Тери Пратчет

Крадец на време

Както е написано в „Първи свитък на Уен Вечно изненадания“, Уен излязъл от пещерата, където го осенило просветлението, и пристъпил в светлината на първия ден от остатъка на живота си. Позагледал се в изгряващото слънце, защото не го бил виждал до този момент.

Побутнал със сандала си унесеното в сън тяло на своя ученик Дръвчо и му рекъл:

— Аз прозрях. И вече разбирам. — Запънал се и посочил нещото до Дръвчо. — Какво е това изумително явление?

— Ъ-ъ… ъ-ъ… дърво, учителю — отвърнал Дръвчо, който още се разсънвал. — Не помните ли? Беше си тук и вчера.

— Нямаше никакво вчера.

— Ъ-ъ… ъ-ъ… според мен имаше, учителю — възразил ученикът и се надигнал тромаво. — Не помните ли? Покатерихме се дотук, аз приготвих гозба и изядох кората на вашия скланг, защото вие не я искахте.

— _Помня_ вчерашния ден — замислено промълвил Уен. — Но споменът е в главата ми сега. Имало ли е наистина вчера? Или истински е само споменът? Правдиво ще е да кажа, че вчера още не бях роден.

Лицето на Дръвчо застинало в маска на измъчено недоумение.

— Скъпи ми глупавичък Дръвчо — рекъл му Уен, — аз научих всичко. В свитата шепа няма нито минало, нито бъдеще. Има само сега. Няма друго време освен настоящето. Предстои ни много работа.

Дръвчо се почудил. Долавял нещо ново у учителя си. Имало сияние в очите му, а при всяко негово движение въздухът се озарявал от странно сребристосинкаво блещукане като отражения в течни огледала.

— Тя ми обясни всичко — продължил Уен. — Узнах, че времето е създадено за хората, а не обратното. И се научих как да му придавам форма и да го направлявам. Знам как да превърна мига във вечност, защото той вече си е тъкмо такъв. И мога да предам тези умения дори на теб, Дръвчо. Знам и отговорите на множество въпроси. Питай.

Ученикът го зяпал сънливо. Било твърде рано дори за толкова ранно утро. Само в това не се съмнявал.

— Ъ-ъ… А какво ще желае учителят за закуска?

Уен зареял поглед от техния бивак към заснежените долини и поаленелите върхове, после и към златистата светлина на деня, която сътворявала света. Поумувал над някои човешки чудатости.

— А, този въпрос е от по-трудните…

За да съществува нещо, то трябва да бъде наблюдавано.

За да съществува нещо, то трябва да има свое място в пространството и времето.

Ето ви го обяснението защо девет десети от масата на Вселената се губят от сметките.

Тези девет десети от Вселената представляват знанието за мястото и посоката на всичко в другата една десета. Всеки атом си има биография, всяка звезда — досие, всяко химическо взаимодействие — подобие на инспектор с бележник в ръка. Деветте десети не влизат в сметките, защото те представляват именно сметките за останалото, а няма как да видиш собствената си глава отзад[1].

Всъщност девет десети от Вселената са канцеларщина.

А ако искате да научите историята, спомнете си, че тя не е като размотаваща се нишка. Историята се тъче. Случки на различни места и в различни моменти се събират към мъничка точица в пространство-времето, към съвършения миг.

Да си представим, че някой цар е бил убеден да облече новите си дрехи от толкова фин плат, че за окото на непросветения те просто не съществуват. Да речем, че едно момченце изтъква този факт на висок глас…

Тогава имаме историята за новите дрехи на царя.

Но ако знаете малко повече, ще се превърне в историята за момчето, което отнесло заслужен пердах от баща си заради оскърблението на величеството, а накрая било тикнато зад решетките.

Или историята как цялата тълпа била обградена от стражници, за да чуе следните думи: „Нищо подобно не се е случвало, ясно? Някой да е против?“

Или пък историята как цяло царство изведнъж открило предимствата на „новите дрехи“ и се впуснало въодушевено в здравословни спортни занимания[2] с жизнерадостен и бодър дух. Тези забавления печелели мнозина нови почитатели с всяка година и довели до рецесия поради упадъка в производството на по-обикновено облекло.

Дори може да стигнем до историята за голямата епидемия от пневмония през …09 година.

Зависи какво знаете.

Да речем, че наблюдавате бавното натрупване на сняг през хилядолетията, който се сляга и притиска дълбоко вкопаните скали, докато глетчерът не започне да пуска своите айсберги. Те се носят по мразовитите води и вие опознавате товара им от весели полярни мечки и тюлени, които предвкусват прекрасния нов живот в другото полукълбо, където според мълвата гъмжало от хрупкави пингвинчета. И изведнъж — тряс! Надвисва трагедията, въплътила се в хиляди тонове желязо, незнайно как задържащо се на повърхността, и една вълнуваща песен от филм…

Тогава бихте поискали да научите цялата история.

А тази история започва с бюра.

Ето едно бюро на професионалист. Очевидно е, че в работата е смисълът на целия му живот. Има и… мили човешки детайли, но само доколкото ги допуска строгата практичност в хладния свят на дълга и прилежно спазвания ред.

Тези мили дреболии се състоят най-вече в единственото шарено петно сред тази картина от сиво и черно. Това е керамична чаша за кафе. Някой някога се е опитал да направи чашата забавна. На нея има доста неубедително изображение на плюшено мече и надпис „На най-чудесния дядо в света“. А леките разлики в изписването на думата „дядо“ показват ясно, че чашата е купена от сергия, където се предлагат стотици подобни, несъмнено предназначени за най-чудесните дядовци / бащи / майки / баби / лели / и т.н. И човек се досеща, че само някой, чийто живот е лишен от почти всичко останало, ще е готов да цени такава евтина пошлотия.

Сега в чашата има чай с резенче лимон.

Върху мрачния плот на бюрото се намират още канцеларско ножче във формата на миниатюрна коса и няколко пясъчни часовника.

Смърт взема чашата с костеливата си ръка…

… и отпива глътка, после се заглежда за миг в надписа, който е прочел хиляди пъти, а накрая оставя чашата.

— ДОБРЕ — изрича с глас като звън на погребална камбана. — ПОКАЖИ МИ.

Последният предмет върху бюрото е някаква механична измишльотина. Няма по-подходящо описание за него. Основните му части са два диска. Единият е разположен водоравно и побира пръстен от мънички квадратчета, които при взиране отблизо се оказват килимчета. Другият е монтиран отвесно и по него има множество прътчета, крепящи миниатюрни филийки, намазани с масло. Всяка филийка е поставена така, че да се клатушка хлабаво във всички посоки, когато завъртането на колелото я доближи до диска с килимчетата.

— СТРУВА МИ СЕ, ЧЕ ЗАПОЧВАМ ДА СХВАЩАМ ИДЕЯТА — отбеляза Смърт.

Фигурката до устройството напето отдаде чест и грейна в усмивка, доколкото това е достъпно за черепчето на плъх. Нагласи пилотски очилца пред очните си кухини, запретна наметалото си и се настани в машината.

Смърт тъй и не можа да си обясни защо допусна Смърт на мишките да съществува самостоятелно. Та нали да бъдеш Смърт означава да си Смърт на всичко, включително всевъзможните гризачи. Но може би всеки се нуждае от своя частичка, на която — образно казано — е позволено да тича гола под дъжда[3], да мисли за немислимото, да се спотайва в ъгъла и да шпионира света, да върши всичко забранено, което доставя такова удоволствие.

Смърт на мишките полека натисна педалите и колелата се завъртяха.

— Вълнуващо, а?

Дрезгавият глас, прозвучал до главата на Смърт, принадлежеше на гарвана Куот, който се присламчи към домакинството му в ролята на личен превоз и приятелче на Смърт на мишките. Гарванът често повтаряше, че участвал в бизнеса само заради шанса да похапне очички.

