаш от някакъв личен ад — лорд Ветинари се чувства много по-добре и предполагаме, че от утре отново ще изпълнява задълженията си.

— Извинете, но позволено ли му е да записва всичко? — усъмни се лорд Дауни, оглавяващ Гилдията на убийците.

— От кой да му е позволено? — старателно не разбра Ваймс.

— От кого — смънка под носа си Уилям.

— Ами не може просто така да записва каквото му скимне, нали? Представете си, че запише нещо, което ние не искаме да записва?

Ваймс се вторачи немигащо в очите на Уилям и подхвърли:

— Никой закон не го забранява.

— Лорд Дауни, да разбирам ли — попита Уилям, — че лорд Ветинари няма да бъде съден?

Озадаченият Дауни се озърна към Въртел.

— Може ли да ме пита? Ей така да ми задава въпроси?

— Да, милорд.

— А аз длъжен ли съм да му отговарям?

— Въпросът е напълно уместен предвид обстоятелствата, милорд, но не сте длъжен.

— Ще направите ли изявление за гражданството на Анкх-Морпорк? — мило се усмихна Уилям.

— Ще направим ли, господин Въртел? — допита се лорд Дауни.

Адвокатът въздъхна.

— Може би така е най-благоразумно, милорд.

— Е, щом казвате… Няма да има съдебен процес. Очевидно е.

— Следователно не се налага и да бъде помилван? — уточни Уилям.

Лорд Дауни пак се загледа във Въртел, от когото се изтръгна втора въздишка.

— Милорд, това също е…

— Добре де, добре… Той няма защо да бъде помилван, след като е абсолютно ясно, че не е виновен за нищо.

— Бихте ли се съгласил, че това се изясни благодарение на великолепно свършената работа от Командир Ваймс и неговите усърдни служители, подпомогнати скромно и от „Вестника“?

Лорд Дауни се стъписа.

— Бих ли се съгласил?

— Струва ми се, че бихте, милорд — потвърди Въртел, потъвайки в унинието си.

— О… Значи бих се съгласил. Да.

Лорд Дауни изви шия, за да погледне какво пише Уилям, който пък с крайчеца на окото си виждаше, че Ваймс е хем развеселен, хем ядосан.

— А като говорител на Съвета на гилдиите бихте ли изказал похвала на Командир Ваймс?

— Ей, я слушай… — започна Ваймс.

— Да, бих.

— Предполагам, че предстои връчването на медал?

— Ей, на теб говоря! — сопна се Ваймс.

— Да, много е вероятно — потвърди лорд Дауни, брулен от вятъра на промяната.

Уилям старателно си записа и затвори бележника. Хората наоколо си отдъхнаха забележимо.

— Много съм ви благодарен, милорд, дами и господа — бодро изрече Уилям. — О, господин Ваймс… трябва ли да обсъдим нещо спешно?

— Не е бърза работа — изръмжа Командирът на Стражата.

— Чудесно. Е, трябва да тръгвам, за да напиша всичко във вестника, затова ви благодаря още веднъж…

— Разбира се, ще ни покажете тази своя… статия, преди да я поместите в броя — опомни се донякъде лорд Дауни.

Уилям се наметна с високомерието като с плащ.

— О, не, милорд. Не ми се вярва да го направя. Вестникът си е мой, нали разбирате?

— Но той може ли?…

— _Да,_ милорд, може — загуби търпение господин Въртел. — Опасявам се, че наистина може. Свободата на словото е славна стара традиция в Анкх-Морпорк.

— О, небеса, нима?

— Да, милорд.

— Че как е оцеляла досега?…

— Трудно ми е да си представя, милорд. Но младият господин Дьо Слов — добави адвокатът, взрян в Уилям, — надявам се, не би прекалил в усилията си да смути всекидневието на нашия град.

Уилям му се усмихна любезно, кимна на останалите и излезе на улицата. Отдалечи се, преди да прихне.

Мина една седмица. Беше забележителна със събитията, които не се състояха. Нямаше протести от страна на господин Карни или цялата Гилдия на гравьорите. Уилям се чудеше дали не са го сложили предпазливо в категорията „Стой настрана“. Все пак хората може би си мислеха, че лорд Ветинари вероятно дължи услуга на „Вестника“, а никой не би искал да се превърне в тази услуга… Нямаше посещения и от Стражата. Е, до някое време наоколо се навъртаха далеч повече чистачи от обичайното, но след като Уилям изпрати сто долара на Хари Краля и букет цветя на съпругата му, Бляскавата улица престана да блести.