Килимчетата се завъртяха. Мъничките филийки с масло пляскаха по тях наслуки — понякога с мазно жвакане, друг път без него. Куот наблюдаваше внимателно за всеки случай, да не би да се мерне някое оченце.

Смърт забеляза старателно изработения механизъм за повторното намазване с масло на всяка филийка. Още по-сложно устройство измерваше броя на оплесканите с масло килимчета.

След две пълни завъртания стрелката на устройството се вдигна до 60 процента и колелата спряха.

— Е, И? — вдигна рамене Смърт. — АКО ОПИТАШ ОТНОВО, НИЩО ЧУДНО ДА…

Смърт на мишките превключи на по-висока скорост и пак натисна педалите.

— ПИСУК — настойчиво каза той.

Смърт сговорчиво се наведе да гледа отблизо.

Този път стрелката стигна само до 40 процента.

Смърт се наведе още малко.

Осемте изцапани с масло килимчета бяха тъкмо онези, които филийките пропуснаха при първия опит.

В машината зачегъртаха зъбни колелца. Табела на пружинки се издигна с неравномерни тласъци.

След миг бенгалски огньове запращяха на пресекулки и скоро угаснаха от двете страни на изписаната дума:

ЗЛОНАМЕРЕНОСТ

Смърт кимна. Точно това бе очаквал.

Прекоси кабинета си след подтичващия Смърт на мишките и стигна до огледало в цял ръст. То тъмнееше като дъното на кладенец. Рамката беше украсена с резбовани черепи и кости, за да бъде угодено на вкоренения шаблон. Смърт не би могъл да погледне отражението на черепа си, ако около него има розички и херувимчета.

Смърт на мишките се покатери по рамката, впивайки нокътчета, застана отгоре и се взря нетърпеливо в Смърт. Куот изпърха към стъклото и клъвна веднъж отражението си. Според него винаги си струваше да провери дали не му е излязъл късметът.

— ПОКАЖИ МИ — промълви Смърт. — ПОКАЖИ МИ… МОИТЕ МИСЛИ.

Появи се шахмата дъска, само че триъгълна и толкова голяма, че се виждаше само най-близкият й ъгъл. Точно в този връх се намираше Светът на Диска, който едва се крепеше на ръба на невероятното и затова беше гранична зона. А щом има граница, случва се някой да я прекрачи. Понякога във Вселената се промъкват твари, които не се стремят да уредят по-добър живот за децата си и не жадуват чудесно бъдеще в ролята на берачи на плодове и домашни прислужници.

На всеки друг бял или черен триъгълник по дъската, чак до безкрая, стоеше малка сива фигурка, която много приличаше на празно закачулено наметало.

„Защо тъкмо сега?“ — питаше се Смърт.

Познаваше ги. Те не бяха някаква форма на живот. Те бяха форма на… неживот. Наблюдаваха как работи Вселената, бяха нейни чиновници, нейни ревизори. Те се грижеха колелата да се въртят, а камъните да падат.

И бяха убедени, че за да съществува нещо, то трябва да има място в пространството и времето. Човечеството се оказа за тях гадна потресаваща изненада. На практика то въплъщаваше онова, което няма свое място в пространството и времето — въображение, състрадание, надежда, история и вяра. Премахнеш ли тези неща, остава само някаква безопашата маймуна, която често пада от клоните на дърветата.

Следователно според тях притежаващите разум живи същества бяха отклонение. Тези създания разваляха спретнатата подредба. Ревизорите мразеха такива твари. И от време на време се мъчеха да поразтребят.

Предишната година астрономите из целия Диск наблюдаваха озадачени как звездите кротко се носят из небето, докато световната костенурка завива. Нямаше как да надникнат под Диска и да открият причината за това — прастарата глава на Великата А’Туин се подаде напред и с рязко движение на челюстите си почисти от небето астероида, който иначе щеше с точното си попадение да премахне веднъж завинаги нуждата от календари на Диска.

Светът можеше да се справи с толкова очевидни заплахи. Затова сивите наметала вече предпочитаха по-изтънчени и предпазливи набези в непреклонния си стремеж да имат Вселена, където не се случва нищо непредвидено.

Ефектът на задължителното падане на сандвича с маслото надолу беше нищожен, но несъмнен признак. Подсказваше, че онези са се разшетали. „Откажете се! — гласеше вечното им послание. — Превърнете се отново в бучици плът из океана. На бучиците лесно ще им видим сметката.“

Смърт знаеше, че голямата игра се води на много равнища. И често не е леко да разпознаеш играчите.

— ВСЯКА ПРИЧИНА ИМА СВОЕТО СЛЕДСТВИЕ — промълви на глас. — ЗНАЧИ ВСЯКО СЛЕДСТВИЕ ИМА СВОЯТА ПРИЧИНА. — Кимна на Смърт на мишките. — ПОКАЖИ МИ… НАЧАЛОТО.

Тик-так

Беше нощ през една люта зима. Мъжът затропа силно по задната врата на къщата и от ударите дебелият сняг се засмъква по покрива.

Момичето, което се възхищаваше на новата си шапка пред огледалото, посмъкна бездруго изрязаното си деколте още малко, за да разкрива прелестите й, в случай че посетителят е от мъжки пол. Чак тогава отиде да отвори.

На фона на сякаш премръзналите звезди се очертаваше силует. По наметалото му вече се трупаха едри снежинки.

— Вие ли сте госпожа Ог, акушерката? — попита човекът.

— Всъщност съм госпожица — гордо го поправи тя. — И освен това съм вещица, разбира се.

Тя посочи новата си черна шапка. Все още я носеше, дори когато беше сама в къщата.

— Трябва да дойдете веднага. Много е спешно.

Момичето като че изведнъж изпадна в паника.

— Да не е госпожа Тъкачева? Май щеше да й дойде времето след две-три сед…

— Дойдох отдалеч — осведоми я силуетът. — Казват за вас, че сте най-добрата в целия свят.

— Кой, аз ли?! Израждала съм само едно бебе! — призна госпожица Ог унило. — Лелчето е с доста по-голям опит от мен! И старата Мини Фортрайт! На госпожа Тъкачева щях да бабувам сама за пръв път, щото тя е широка кат гардер…

— Моля ви да ми простите. Няма повече да отнемам от времето ви.

Непознатият потъна в осеяните със снежинки сенки.

— Ей! — подвикна госпожица Ог. — Ей?

Но нямаше нищо освен стъпки. Прекъсваха по средата на затрупаната от сняг пътека…

Тик-так

Някой заудря силно по вратата. Госпожа Ог остави детето, което тъкмо настаняваше на коленете си, и отиде да вдигне мандалото.

Силует се открояваше пред тъмнеещото небе в топлата лятна вечер, имаше нещо смущаващо на раменете му.

— Госпожо Ог? Вече омъжена ли сте?

— Ъхъ. За втори път — бодро го увери госпожа Ог. — Какво мога да направя за т…

— Трябва да дойдете веднага. Много е спешно.

— Не знаех, че някоя от местните ще…

— Дойдох отдалеч — прекъсна я мъжът.

Госпожа Ог помълча. Той произнесе доста особено думата „отдалеч“. Пък и тя различи, че бялото нещо на раменете му е сняг, който се топеше бързо. Един избледнял спомен се размърда в ума й.

— Е, виж сега — подхвана тя, защото бе натрупала какъв ли не опит през последните двайсетина години, — всичко туй може и да е вярно, а аз правя каквото ми е по силите, питай когото щеш. Ама няма да река, че съм най-добрата. Все гледам да науча нещо ново, такава съм си аз.

— О… Щом е така, ще намина в по-удобен… момент.

— А защо имаш сняг по…

Но без дори да изчезне, непознатият вече не стоеше пред нея…

Тик-так

Някой заудря силно по вратата. Леля Ог внимателно остави чашката с ракия, която се канеше да глътне преди сън, и позяпа стената. Животът, който посвети на пределното вещерство[4], изостри у нея усет, какъвто повечето хора дори не подозират, че биха могли да притежават. Нещо се намести в главата й.

На куката в огнището вече кипваше котлето с вода за грейката.

Тя извади от устата си лулата, изправи се и отвори вратата в късната пролетна нощ.

— Дошъл си отдалеч, струва ми се — каза на тъмния силует, без изобщо да се изненада.

— Вярно е, госпожо Ог.

— Всички познати ми викат Лельо Ог. — Тя сведе поглед към снега, топящ се в локвичка около наметалото му. Тук не бе валяло от поне месец. — И сигурно е много спешно, а? — добави тя, задълбала в спомена.

— Наистина е така.

— Значи сега е време да кажеш: „Трябва да дойдете веднага.“

— _Трябва_ да дойдете веднага.

— Слушай, значи — започна тя. — Ще ти река, че доста ме бива в бабуването, ако ще и да го чуваш от самата мен. На стотици бебета помогнах да видят бял свят. Даже и на тролчета, пък туй не е работа за неопитните. Знам го израждането от началото до края, че и напреки, както впрочем често се случва. Ама винаги се мъча да науча още нещичко. — Тя скромно сведе поглед. — Не ми се ще да ти река, че съм най-добрата, ама правичката да си кажа, не се сещам за друга.

— Трябва веднага да тръгнете с мен.

— Трябва, значи, а? — позапъна се Леля Ог.

— Да!

Пределната вещица мисли бързо, защото пределите са твърде променливи. И свиква да познава веднага кога се заражда някой миг и как единствено правилно е да хукнеш редом до него, за да не изостанеш.

— Само ще отскоча да си взема…

— _Няма_ време.

— Ама не може да потегля просто тъй…

— _Веднага._

Леля Ог се пресегна зад вратата за акушерската си торба, която неизменно окачаше там именно за подобни случки. Торбата беше натъпкана с всичко най-необходимо, а и с някои неща, за които винаги се надяваше да не са й нужни.

— Ами добре — отсече тя.

И излезе.

Тик-так

Котлето едва бе завряло, когато Леля Ог отново влезе в своята кухня. Тя се позагледа в него и го дръпна от огъня.

В чашката до креслото й още имаше капка-две ракия. Допи ги, после пак напълни чашата до ръба.

Взе лулата си. Още беше топла. Засмука я и тлеещият тютюн запращя.

Накрая извади нещо от торбата си, видимо изпразнена, и седна да го разгледа с чашата в другата си ръка.

— Брей… — промърмори накрая. — Туй беше… Необикновена история…

Тик-так

Смърт гледаше избледняващия образ. Няколкото снежинки, издухани от вятъра през огледалото вече се топяха на пода, а във въздуха още се усещаше слабата миризма на тютюн за лула.

— АХА, РАЗБИРАМ — отрони той. — РАЖДАНЕ ПРИ СТРАННИ ОБСТОЯТЕЛСТВА. НО ДАЛИ ТОВА БЕШЕ ПРОБЛЕМЪТ ИЛИ ТАКОВА ЩЕ БЪДЕ РЕШЕНИЕТО МУ?

— ПИСУК — отговори Смърт на мишките.

— ТОЧНО ТАКА — потвърди Смърт. — НИЩО ЧУДНО ДА СЕ ОКАЖЕШ ПРАВ. В ЕДНО СЪМ УВЕРЕН — АКУШЕРКАТА НЯМА ДА МИ КАЖЕ ЗА НИЩО НА СВЕТА.

Смърт на мишките като че се учуди.

— ПИСУК?

Смърт се усмихна.

— СМЪРТ ДА ПОДПИТВА ЗА ЖИВОТА НА ЕДНО ДЕТЕ? НЕ. НЯМА ДА МИ КАЖЕ.

— ’Звинявам се, значи — обади се гарванът, — ама как тъй госпожица Ог стана госпожа, но пак си е Ог? Малко ми прилича на селско хитруване, ако ми схващате намека.

— ВЕЩИЦИТЕ НАСЛЕДЯВАТ МАЙЧИНАТА ФАМИЛИЯ — обясни Смърт. — ЗА ТЯХ Е МНОГО ПО-ЛЕСНО ДА СМЕНЯТ МЪЖА, ОТКОЛКОТО ФАМИЛНОТО СИ ИМЕ.

Той се върна при бюрото си и издърпа едно чекмедже.

Вътре имаше книга, сякаш подвързана с нощната тъма. На корицата, където би могло да се очаква надпис от рода на „Нашата сватба“ или „Превъзходен фотоалбум“, изпъкваха буквите „СПОМЕНИ“.

Смърт внимателно обръщаше тежките листове. Някои от спомените се измъкваха и замалко създаваха картини във въздуха, преди да се появи следващата страница. После отлитаха и избледняваха в далечните тъмни ъгли на стаята. За миг отекваха и звуци — смях, плач, писъци и незнайно защо кратки акорди на ксилофон, които май го накараха да се замисли.

Безсмъртното същество трупа много спомени. И понякога е по-добре да ги събира на сигурно място.

Един прастар спомен, кафяв и напукан по краищата, се застоя над бюрото. Показваше пет фигури — четирима конници, а петият беше в колесница. Доколкото се виждаше, излизаха от гръмотевична буря. Личеше, че конете препускат в неудържим галоп. Имаше премного пушеци, пламъци и всеобща суматоха.

— АХ, ДОБРОТО СТАРО ВРЕМЕ… — промълви Смърт. — ПРЕДИ ТЕЗИ МОДНИ ТЕЧЕНИЯ ЗА САМОСТОЯТЕЛНА КАРИЕРА.

— ПИСУК? — не го разбра Смърт на мишките.

— ТАКА Е — потвърди Смърт. — НЯКОГА БЯХМЕ ПЕТИМА. ПЕТИМАТА КОННИЦИ. НО САМ ЗНАЕШ КАКВО СТАВА. ВСЕКИ ПЪТ СЕ ПОЧВАТ КАРАНИЦИ — ТВОРЧЕСКИ РАЗНОГЛАСИЯ, ТРОШЕНЕ НА МЕБЕЛИ, ТАКИВА МИ ТИ РАБОТИ. — Той въздъхна. — И СЕ КАЗВАТ НЕЩА, КОИТО МАЙ Е НАЙ-ДОБРЕ ДА БЪДАТ ПРЕМЪЛЧАНИ.

Прелисти още няколко страници и пак въздъхна. Ако си Смърт и имаш нужда от съюзник, на кого би могъл да се довериш напълно?

Разсеяният от умуването поглед се спря на чашата с нарисуваното плюшено мече.

Разбира се, винаги можеш да се опреш на близките си. Да. Бе обещал да не го прави отново, но пък тъй и не можа да схване какво означава да спазваш обещанията си.

Стана и се върна пред огледалото. Не оставаше много време. Нещата в огледалото бяха по-близо, отколкото изглеждаха.

Чу се шум от подхлъзване, спираща дъха тишина и накрая трясък, сякаш се стовари цял чувал с плочки за домино.

Смърт на мишките трепна. Гарванът побърза да отлети в ъгъла.

— ПОМОГНЕТЕ МИ ДА СТАНА, МОЛЯ ВИ — прозвуча глас от сенките. — ОСВЕН ТОВА ВИ МОЛЯ ДА ИЗБЪРШЕТЕ ПРОКЛЕТОТО МАСЛО.

Тик-так

А това бюро приличаше на поле от разпилени галактики.