Преместиха се в друга барака, докато предишната бъде възстановена. Лесно се спогодиха с господин Сиренко. Той искаше само пари.

Монтираха нова преса и отново парите облекчиха значително преместването на тежката машина. Джуджетата вече я бяха променили до неузнаваемост.

Тази барака беше по-тясна, но Захариса успя и тук да отдели местенце за редакторите. Сложи цвете в саксия и закачалка. Говореше оживено колко просторно ще им бъде в новата сграда, но Уилям не вярваше там да бъде по-спретнато. Вестникарите май винаги щяха да смятат пода за голям плосък шкаф.

Имаше си ново бюро. Дори по-добро от ново. Беше истинска антика от орехово дърво, облицовано с кожа, с две мастилници, множество чекмеджета и оригинален дървояд. Ето на такова бюро човек можеше да пише.

Не донесоха и дългия пирон за хартийки.

Уилям тъкмо умуваше над писмо от Анкх-морпоркската лига за благоприличие, но вдигна глава, защото усети нечие присъствие наблизо.

Захариса бе въвела в бараката групичка непознати. След миг-два обаче зърна сред тях господин Бенди.

— Помниш ли, че си говорихме за необходимостта от повече автори? — започна Захариса. — Вече познаваш господин Бенди. Това е госпожа Тили… — дребничката белокоса дама направи реверанс — … която обича котките и най-кървавите убийства. А господин О’Бискит… — високият кльощав младеж се поклони — … е пристигнал чак от Четирите Хикса и иска да поработи тук, преди да се прибере у дома.

— Така ли? Господин О’Бискит, а с какво се занимавахте в родината си?

— Бях в Университета на град Датиго, пич.

— Да не сте магьосник?

— Не съм, бе, пич. Изритаха ме заради онуй, дето пусках в студентското списанийце.

— И какво пускахте?

— Ами всичко.

— О-о… Госпожо Тили, нали не греша, че получихме от вас писмо с превъзходен правопис и граматика, в което предлагахте всяко лице под осемнадесет години да бъде пребивано веднъж седмично, за да не вдига толкова врява?

— Всеки ден, господин Дьо Слов — поправи го госпожа Тили. — Ще им бъде за урок, да не ми се фръцкат колко са млади!

Уилям се посмути. Но пресата трябваше да бъде хранена неуморно, а двамата със Захариса имаха нужда и от свободно време. Скалата вече носеше по някоя и друга спортна новина. Уилям не успяваше да ги проумее, но ги слагаше в броевете, защото вярваше, че любителите на спорта поначало не могат да четат. Не им достигаха автори. Поне си струваше да опитат.

— Добре. Вземаме ви на изпитателен срок и започвате още… Ох…

Побърза да стане. Всички се обърнаха да видят какво го е накарало.

— Не се притеснявайте — помоли лорд Ветинари от вратата. — Посещението трябваше да е съвсем неофициално. Набирате още персонал, както виждам…

Патрицият прекоси стаичката, придружен от Дръмнот.

— Ъ-ъ, да — потвърди Уилям. — А вие добре ли сте, сър?

— О, да. Много съм зает, разбира се. Имам да наваксвам с документите. Реших все пак да видя тази „свободна преса“, за която Командир Ваймс вече ми проглуши ушите. — Чукна по железните опорни колони с бастуна си. — Но както се убеждавам, тя далеч не е в свободно положение, а е здраво завинтена за пода.

— Ъ-ъ, не, сър. Свободна по отношение на онова, което се публикува.

— Аха, разбирам. Тоест вие сте свободен да публикувате каквото поискате?

Нямаше измъкване.

— Е… общо взето, сър.

— Защото това е в… Какво любопитно понятие споменавахте? Да, да… В интерес на обществото.

Лорд Ветинари взе една оловна буква и я разгледа съсредоточено.

— Струва ми се, че е точно така, сър.

— Имате предвид историите за човекоядни златни рибки и съпрузи, отнесени от големи сребърни съдове?

— Не, сър. Това са историите, от които се интересува обществеността. Ние се занимаваме с историите от другия вид.

— Значи с чудновато оформените зеленчуци?

— Е, по малко и с тях. Захариса смята, че те пък са интересни от човешка гледна точка.

— Зеленчуците и животинките са интересни от човешка гледна точка ли?