Блещукаха детайли. Сложни колелца и спиралки изпъкваха ослепително в мрака…

На Джереми винаги му харесваше, когато разглобеше някой часовник на части — всяко колелце и пружинка грижливо наредени върху парчето черно кадифе. Все едно гледа съставките на самото време, над които има власт и разбира предназначението им…

Копнееше да е същото и с живота. Колко хубаво би било, ако можеше да го превърне в малки чаркове, разположени върху масата, за да ги почисти и смаже правилно, а после да ги сглоби така, че да се въртят и да цъкат, както им се полага. Но понякога изглеждаше, че животът на Джереми е направен от не особено умел занаятчия, който е позволил на някои дреболийки да отскочат с тих звън в тъмните ъгълчета на стаята.

Искаше му се да бъде по-дружелюбен с околните, обаче все не успяваше да се погажда с тях. Никога не знаеше какво да каже. Ако животът беше веселба, за Джереми нямаше място дори в кухнята. Завиждаше на онези, които успяваха да се набутат поне в нея. Там може би имаше остатъци от соса по чиниите, също и една-две бутилки евтино вино, които някой е домъкнал, и вероятно няма да е толкова лошо на вкус, ако предварително извадиш подгизналите фасове. Дори някое момиче би могло да намине в кухнята, макар че в този момент Джереми стягаше юздите на фантазиите си.

Само че дори не го канеха на веселбата.

Виж, часовниците… с тях беше друго. Знаеше какво ги кара да тиктакат.

Пълното му име беше Джереми Часовникарски, и то не случайно. Принадлежеше към Гилдията на часовникарите още след първите няколко дни на живота си и всички знаеха какво означава това — животът му е започнал в кошница, оставена пред прага. Всеки беше наясно как става. Гилдиите прибираха децата, подхвърлени на стъпалата, заедно със сутрешната бутилка мляко. Традицията на милосърдието беше прастара, пък и е ясно, че има и далеч по-лоша съдба от тази. Изоставените хлапета поне получаваха шанс за живот, някакви грижи, занаят, бъдеще и име. Немалко изтънчени дами, майстори или градски първенци имаха издайнически фамилии, а и носеха името на някой герой или бог-покровител на гилдия. Все пак имаха нещо като семейство. По-възрастните помнеха откъде са започнали и на Прасоколеда даряваха щедро храна и дрехи на по-малките си братя и сестри по кошница. Не беше точно каквото човек би си пожелал, но има ли съвършенство в този свят?

Така Джереми израсна здраво и твърде чудновато момче. Прояви такава дарба към занаята на осиновителите си, че тя компенсираше почти всички заложби, които му липсваха.

Камбанката над входа на дюкяна звънна. Той въздъхна и остави монокъла си на бюрото. Все пак не бързаше прекалено. В магазинчето отпред имаше какво да се види. Понякога дори беше принуден да се прокашля, за да привлече вниманието на някой клиент. Редно е обаче да споменем, че понякога Джереми беше принуден да се прокашля, за да привлече вниманието и на отражението си, докато се бръснеше пред огледалото.

Той се опитваше да бъде интересен. За жалост когато хора като него решат да бъдат интересни, първата им работа е да си потърсят книга със заглавие „Как да бъдем интересни“, после проверяват няма ли и платени курсове по темата. Недоумяваше защо хората май всеки път стигат до мнението, че говори скучно. Ами че той можеше да им говори за какви ли не часовници! Механични, магически, водни, огнени, цветни, пясъчни, с кукувички, дори за редките бръмбарски часовници от Хершеба… Недоумяваше защо винаги му свършват слушателите, преди да е изброил всички видове часовници.

Излезе в магазинчето и спря като закован.

— О… Моля да ме извините, че се забавих.

Бе дошла жена. А до вратата стояха двама тролове. Тъмните очила и огромните зле скроени черни костюми подсказваха, че основната им грижа е хората да не се репчат прекалено на клиента. Единият изпука кокалчетата на юмруците си, щом срещна погледа на Джереми.

Жената се загръщаше в скъпо бяло кожено палто с неимоверни размери, което може би обясняваше присъствието на троловете. По раменете й се спускаше дълга черна коса, а бледият грим почти придаваше на лицето й цвета на палтото. Беше… доста привлекателна според Джереми, който сам признаваше, че не е специалист по въпроса, но красотата й оставаше някак безцветна. Зачуди се дали жената не е зомби. Напоследък имаше мнозина от тях в града, а по-предвидливите наистина отнасяха всичко със себе си в гроба. Вероятно можеха да си позволят и такова палто.

— Часовник с бръмбари? — промълви тя, щом отклони погледа си от стъкления похлупак.

— Ами… ъ-ъ… да… Хершебианският бръмбар-правник се отличава с неизменните си навици — обясни Джереми. — Аз го държа тук само като… ъ-ъ… любопитен образец.

— Колко… органично — отрони тя и се вторачи в него, сякаш той също беше някакъв бръмбар. — Ние сме Безмер Ле Гион. Лейди Безмер Ле Гион.

Джереми възпитано подаде ръка. Търпеливи мъже от Гилдията на часовникарите отделиха много време да го научат как да се държи с хората, преди накрая да се откажат отчаяни, но нещичко от поученията им се задържа в главата на Джереми.

Нейна светлост впи поглед в ръката му. Накрая единият трол се примъкна тромаво.

— Дамата не стиска ръце — съобщи с отекващ шепот. — Тя не е от ония, дето си падат по пипането.

— Така ли? — смънка Джереми.

— Но стига празни приказки — реши лейди Ле Гион и отстъпи една крачка. — Вие изработвате часовници, а ние…

От джоба на ризата му се разнесе звън. Той извади голям часовник.

— Ако отбелязва кръгъл час, значи е напред — подхвърли жената.

— Ъ-ъ… не… той предупреждава… Може би ще е по-добре за вас, ако си запушите ушите с пръсти…

Настъпи три часът. И всички часовници го отбелязаха едновременно. Кукувички кукаха, пръстенчето за часа падна от запалена свещ с ивичести шарки, водните часовници забълбукаха и празните им кофички се издигнаха над пълните, задрънчаха камбанки, заудряха гонгове, а хершебианският бръмбар-правник направи салто.

Троловете бяха закрили ушите си с огромни длани, но лейди Ле Гион само стоеше, опряла юмручета на хълбоците си и склонила глава, докато и последният отглас не заглъхна.

— Убедихме се, че всички са точни.

— Какво? — сепна се Джереми.

Тъкмо се питаше дали тя все пак не е вампирка.

— Всичките ви часовници са точни — похвали го лейди Ле Гион. — Значи много държите на това, нали, господин Джереми?

— Ако часовникът не показва точното време, това е… нередно — отвърна Джереми.

Вече му се искаше жената да се махне. Притесняваха го очите й. Бе чувал, че някои хора имат сиви очи, но нейните бяха сиви като на слепец, обаче тя несъмнено гледаше право в него… и през него.

— Да, имаше малко неприятности по подобен повод, нали? — спомена лейди Ле Гион.

— Аз… не… не знам… за какво…

— Случи се в Гилдията на часовникарите, нали? С Уилямсън, който поддържаше часовника си пет минути напред? А вие…

— Вече съм несравнимо по-добре — сковано изрече Джереми. — Имам си лекарство. Гилдията се отнесе много благо с мен. Сега ви моля да си вървите.

— Господин Джереми, искаме да изработите за нас часовник, който да бъде точен.

— Всичките ми часовници са точни — смънка той, забил поглед в краката си. Трябваше да вземе следващата доза от лекарството си след пет часа и седемнадесет минути, но изпитваше нужда да я глътне веднага. — Налага се да ви помоля…

— Колко точни са вашите часовници?

— Отклоняват се по-малко от секунда за единадесет месеца.

— И това е много добро постижение?

— Да.

Наистина беше много добро. Затова гилдията се отнесе с такова съчувствие към него. На гениите винаги се позволяват малко повече волности, поне след като чукът е измъкнат от вдървените им пръсти и кръвта е забърсана.

— Ние искаме значително по-голяма точност.

— Неосъществимо е.

— Нима? Искате да кажете, че вие не можете да го постигнете ли?

— Така е. Не мога. А щом аз не мога, няма да може никой от другите часовникари в града. Щях да знам, ако това им беше по силите!

— Чак толкова ли сте горд? Напълно ли сте сигурен?

— Щях да знам.

Наистина щеше да знае, и то без никакво съмнение. Часовниците-свещи или водните… Те бяха играчки и ги пазеше от уважение към първите стъпки в часовникарството. Въпреки това прекара цели седмици в опити с видове восък и различни съдове, за да създаде примитивни часовници, по които човек можеше… едва ли не да си сверява часовника. Нямаше нищо лошо, че е невъзможно да бъдат съвсем точни. Бяха простички вещи, първобитни подобия на времето. Не му чегъртаха по нервите. Но един истински часовник… е, той си е механизъм на въплътените числа. Задължително е числата да бъдат съвършени.

Тя пак склони глава настрана.

— А как проверявате тази точност? — попита тя.

Често му задаваха този въпрос и в гилдията, откакто дарбата му се разкри. И на тях не можеше да отговори, защото не намираше смисъл във въпроса. Нали изработваш часовника, за да бъде точен? Портретистът рисува образи на хора. Ако образите приличат на хората, значи картината е правдива. Ако пък изработиш часовника правилно, значи ще е точен. И не е нужно да го проверяваш. Просто знаеш.

— Щях да знам — натърти той.

— _Ние_ искаме да направите часовник, който е много точен.

— Колко точен?

— _Точен._

— Но аз стигам до границите на възможностите, които ми дават материалите — възрази Джереми. — Вярно, измислих… някои похвати, но има пречки като… сътресенията от минаващите возила, дребните колебания в температурата и така нататък.

Лейди Ле Гион се захвана да разглежда наредените тумбести часовници с духчета. Взе един и отвори вратичката отзад. Миниатюрното седло и педалчета си бяха вътре, но изглеждаха някак унило самотни.

— Няма ли духчета в тях? — посочи тя.

— Пазя ги само като исторически куриоз — обясни Джереми. — Едва са постигали точност от няколко секунди в минута, пък и са спирали напълно нощем. От тях е имало полза само ако човек е държал на точност от рода на „по някое време около два часа“.

Лицето му се разкриви при последните думи. Стори му се, че чува чегъртане на нокти по черна дъска.

— А ако използвате инвар? — подхвърли дамата, която уж продължаваше да разглежда музея на часовници.

Джереми като че се стъписа.

— Тази сплав ли?! Не ми се вярваше, че някой извън гилдията знае за нея. Твърде скъпа е. Струва много повече от теглото си в злато.

Лейди Ле Гион изопна рамене.

— Парите не са проблем. С използването на инвар ще постигнете ли безупречна точност?

— Не. Вече я използвам. Вярно е, че не се влияе от температурата, но винаги има… пречки. Все по-дребните въздействия се превръщат във все по-големи затруднения. Това е парадоксът на Ксенон.

— А, да. Онзи ефебиански философ, който заявил, че не можете да пронижете със стрела бягащ от вас човек, нали?

— Само на теория, защото иначе…

— Но доколкото си спомням. Ксенон с измислил четири парадокса — прекъсна го лейди Ле Гион. — И е вложил в тях идеята, че не може да има най-малка неделима единица време. А тя би трябвало да съществува, нали? Замислете се за настоящето. Непременно има някаква продължителност, защото единият му край е свързан с миналото, а другият — с бъдещето. Ако нямаше продължителност, настоящето би било невъзможно. Няма да има време, в което да присъства.

Ненадейно Джереми се влюби. Почувства нещо подобно за пръв път, откакто на четиринадесет месеца свали капака на стенния часовник в детските ясли.

— Значи говорите за… прословутото „тик-так“ на Вселената… А никой майстор на детайли не би успял да създаде толкова мънички части…

— Зависи какво наричате части. Чел ли сте това?

Лейди Ле Гион махна към единия трол, който се домъкна тежко и пусна продълговат пакет на тезгяха.

Джереми го разгъна. Вътре имаше малка книга.

— „Мрачни приказки“?! — слиса се той.

— Прочетете историята за стъкления часовник в Бад Шушайн — заръча му лейди Ле Гион.

— Приказки за деца? — усъмни се Джереми. — На какво могат да ме научат?

— Кой знае? Ще ви навестим пак утре — обеща тя, — за да чуем какви са намеренията ви. А дотогава нека ви оставя малък знак за нашата добронамереност.

Тролът стовари голяма кожена торба на тезгяха. Издрънча с наситения звън на златото. Джереми почти не му обърна внимание. Имаше немалко злато. Дори изкусни часовникари идваха да купуват часовници от него. Златото беше полезно, защото печелеше за него времето, през което той можеше да изработва още часовници. Те пък му носеха още злато. Общо взето, то беше нещо, което запълваше пролуките между часовниците.

— Освен това мога да ви набавя инвар в големи количества — допълни дамата. — Те ще бъдат част от заплащането ви, макар да съм съгласна, че дори инварът е неподходящ за нашите цели. Господин Джереми, и двамата сме наясно, че за вас отплатата за изработването на първия наистина точен часовник ще бъде самата възможност да го изработите, нали?

Той се подсмихна неуверено.

— Ако се окаже, че е възможно, ще бъде… прекрасно. И всъщност ще означава… края на часовникарството.

— Да — промълви лейди Ле Гион. — След това никому никога не би се наложило да си направи часовник.

Тик-так

Това бюро е спретнато.

На него има равна купчинка книги и линийка.

В момента се вижда и часовник от картон.

Госпожицата го взима.

Другите учителки са известни с имената си — Стефани, Джоан и останалите, но за нейния клас тя винаги си остава госпожица Сюзън. Най-точно би било да се каже, че госпожица Сюзън не допускаше изключения и в класната стая държеше да се обръщат към нея с „госпожица“, досущ както кралят смята, че е „негово величество“, и то по същата причина.

Госпожица Сюзън се обличаше в черно, което директорката не одобряваше, но нищичко не можеше да стори, защото черното несъмнено е благопристоен цвят. Госпожица Сюзън беше млада, но около нея витаеше неуловим полъх на древност. Стягаше в кок своята бялоруса коса с един черен кичур в нея. Директорката не одобряваше и прическата й. Напомняла за „старомоден образ на Учителката“, както обясняваше с увереността на човек, способен да подчертае с гласа си, че някоя дума трябва да се пише с главна буква. Нито веднъж обаче не дръзна да не одобри и присъщите на госпожица Сюзън движения, които твърде много напомняха за тигър.

Всъщност беше неимоверно трудно човек да прояви неодобрението си към госпожица Сюзън в нейно присъствие, защото тя го приковаваше със своя Поглед. Не че беше някак заплашителен. Просто никой не искаше преживяването да се повтори.

Този Поглед вършеше добра работа и в класната стая. Например с домашните, на чието писане директорката безпомощно се противеше, защото били поредната отживелица. Не се случваше неин ученик да каже, че кучето му е изяло тетрадката за домашна работа, защото някаква част от госпожица Сюзън сякаш съпровождаше невидимо децата до домовете им. Кучето по-скоро носеше молива в уста и гледаше жално, докато детето не си напише домашното. Госпожица Сюзън като че притежаваше и непогрешим усет за мързела и усърдието. Въпреки указанията на директорката тя не позволяваше на децата да вършат каквото искат. Вместо това им позволяваше да вършат каквото тя иска. Оказа се, че така е далеч по-интересно за всички.