— Да, сър. Поне са истински зеленчуци и животинки.

— Така… Имаме истории, от които се интересува обществеността. Имаме и истории, които са интересни от човешка гледна точка. Стигнахме и до историите, които са в интерес на обществото, макар че никой не се интересува от тях.

— Освен обществото, сър — вметна Уилям, който се напъваше да не загуби нишката на разговора.

— Значи то е нещо различно от обществеността и хората?

— Според мен въпросът е още по-сложен, сър.

— Очевидно. Да разбирам ли, че обществото не е същото като хората, които срещаме на улицата? И се оказва, че обществото се занимава с големите, умерени, разумни мисли, докато хората само се размотават и вършат дребни глупости?

— Така ми се струва. Признавам обаче, че явно е време да помисля още.

— Хъм. Интересно. Моят опит ми подсказва, че групи от умни и прозорливи хора са способни да родят извънредно глупави идеи. — Погледът на лорд Ветинари казваше недвусмислено: „Чета ти мислите, дори отпечатаните с най-дребния шрифт.“ — Е, вече виждам, че ви предстои бурно бъдеще, и не бих искал да го направя по-трудно, отколкото несъмнено ще бъде. Забелязвам, че се преустройвате…

— Ще си имаме семафорен пункт — гордо съобщи Захариса. — Ще получаваме съобщенията направо от централната кула. И откриваме свои бюра в Сто Лат и Псевдополис!

Веждите на Патриция се извиха.

— Виж ти… Още много деформирани зеленчуци ще станат известни на широката общественост. Очаквам с нетърпение да ги зърна.

Уилям реши, че не иска да се хване и на тази въдичка.

— Чудно е, че новините се наместват спретнато на страницата — отбеляза лорд Ветинари, наблюдавайки как Бодони подрежда набраните редове. — Никъде не остават пролуки. И всеки ден се случва нещо достатъчно важно, за да бъде поместено на първа страница. Странно… О, след „сдобивам“ трябва да има „се“…

Бодони рязко вдигна глава. Бастунът на лорд Ветинари изсвистя във въздуха и краят му спря над претъпкана с шрифт колона. Джуджето погледна отблизо, кимна и извади от джоба си малък инструмент.

„Прочете текста наопаки и огледално обърнат. А думата е забутана някъде в средата. Той обаче забеляза…“

— Онова, което се вижда наопаки, често се разбира по-добре, ако го четем обърнато огледално — сподели лорд Ветинари, почуквайки замислено брадичката си със сребърната топчеста дръжка на бастуна. — И във всекидневието, и в политиката.

— Как постъпихте с Чарли? — попита Уилям.

Патрицият го погледна с най-невинна изненада.

— Ами никак. Трябваше ли да му сторя нещо?

— Например да го затворите в най-дълбоката тъмница — недоверчиво се намеси Захариса, — да му нахлупите желязна маска на главата и да допускате при него само най-доверения тъмничар.

— А… Не мисля, че ще се случи — увери я усмихнат лорд Ветинари. — Макар че така се губи чудесна история за вашия вестник. Както научих, той вече е в Гилдията на актьорите. Разбира се, осведомен съм, че мнозина биха предпочели варианта с тъмницата. Все пак аз очаквам, че ще направи успешна кариера. На детски празници и подобни веселби.

— Как?… Като се представя за вас ли?!

— Несъмнено. Ще бъде забавно.

— Дали и вие няма да измислите някоя дребна поръчка за него, да речем, ако имате досадно задължение или трябва да позирате за портрет? — предположи Уилям.

— Хъм? — произнесе Патрицият.

Уилям си мислеше досега, че Ваймс има най-каменната физиономия на света, но в сравнение с негова светлост Командирът на Стражата беше същински клоун.

— Имате ли други въпроси, господин Дьо Слов?

— Ще имам още много — опомни се Уилям. — „Вестникът“ ще проявява буден интерес към градските дела.

— Колко похвално — отбеляза лорд Ветинари. — Ако се свържете с присъстващия тук Дръмнот, уверен съм, че ще намеря време да ви приема за интервю.