Госпожица Сюзън взе картонения часовник от бюрото, показа го и попита:

— Кой може да ми каже какво е това?

Вдигна се цяла гора от ръце.

— Да, Миранда?

— Това е часовник, госпожице.

Госпожица Сюзън се усмихна, постара се да не забележи ръката, размахвана от момче на име Винсънт, което мучеше настървено „уу-уу-уу“, и избра ръката до неговата.

— Почти вярно — отсъди тя. — Да, Самюъл?

— Това е само картон, направен да прилича на часовник — заяви момчето.

— Точно казано. Винаги виждайте само каквото наистина има пред очите ви. А пък от мен искат да ви науча да познавате колко е часът с помощта на това. — Госпожица Сюзън се усмихна презрително на картончето и го захвърли. — Да опитаме ли по друг начин?

— Да! — дружно пожела класът.

После се чу общо „Аах!“, щом стените, подът и таванът останаха някъде под тях и чиновете се зареяха високо над града.

Само на няколко крачки беше огромният напукан циферблат на часовника върху кулата на Невидимия университет.

Децата развълнувано се побутваха с лакти. Фактът, че подметките на обувките им се намираха стотина метра над устойчивата земя, изглежда не ги притесняваше. Странно, но нямаха и изненадан вид. Просто им се случваше нещо интересно. Държаха се като познавачи и ценители, които вече са виждали други интересни неща. Ами да, щом бяха в класа на госпожица Сюзън…

— Ето, Мелани — подхвана госпожица Сюзън, а на бюрото й кацна гълъб, — голямата стрелка сочи дванадесет, огромната стрелка пък е малко преди десет, значи часът е…

Ръката на Винсънт се стрелна нагоре.

— Уу, госпожице, уу, уу…

— Почти дванадесет — успя да измъдри Мелани.

— Браво на теб. Но тук…

Въздухът се замъгли. Чиновете, подредени по все същия начин, стояха непоклатимо върху калдъръм насред площада на съвсем друг град. Същото важеше и за почти цялата класна стая — шкафовете, масата с пособията по природознание и черната дъска. Но стените още се размотаваха някъде.

Никой от стоящите на площада не обръщаше внимание на посетителите, обаче — чудна работа! — не се и опитваше да мине през тях. Въздухът беше по-топъл, лъхаше на море и мочурища.

— Някой знае ли къде сме? — попита госпожица Сюзън.

— Уу, аз, госпожице, уу, уу…

Винсънт би могъл да изопне тялото си повече само ако ходилата му се отлепят от земята.

— Ти, Пенелопа? — посочи госпожица Сюзън.

— Ох, госпожице… — посърна Винсънт.

Пенелопа, която беше красива, послушна и неприкрито тъпичка, огледа гъмжащия от хора площад и белосаните сгради със стърчащи стрехи. Канеше се да изпадне в паника.

— Идвахме тук в часа по география миналата седмица — насочи я госпожица Сюзън. — Град, заобиколен от блата. На река Вьо. Прочут е с кулинарията си. Поднасят какви ли не морски дарове…

Прекрасното чедо на Пенелопа се набръчка от размисъл. Гълъбът върху бюрото на госпожица Сюзън изпърха към калдъръма и се присъедини към ятото себеподобни, търсещи трохи по камъните.

Госпожица Сюзън не забравяше, че може да се случат много неща, докато хората чакат у Пенелопа да започнат интелектуални процеси, затова посочи часовника над отсрещния магазин и подкани:

— Кой ще ми каже колко е часът тук, в Генуа?

— Уу, госпожице, уу, уу…

Момче на име Гордън допусна предпазливо, че може и да е три часът, с което предизвика шумното разочарование на лесно спихващия се Винсънт.

— Правилно — потвърди госпожица Сюзън. — А може ли някой да обясни защо в Генуа е три часът, а в Анкх-Морпорк — дванадесет?

Този път нямаше как да пренебрегне Винсънт. Ако ръката му се бе стрелнала още малко по-бързо, съпротивлението на въздуха щеше да я опече.

— _Да_, Винсънт?

— Уу, госпожице, скоростта на светлината, госпожице, тя се движи с хиляда километра в час и сега слънцето се издига над Ръба до Генуа, затова дванадесет часът ще стигне до нас след три часа, госпожице!

Госпожица Сюзън въздъхна.

— Много добре, Винсънт.

Всеки чифт очи в класната стая проследи как тя пристъпи към шкафа с помощните материали. Явно и той се бе пренесъл заедно с тях. Ако имаше кой да се вгледа, би могъл да открие бледички линии във въздуха, отбелязващи местата на стените, прозорците и вратите. А ако наблюдателят бе досетлив, щеше и да се запита: „Я да видим… тази класна стая все още е в Анкх-Морпорк, но и в Генуа, нали? Това да не е някакъв фокус? Или е истина? Да не е трик на въображението? Или за тази учителка между тях няма почти никаква разлика?“

И съдържанието на шкафа си беше тук. Именно в тези сенчести, миришещи на хартия дълбини госпожица Сюзън съхраняваше звездите.

Имаше златни и сребърни. Една златна звезда се равняваше на три сребърни.

Директорката не одобряваше и тях. Според нея поощрявали „конкурентния дух“. Госпожица Сюзън й изтъкна, че точно в това е смисълът им, и директорката побърза да се махне, за да не я опари поредният Поглед.

Сребърни звезди не се присъждаха често, а златна се появяваше по-рядко от веднъж на две седмици, затова толкова копнееха за нея. Този път госпожица Сюзън избра сребърна звезда. Скоро Винсънт Усърдния щеше да се сдобие със собствена галактика от тях. Трябваше да му се признае, че изобщо не го вълнуваше каква получава. Държеше на количеството. Госпожица Сюзън тайничко го набеляза като момчето, което е най-застрашено някой ден да бъде заклано от собствената си съпруга.

Върна се до бюрото си и изкушаващо сложи звездата на него.

— Следва един особено труден въпрос — изрече с намек за злорадство. — Това означава ли, че там е „после“, когато тук е „сега“?

Ръката се поколеба насред стремителното си издигане.

— Уу… — започна Винсънт и се запъна. — Звучи ми безсмислено, госпожице…

— Винсънт, не е задължително да има смисъл във въпросите — натърти госпожица Сюзън. — Това е задължително само за отговорите.

Пенелопа изпусна някакво подобие на въздишка. Госпожица Сюзън установи учудена, че личицето, заради което бащата на момичето някой ден непременно щеше да наеме телохранители, се отърсва от обичайните щастливи сънища наяве и се съсредоточава за отговор. Ръката с цвят на алабастър се вдигна.

Другите от класа притихнаха в очакване.

— Да, Пенелопа?

— Ами…

— Да?

— Ами нали винаги е „сега“ навсякъде, госпожице?

— Именно. Чудесно се справи! Добре, Винсънт, можеш да си получиш сребърната звезда. А за теб, Пенелопа…

Госпожица Сюзън се върна при шкафа със звездите. Струваше си да отбележи всеки случай, когато е накарала момичето да слезе от облаците, колкото да отговори на някой въпрос, но подобно задълбочено философско откровение несъмнено заслужаваше златна звезда.

— Искам всички да отворите тетрадките си и да запишете това, което Пенелопа ни каза току-що — бодро нареди госпожица Сюзън.

Тогава видя мастилницата на бюрото да се издига полека като ръката на Пенелопа. Беше керамичен съд с така оформено дъно, че да пасва на кръглата дупка в плота. Движеше се плавно и накрая се оказа, че я крепи ухиленото черепче на Смърт на мишките.