„Точната дума на точното място…“ Колкото и да му беше неприятно, Уилям знаеше, че неговите предтечи винаги са били сред първите в схватките. При всяка обсада, засада или безумна атака срещу окопан противник някой Дьо Слов е препускал в галоп към гибел или слава, понякога и към двете едновременно. Никой враг не беше прекалено силен, никоя рана — прекалено болезнена, никой меч — прекалено тежък за един Дьо Слов. Както и никой гроб не беше прекалено дълбок. Инстинктите се бореха с езика му, но той долавяше призрачното присъствие на своите прадеди, които го побутваха да се хвърли презглава в двубоя. Ветинари играеше твърде безцеремонно. „Добре де, като ще се мре, поне да е за достойна цел… Напред към гибел или слава, или към двете заедно!“

— Убеден съм, милорд, че когато ви се иска да ни дадете интервю, „Вестникът“ ще ви изслуша охотно. И ще го помести, стига да има свободно място.

Не се бе замислял колко шумно е тук, докато не настана тежка тишина. Дръмнот стискаше клепачи. Захариса изцъклено гледаше в стената. Джуджетата стояха като градински статуи.

Накрая лорд Ветинари наруши мълчанието.

— „Вестникът“? Тоест вие и младата дама? О, разбрах… Същото е като с обществото. Е, щом мога да помогна с нещо на „Вестника“…

— Ние ще останем неподкупни — добави Уилям.

Ясно му беше, че конят вече го носи по поле, осеяно с вълчи ями, но проклет да е, ако се остави да го покровителстват…

— Неподкупни… Драги господине, след като се убедих на какво сте способен напълно безплатно, не бих дръзнал да пусна дори едно пени в ръката ви. Не ви предлагам нищо освен благодарността си, което качество обаче е печално известно със своята мимолетност. О, хрумна ми една дреболия. Давам вечеря в тесен кръг, в събота вечерта. Някои предводители на гилдии, неколцина посланици… Признавам, скучно събитие, но дали вие и тази много решителна млада дама… извинете, всъщност имах предвид „Вестника“… бихте пожелали да присъствате?

— Аз не…

Уилям млъкна внезапно. Когато остро токче ти одере кожата на глезена, обикновено постига желаното въздействие.

— „Вестникът“ приема с радост — засия Захариса.

— Великолепно. В такъв случай…

— Аз обаче дръзвам да поискам една услуга, откровено казано — промърмори Уилям.

Ветинари се усмихна.

— Но, разбира се! Ако мога да бъда полезен с каквото и да било на „Вестника“…

— Дъщерята на Хари Краля се омъжва. Вие ще присъствате ли на сватбеното тържество?

Тайничко заликува — този път погледът на Патриция се изпразни просто защото нямаше с какво да бъде запълнен. Дръмнот обаче зашепна в ухото му.

— А, Хари Краля… — проточи лорд Ветинари. — Същинско въплъщение на духа, създал нашия град, какъвто го виждаме сега. Често изтъквам това, нали, Дръмнот?

— Няма съмнение, сър.

— Непременно ще присъствам. Предполагам, че същото ще сторят и много видни личности от града, нали?

Въпросът сякаш увисна изящно във въздуха.

— Ще се радвам да бъдат колкото се може повече — сподели Уилям.

— И ще има шествие с колесници, златни диадеми и прекрасни рокли? — промълви Патрицият може би на дръжката на бастуна си.

— В изобилие.

— О, да, убеден съм, че ще дойдат — подхвърли лорд Ветинари.

Уилям вече знаеше, че Хари Краля ще поведе дъщеря си към олтара край повече тузари, отколкото си е мислил, че някога ще види накуп. А макар че в света на Краля нямаше много място за букви, с числата той боравеше вещо. Съпругата му пък щеше да изпадне в щастлива истерия от чист пасивен снобизъм.

— А в замяна — изрече Патрицият — ви моля да не разстройвате Командир Ваймс… — той се прокашля — …повече от необходимото.

— Вярвам, че ще теглим задружно колата, сър.

Веждите на Ветинари пак се извиха.

— О, най-искрено се надявам да не сте прав. Задружното теглене на колата е цел на деспотизма и тиранията. Свободните хора теглят всеки в своята посока. — Той се усмихна. — Няма друг път за прогреса. Желая ви приятен ден.

Кимна им и излезе.

— Защо всички още се мотаете тук? — разсърди се Уилям, когато магията се разсея.

— Ами… ние още не знаем какво трябва да вършим — напомни посърналата госпожа Тили.

— Вървете и намерете неща, които хората биха искали да прочетат във вестника — нареди Захариса.

— И неща, които хората не биха искали да прочетат — добави Уилям.

— И да са интересни! — довърши тя.