Синята светлинка в едната му очна кухина примигна към госпожица Сюзън.

С бързи недоловими движения, без дори да свежда поглед, тя хвана в едната си ръка мастилницата, другата ръка пък посегна към дебел том с приказки. Стовари го с такава сила върху дупката, че синкавочерно мастило плисна върху калдъръма.

След това повдигна плота на бюрото и надникна под него.

Разбира се, там нямаше нищо. Поне нищо зловещо…

… ако не се брои парченцето шоколад, изгризано до половината от зъби на плъх, и бележката с дебели готически букви:

ТРЯБВА ДА СЕ ВИДИМ

Подписана с толкова познатия символ „алфа и омега“ и думите:

ДЯДО ТИ

Сюзън взе бележката и я смачка на топче. Осъзна, че трепери от ярост. Как се осмелява той?! Отгоре на всичко е изпратил онова свое плъхче!

Метна топчето в кошчето за боклуци. Винаги улучваше. Понякога кошчето се преместваше мъничко, за да няма изключение от правилото.

— Сега ще отидем да видим колко е часът в Клач — обясни тя на децата, които не откъсваха погледи от нея.

Книгата се бе отворила на определена страница върху бюрото. После настъпи времето за четене на приказки. И госпожица Сюзън твърде късно си зададе въпроса, защо книгата се е озовала на бюрото, след като я виждаше за пръв път.

А на калдъръма насред площада в Генуа остана синкавочерно мастилено петно, докато вечерната гръмотевична буря не го изми.

Тик-так

Първите думи, прочетени от онези, които търсят просветление в потайните, ехтящи от гонгове и навестявани от йети долини близо до Главината на света, са от „Животът на Уен Вечно изненадания“.

И първо питат: „Защо е бил вечно изненадан?“

Ето какъв отговор чуват: „Уен размишлявал над природата на времето и прозрял, че Вселената се пресътворява наново миг подир миг. Затова разбрал, че всъщност няма минало, а единствено спомен за миналото. Щом примигнете, светът, който виждате, не е съществувал, когато клепачите ви са се притворили. Ето защо Уен рекъл, че единственото подобаващо състояние на ума е изненадата. А единственото подобаващо състояние на душата е радостта. Досега не сте зървали небето, което виждате сега. Съвършеният миг е настоящият. Радвайте се на това.“

Първите думи, прочетени от младия Лу Цзе, когато потърси пълно недоумение в мрачния, пренаселен, подгизнал от дъждове град Анкх-Морпорк, бяха „Стаи под наем на съвсем разумни цени“. Той се зарадва на това.

Тик-так

Където земята е подходяща за зърно, хората се занимават със земеделие. Те познават вкуса на добрата почва. И засяват жито.

Където земята е подходяща за леене на стомана, пещите огряват небето в червено по цяла нощ. И грохотът на чуковете не заглъхва. Хората коват желязото.

Има земи, подходящи за въглища или говеда, или за ливади. Светът е пълен със земи, където едно нещо придава облик на страната и на хората. А тук, във високите долини около Главината, където снегът винаги е наблизо, е земята на просветлението.

Тук са хората, които знаят, че няма никаква стомана, а съществува единствено представата за стомана.[5] Те дават имена на нови неща, както и на онова, що не съществува. Те търсят основата на битието и същността на душата. Те творят мъдрост.

Храмове се извисяват във всяка долина, над която е надвиснал глетчер, където вятърът носи зрънца лед дори в разгара на лятото.

Тук са Вслушващите се монаси, които се стремят да различат в гълчавата на света слабичките отгласи от първичните звуци, задвижили Вселената.

Тук е Свежарското братство, затворена и необщителна секта, според която единствено върховното свежарство е път към проникновението за Вселената, а черното винаги е стилно и хромираната стомана никога няма да бъде старомодна.

В своя главозамайваш храм, пресечен във всички посоки от опънати въжета, Балансиращите монаси проверяват напрежението на света и после се отправят на дълги опасни пътешествия, за да възстановят равновесието. Техните следи се виждат по високи върхове и изолирани островчета. Монасите си служат с малки бронзови тежести, не по-големи от човешки юмрук. И се справят добре. Ами очевидно е. Нали светът още не се е преобърнал с главата надолу?

А в най-високата, зелена и проветрива долина, където отглеждат кайсии и по ручеите се носят ледени късове дори в най-горещия ден, е разположен манастирът Ой Донг. Обитават го монасите-бойци от Ордена на Уен. Другите секти ги наричат Монасите на историята. Не се знае много за заниманията им, макар някои хора да са споменавали озадачаващия факт, че в малката долина винаги е прекрасен пролетен ден, а черешовите дръвчета цъфтят непрекъснато.

Носят се слухове, че монасите изпълнявали някакъв дълг — грижели се утрешният ден да настъпи според незнаен загадъчен замисъл на един човек, който все се изненадвал.

Всъщност от известно време (немислимо и нелепо е да се определи продължителността му) положението е далеч по-странно и опасно.

Монасите на историята са заети с грижата утрешният ден да настъпи изобщо.

Наставникът на послушниците се срещна с Ринпо, старшия помощник на игумена. Поне в този момент старшият помощник заемаше особено важен пост. В сегашното си състояние игуменът имаше нужда от какви ли не грижи, а и трудно задържаше вниманието си задълго върху едно-единствено нещо. В подобни обстоятелства неизменно се намира човек, готов да се нагърби с бремето. Навсякъде се среща по някой Ринпо.

— Пак идвам заради Лъд — сподели наставникът на послушниците.

— Ох… Нима едно палаво хлапе те безпокои толкова?

— Нямаше да се безпокоя заради обикновено палаво хлапе. А това откъде дойде?

— Изпрати го учителят Сото. Нали го помниш? От нашия клон в Анкх-Морпорк. Намерил го в града. Доколкото знам, момчето има вродена дарба — добави Ринпо.

Наставникът на послушниците като че се втресе.

— Дарба ли?! Той е покварен крадец! Бил е чирак в тамошната Гилдия на крадците!

— Е, и? Случва се децата да отмъкнат едно или друго. Като ги понапляскаш, престават да крадат. Основи на възпитанието — вдигна рамене Ринпо.

— А, да, но има един проблем.

— Слушам те.

— Той е много, ама много бърз. Около него непрекъснато изчезват разни неща. Незначителни дреболии. Но дори когато го наблюдаваме неуморно, не виждаме как ги взема.

— Щом е така, не може ли да не ги е взел той?

— Минава през стаята и нещата изчезват! — възкликна наставникът на послушниците.

— _Толкова_ ли е бърз? В такъв случай е по-добре, че Сото го е открил. Но крадецът си е…

— После се появяват на необичайни места — допълни наставникът на послушниците с видима неохота. — Убеден съм, че обича да върши пакости.

Ветрецът довя към терасата ухание на черешови цветове.

— Виж какво, свикнал съм с неподчинението — натърти наставникът. — То си е присъщо на послушниците. Но той е и муден.

— Муден ли?

— Закъснява за уроците.

— Но как един ученик може да закъснее тук?

— На този господинчо Лъд май не му пука. Господинчото Лъд явно смята, че може да прави каквото му скимне. И отгоре на всичко е… будно момче.

Старшият помощник кимна. Аха… Буден ум. Този израз имаше твърде своеобразно значение в долината. Будното момче си въобразява, че знае повече от преподавателите, репчи им се и ги прекъсва. Момчето с буден ум е по-лошо от глупака.

— Не се ли придържа към дисциплината? — попита старшият помощник.

— Вчера заведох неговия клас в Каменната зала за лекция по темпорална теория и го хванах, че зяпа в стената. Очевидно не внимаваше. Вдигнах го да каже отговора на задачата, която написах с тебешир на дъската, като не се съмнявах, че няма да успее, но той отговори. Незабавно. И правилно.