— Като оня порой от кучета по-миналия месец ли? — уточни О’Бискит.

— Нямаше никакъв порой от кучета по-миналия месец! — сгълча го Уилям.

— Но…

— Едно кутре не е порой. И то падна от отворен прозорец. Я ме чуйте — не ни интересуват дъждове от домашни любимци, случаи на спонтанно самозапалване и отвличане на хора в смахнати летящи домакински съдове…

— … освен ако всичко това не се случи наистина — прекъсна го Захариса.

— Новините са необикновените случки…

— … и обикновените — допълни Захариса и смачка на топка дописката от Анкх-морпоркското дружество на любителите на смешни зеленчуци.

— Да, обикновените също — съгласи се Уилям. — Но новини има най-вече, когато някой някъде не иска да пуснете нещо във вестника…

— … освен когато и там ги няма — вметна Захариса.

— Новините са…

Всички чакаха учтиво, а той стоеше с отворена уста.

— Новините… ами има ги според случая — отсъди той. — Попаднете ли на новина, ще я познаете. Ясно ли е? Добре. Сега вървете да ми намерите новини.

— Малко рязък стана накрая — укори го Захариса, когато новоизлюпените репортери се изнизаха навън.

— Слушай, мислех си… Ами… беше смутно време…

— … разни хора се мъчеха да ни убият, теб те тикнаха зад решетките, кучешка напаст мина из града, редакцията се подпали, ти се държа нагло с лорд Ветинари…

— Да, така си е… Значи няма страшно, ако ти и аз… нали разбираш… ти и аз… си освободим следобеда? В края на краищата — отчаяно изтърси Уилям — никъде не е написано, че всеки ден трябва да има брой, нали?

— Освен горе под главата на първа страница — напомни Захариса.

— Да, но не бива да вярваш на всичко написано във вестниците.

— Е… добре. Само да си довърша репортажа…

— Имаш поща, господин Дьо Слов.

Едно от джуджетата стовари цяла купчина на бюрото му. Уилям изпъшка и я прегледа набързо. Имаше няколко пробни съобщения по семафора от Ланкър и Сто Лат. Вече проумяваше, че ще се наложи да замине и да обучи на място няколко истински новинари, защото не предвиждаше добро бъдеще за тежките дописки от селски магазинери, за които плащаше по пени на редче.

— Ех, богове… — промърмори през зъби. — Кметът на Куирм бил улучен от метеорит… отново.

— Възможно ли е това? — намръщи се Захариса.

— Явно е възможно. Пише ни господин Пюн от канцеларията на местния градски съвет. Много разсъдлив човек, но лишен от въображение. Подчертава, че този път метеоритът издебнал кмета в една глуха уличка.

— Сериозно? Синът на жената, от която си купуваме чаршафите, е лектор по Отмъстителна астрономия в Невидимия университет.

— Дали би поискал да цитираме мнението му?

— Усмихва ми се, когато се видим в магазинчето — твърдо заяви Захариса. — Ще поиска.

— Ами-и, щом можеш да…

— Добър ви ден, хора!

Господин Уинтлър вече стоеше с картонена кутия в ръце пред преградата на редакцията.

— Ох… — отрони Уилям.

— Само погледнете това нещо — подкани ги господин Уинтлър, който не би схванал намек дори да е увит около оловна тръба.

— Според мен показахме прекалено много смеш…

Уилям се задави.

Човекът извади от кутията голям картоф. На бучки. Уилям ги бе виждал често. Приличаха на лица, ако си склонен да се смееш на всичко. Сега обаче не се наложи да насили въображението си. Имаше лице. И то твърде подобно на онова, което наскоро го зяпаше безумно. Помнеше го добре, особено когато се будеше в три сутринта.

— Това… не е… особено… забавно — изпелтечи Захариса, озъртайки се към Уилям.

— Изумително, нали?

— Ъ-ъ… Очите ли ме лъжат — смънка Уилям, — или то наистина гледа някак изненадано?

— Ами да, тъкмо така зяпа — потвърди Захариса.

— Току-що ли го изровихте? — попита Уилям.

— А, не. Стоял си е в чувала от месеци.

… и влакът на окултните съмнения се катурна от релсите на мисълта в главата на Уилям. Но… Вселената си е смахнато място. Причина и следствие, следствие и причина… Беше готов обаче по-скоро да си откъсне ръката, отколкото да напише това.

— Какво ще го правите? Ще го варите ли?

— Ами, как ви хрумна! Тоя сорт бъка от скорбяла. Ще го препечем на фурна.

— Да… Да. Чудесна идея. Нека се препече, господин Уинтлър. Нека се препече.

Стрелката на часовника се въртеше.

Един репортер се върна да съобщи, че Гилдията на алхимиците пак се е взривила, и попита дали се брои за новина. Повикаха Ото от професионалното му убежище в мазето и го пратиха да снима. Уилям довърши обзора на вчерашните събития и го даде на джуджетата. Някой надникна да сподели, че на площад „Сатор“ имало голяма тълпа, защото Ковчежникът (71 г.) седял на покрив седем етажа над земята и зяпал отнесено. Захариса усърдно боравеше с молива и зачеркваше всяко прилагателно в информацията за сбирка на Кръжока по аранжиране на цветя. Това беше достатъчно, за да я съкрати наполовина.

Уилям отскочи да види какво става с Ковчежника, върна се и написа кратък абзац. Странните деяния на магьосниците не бяха новина. Нали затова са магьосници?

Пусна листа в кутията „За набор“ и се озърна към пресата.

Голяма, черна и сложна. Без очи, без лице, без живот… Но тя отвърна на погледа му.

„Няма нужда от древни олтари за жертвоприношения, стига ни и самата преса. Лорд Ветинари не измисли най-добрия повод за опасения.“ Докосна челото си. Белегът от буквата бе избледнял отдавна.

„Ти ме беляза… Е, аз пък разкрих тайната ти…“

— Да си ходим — предложи той.

Заетата Захариса вдигна глава.

— Какво казваш?

— Да излезем навън. Още сега. Да се разходим, да пием чай, да се помотаем по магазините. Само да не киснем тук. Не възразявай, моля те. Облечи си палтото. Веднага. Преди тя да се е усетила. Преди да измисли как да ни попречи.

— За кого говориш?!

Той смъкна палтото си от закачалката и хвана ръката й.

— _Няма_ време да ти обяснявам!

Захариса му позволи да я издърпа на улицата. Едва тогава Уилям вдиша дълбоко и се отпусна.

— Сега имаш ли нещо против да ме просветиш за какво бърбореше преди малко? — заяде се Захариса. — Защото вътре оставих цяла камара несвършена работа.

— Знам. Да вървим. Вероятно не сме на безопасно разстояние.

— Ами работата?!

— Е, какво толкова? Няма да избяга до утре, нали?

Захариса се поколеба.

— Час-два няма да ни навреди…

— Добре. Да тръгваме тогава.

Стигнаха до кръстовището на Шосето на петмезената мина и Брястовата улица, но не можаха да се изплъзнат.

По улицата се разкрещяха хора. Уилям се обърна тутакси и видя голяма каруца на пивоварната, дърпана от четири побеснели коня. Минувачите едва успяваха да се разбягат от пътя й. Копита колкото супници размятаха кал и лед. Виждаше отчетливо метала по хамутите, лъскавата козина, изпаренията…

Главата му сякаш сама се завъртя на другата страна. Видя и старицата с двата бастуна, която креташе през улицата, без да подозира за напиращата смърт. Видя шала на главата й, бялата коса…

Някой профуча край него. Мъжът се извъртя във въздуха, докосна с рамо калдъръма, претърколи се, сграбчи бабата и скочи отново…

Неуправляемата каруца се понесе с грохот нататък сред гейзери от пара и киша. Впрягът реши да свърне наляво, щом стигна до кръстовището. Тежкотоварната кола не пожела да го последва. Меле от копита, конски глави, колела, кал и писъци продължи направо, помля витрините на няколко магазина, но накрая каруцата се заби в каменна колона и спря изведнъж.

В съответствие със законите на физиката и на повествованието товарът не се укроти. Буретата разкъсаха въжетата, изхвърчаха с трясък на улицата и се затъркаляха. Няколко се натрошиха и заляха калдъръма с пяна. Другите трополяха и се блъскаха. Веднага приковаха вниманието на всеки останал прав гражданин, който можеше да разпознае половин тон бира, внезапно лишена от надзор.

Уилям и Захариса се спогледаха.

— Така… аз ще запиша всичко, ти бягай да доведеш Ото! — произнесоха в един глас и се наежиха.

— Добре, добре — побърза да смънка Уилям. — Бутни няколко пенса на някое хлапе да изтича при Ото, а аз ще поговоря с Храбрия стражник, който спаси Възрастната дама от Сигурна смърт. Ти опиши Големия хаос. Спогодихме ли се?

— Ще намеря хлапе за поръчката — съгласи се Захариса и извади своя бележник, — но ти ще опишеш катастрофата и Неочаквания бирен фест, а аз ще си поговоря с Белокосата баба. Човешкият аспект, нали се сещаш?

— Както кажеш! — отстъпи Уилям. — Спасителят е капитан Керът. Провери дали Ото го е снимал и запиши възрастта му!

— Непременно!

Уилям закрачи към тълпата около разнебитената каруца. Мнозина се отдалечаваха, гонейки буретата, и ехтящите писъци подсказваха, че жадните хора не разбират колко е трудно да спреш петстотин литра бира в дъбово буре, когато са набрали инерция.

Старателно записа името на фирмата, отбелязано на канатите. Двама мъже помагаха на конете да се изправят, но нямаха вид на хора, които се занимават с доставки на бира. По-скоро приличаха на типове, които охотно помагат на залутали се коне, отвеждат ги в домовете си и се опитват да ги успокоят, дори ако се наложи за целта да пребоядисат тук-там козината им и да се закълнат, че са ги купили преди две години.

Уилям си избра зяпач, който в момента поне на пръв поглед не вършеше нищо незаконно.

— Изв…

Бдителният гражданин забеляза бележника.

— Всичко видях!

— Така ли?

— Беше у-жас-на сцена — започна да диктува мъжът. — Но страж-ни-кът се опъл-чи срещу смъртта, за да спа-си ста-ра-та да-ма, и зас-лу-жа-ва медал за това.

— Нима? — промърмори Уилям, макар че моливът му бързо запълваше страницата. — А вие сте?…

— Семюъл Арбластър (43 г.), каменоделец, „Канала“, номер 11Б.

— И аз видях всичко — настойчиво се обади жената до него. — Г-жа флори Пери, руса майка на три дечица, „Кукличките“. Замалко да нас-та-не същинска ка-сап-ни-ца.

Уилям отдели един миг да впие поглед в молива си. Да, наистина беше някаква вълшебна пръчица…

— А къде е иконографистът? — с надежда се огледа госпожа Пери.

— Ъ-ъ… още не е дошъл…

— О… — разочарова се тя. — Жалко за родилката със змията, нали? Сигурно е отишъл да снима горката жена.

— Ъ-ъ… не, надявам се…

Следобедът се проточи. Едно буре нахлу в бръснарница, където се пръсна. Появиха се работници от пивоварната и се сбиха с неколцина нови собственици на буретата, които упорстваха, че им се полагала награда за спасеното имущество. Предприемчив човек заби канелка в едно буре направо насред улицата и отвори временна бирария. Ото дотича. Засне спасителите на буретата. Засне боя. Засне Стражата, дошла да арестува онези, които още се държаха на краката си. Засне белокосата старица и гордия капитан Керът. От вълнение засне и палеца си.

Откъдето и да погледнеш, чудесна история. Уилям вече се бе върнал в редакцията на „Вестника“ и дописваше своята част от репортажа, когато се сепна.

Бе видял как всичко се случва пред очите му. И бе посегнал за бележника си. Сподели със Захариса, че това го безпокои.

— Но защо?… „Безстрашен“ със „з“ и „с“ ли се пише?

— Да. Ами защото… не се опитах да направя нищо. Първо си помислих: „Ето една история, трябва да я опишем.“

— Как иначе? — вдигна рамене Захариса. — Пресата ни е притиснала в ъгъла.

— Но това не е…

— Погледни нещата по друг начин — посъветва го Захариса и взе нов лист хартия. — Някои хора са герои. Други хора си записват геройствата им.

— Да, обаче така не е много…

Захариса вдигна глава и му се усмихна ослепително.

— Понякога са един и същ човек.

Този път Уилям сведе поглед скромно.

— Наистина ли го мислиш?

Тя пак вдигна рамене.

— Какво е истина? Кой знае? Това е вестник, нали? Стига ни да е истина до утре.

Уилям усети, че се сгорещява. Усмивката й беше неоспоримо привлекателна.

— Ъ-ъ… Сигурна ли си?

— О, да. Предостатъчно ми е да си остане истина до утре.

А зад нея пресата — големият черен вампир, чакаше да бъде нахранен, да оживее посред тъмната нощ заради светлото утро. Пресата смилаше световната бъркотия на малки истории и винаги оставаше гладна.

И имаше нужда от материал на две колони за втора страница, спомни си Уилям.

А няколко сантиметра под ръката му един дървояд доволно гризкаше древното бюро. Прераждането си пада по шегите не по-малко от някоя философска хипотеза. И докато дъвчеше, дървоядът стигна до извода: „Ей, че вкусно …ано дърво!“

Защото нищо не е задължително да си остане вярно завинаги. Стига и да е достатъчно задълго. Истината ви казвам.

Информация за текста

© 2000 Тери Пратчет

© 2001 Владимир Зарков, превод от английски

Terry Pratchett

The Truth, 2000

Сканиране: Dave, Galimundi

Разпознаване и редакция: Dave, 2009

Издание:

ИК „Вузев“ — „Архонт — В“, 2001

Редактор: Весела Петрова

Художник на корицата: Джош Кирби

ISBN 954–422–069–0

Свалено от „Моята библиотека“ [http://www.chitanka.info/lib/text/14081]

Последна редакция: 2009-10-14 09:00:00

1

Широко разпространено видение, присъщо на повечето хора.

2

Уахуни е най-редкият и най-смрадливият зеленчук в света, познавачите много го ценят (защото не са склонни да оценят нещо евтино и общодостъпно). Голямото уахуни пък е жаргонно име на Анкх-Морпорк, макар че това е несправедливо спрямо зеленчука.

3

Думите приличат на рибите по това, че някои от по-особените могат да оцелеят само в закътан коралов риф, където смахнатият им вид и разцветка се защитени от хаоса на откритото море. Думи като „суматоха“ и „неразбория“ се срещат единствено в определен вид вестници. Едва ли някой ги споменава в нормален разговор.

4

Не им беше трудно, както изтъкваха някои заядливци.

5

Пък и всеки, който се осмелява да хапне сурова пържола от анкх-морпоркска месарница, си навлича достатъчно опасности, за да предизвика съчувствие.

6

В някои случаи можеше да се каже, че Уилям дьо Слов има прекалено развито въображение.

7

Съсловието, в което се бе родил Уилям, поставяше охраната на реда и законността в една категория с въглищата и картофите. Поръчваш си я само когато имаш нужда от нея.

8

По това време в Анкх-Морпорк още не играеха бинго.

9

Освен това за повечето джуджета използваха местоимението „той“, дори когато се женеха. Общо взето, смяташе се, че някъде под всичките тези плетени ризници все някой е от женски пол и двамата са наясно точно за кого от тях се отнася този факт. Но традиционно настроените джуджета не подхващаха изобщо темата за секса, може би от свенливост, или по-вероятно защото не изпитваха особено буден интерес към нея. Няма съмнение обаче, че преди всичко държаха на един утвърден възглед — каквото и да решат да сторят две джуджета насаме, това си е само тяхна работа.

10

Ето може би най-добрия начин да опишем господин Уайндлинг. Представете си, че сте на някакво събрание. Бихте искали да си тръгнете по-рано. Същото се отнася и за останалите. Бездруго няма какво толкова да обсъждате. И тъкмо когато всеки вече вижда как точката „Разни“ изплува на хоризонта на дневния ред, а присъстващите започват да подреждат книжата си в папките, нечий глас изрича: „Господин председателю, ако ми позволите да поставя на вниманието на присъстващите един незначителен въпрос…“ С ужасно усещане за топка в стомаха вие вече знаете, че събранието ще се проточи двойно по-дълго и неведнъж ще бъдат споменавани дребни спорове от минали събрания. Човекът, който сега седи със самодоволната усмивка на протоколен фанатик, толкова наподобява господин Уайндлинг, че разликата е незабележима с просто око. Отличителният белег на всички Уайндлинговци във Вселената е изразът „по мое скромно мнение“. Те си въобразяват, че такива думи само придават тежест на изказванията им, докато истинският им смисъл е „гадничките дребнави схващания на особа с чувство за такт колкото блато, обрасло с тръстика“.

11

При други обстоятелства би било вероятно това желание да се чуе от устите на джуджета, колкото и една крава да изпее „Нека ме залеят с чуден сос“.

12

В книгата всеки ред от това изречение е с по-малък шрифт от предишния. Бел.Mandor.

Content

Тери Пратчет
Истината

Бележка на автора

Информация за текста

1