— И какво от това? Нали сам казваш, че е с буден ум?

Наставникът на послушниците май се посмути.

— Само че… не беше отговорът на тази задача. По-рано провеждах упражнение с оперативните агенти от Пети джим и не изтрих част от задачите им на дъската. Имаше една извънредно трудна задача за фазови пространства с остатъчни хармонични въздействия в N на брой истории. Никой от тях не я реши. Честно казано и аз трябваше да сверя отговора в сборника.

— Предполагам, че си го наказал, защото не е отговорил на задачата, поставена пред класа?

— То се знае. Но това негово поведение влияе лошо. Почти винаги ми се струва, че той не присъства изцяло тук. Никога не внимава, винаги знае отговорите, обаче изобщо не може да обясни как ги е научил. Не може да го пердашим непрекъснато Заради него и останалите стават непослушни. Няма как да вкараш в пътя будно момче.

Старшият помощник наблюдаваше замислено ятото бели гълъби, които кръжаха около покривите на манастира.

— Вече е немислимо да го отпратим — промълви накрая. — Сото каза, че го заварил да изпълнява Позата на койота! Така го открил! Представяш ли си?! А нямал никаква подготовка! Представяш ли си какво ще стане, ако човек с такива умения се развихри необуздан в света? Трябва да сме благодарни, че Сото е проявил бдителност.

— Но така го превърна в мой проблем. Момчето прогонва всякаква безметежност.

Ринпо въздъхна. Наставникът на послушниците беше добър и усърден човек, но мина твърде много време, откакто излезе от манастира за последен път. А хора като Сото бяха постоянно в света на времето. Учеха се да бъдат гъвкави, защото който стриктно спазваше догмите извън тези стени, скоро си докарваше белята. Докато хората като Сото… ха, виж ти какво хрумване…

Озърна се към другия край на терасата, където двама прислужници премитаха нападалите черешови цветове.

— Съзирам хармонично решение — сподели Ринпо.

— Нима?

— Необичайно надарено момче като Лъд има нужда от свой наставник, а не от дисциплината на класната стая.

— Може би, но… — Наставникът на послушниците проследи погледа на старшия помощник. — А-а…

Усмивката му не беше кой знае колко сърдечна. Долавяше се предвкусване, някакъв намек, че на нечия глава ще се стоварят неприятности, които човекът отдавна си проси.

— Сещам се за едно име — продължи Ринпо.

— И аз — съгласи се наставникът на послушниците.

— Име, което съм чувал твърде често — натърти Ринпо.

— Мисля си, че или той ще прекърши ината на момчето, или момчето ще прекърши неговия, а не е изключено и да се пречупят взаимно… — бавно произнесе наставникът.

— Тоест на жаргона на външния свят — няма празно — подчерта Ринпо.

— Но дали игуменът ще даде одобрението си? — усъмни се наставникът, готов веднага да провери за слаби места толкова привлекателната идея. — Открай време се отнася с доста досадно снизхождение към… метача.

— Игуменът е мил и благ човек, но в момента го мъчат зъбите и ходенето не му се удава добре — отбеляза Ринпо. — А настанаха трудни времена. Уверен съм, че охотно ще склони, щом и двамата му препоръчаме. Ами че това е дреболия от всекидневието.

Така бе решено бъдещето.

Не бяха лоши хора. Участваха прилежно в делата на долината от стотици години. Но с времето се случва човек да придобие опасни навици в мисленето. Вярно е, че всички важни начинания изискват старателна организация, обаче някои започват да смятат, че трябва да бъде организирана организацията, а не толкова самото начинание. Другата възможна заблуда е, че безметежността винаги е полезна.

Тик-так

На масичката до леглото на Джереми бяха подредени будилници. Той не се нуждаеше от тях, защото се будеше, когато поиска. Проверяваше ги. Бе ги нагласил за седем сутринта и прекъсваше съня си в 6 часа и 59 минути, за да чуе дали ще звъннат навреме.

Тази вечер си легна рано с чаша вода на масичката и „Мрачни приказки“ в скута си.

На никоя възраст не прояви интерес към приказките и поначало не проумяваше заложената в тях идея. Така и не успя да прочете от началото до края някакво художествено съчинение.

Помъчи се да чете „Мрачни приказки“. Имаха заглавия от рода на „Как злата кралица танцуваше с нажежени до червено обувки“ или „Старицата в пещта“. В нито една не се споменаваше за часовници. Авторите сякаш бяха изпитвали силна неприязън към часовниците.

Затова пък в „Стъкленият часовник на Бад Шушайн“ имаше часовник. Е, в известен смисъл. Беше… странен. Един зъл човек (читателите веднага разбираха, че е зъл, защото си беше написано на страницата) направил часовник от стъкло, в който пленил дамата Време. Но всичко се объркало, защото имало една част в часовника — пружинка, която той не могъл да изработи от стъкло, и тя се скъсала от напрежението. Време се освободила, мъжът се състарил с десет хиляди години само за секунда, разпаднал се на прах и (което не учудило никого) повече не го видели. Приказката завършваше с поука: „Големите дела зависят от дреболиите.“ Джереми не виждаше защо не би могла да гласи и „Лошо е да затваряш несъществуващи жени в часовници“ или „Щеше да проработи със стъклена пружинка“.

Но дори за неизкушения поглед на Джереми имаше нещо сбъркано в тази история. Бе разказана така, сякаш писателят се е опитвал да проумее нещо видяно или чуто, или недоразбрано. И… Ха! Макар че всичко уж се случило в Юбервалд преди столетия, когато там е имало часовници само с живи кукувички, художникът бе нарисувал часовник във висока кутия, каквито и в града се появиха едва преди петнайсетина години. Ама че са тъпанари някои хора! Щеше да се разкикоти, ако не беше толкова трагично!

Остави книгата и запълни остатъка от вечерта с малко проекти за гилдията. Плащаха му щедро срещу обещанието никога да не се появява там лично.

Остави и скиците на масичката до леглото. Духна свещта. Заспа. И засънува.

Стъкленият часовник цъкаше. Стоеше по средата на работилницата и излъчваше сребристо сияние. Джереми го обикаляше, а може би часовникът се въртеше около него.

Стърчеше над човешки ръст. В прозрачната му кутия червени и сини светлинки блещукаха като звезди. Въздухът миришеше на киселина.

Гледната му точка потъна в измишльотината, в това кристално нещо, и се гмурна през пластове стъкло и кварц. Те оставаха над него, гладкостта им се превръщаше в стени, високи стотици километри, а той още пропадаше между плочи, които добиваха зърнеста грапавост…

… пълна с дупки. Синьо-червената светлина пак струеше край него.

Чак сега се чу звукът. Долиташе от тъмата пред него — бавно туптене, нелепо познато, някакъв пулс, усилен милиони пъти…

… чум… чум…

… всеки удар, по-муден от планина и по-голям от светове, тъмен, кървавочервен. Чу го още няколко пъти, после падането му се забави и спря, той отново се понесе нагоре през виелицата от светлина, докато яркото петно отпред не очерта една стая.

Трябваше да запомни всичко това! Беше толкова ясно още щом го зърна! И толкова лесно! Виждаше всяка част и съединение, знаеше и как са направени.

Видението започна да избледнява.

Разбира се, не беше нищо повече от сън. Напомни си това и се утеши. Но нямаше как да не признае, че с този сън се престара. Например имаше чаша чай на близък тезгях, над която се виеха ароматни изпарения, зад вратата пък се чуваха гласове…

Някой потропа на вратата. Джереми се зачуди дали сънят ще свърши, когато вратата се отвори, после обаче тя изчезна, а чукането се повтори. Отекваше откъм първия етаж.

Часът беше 6 и 47 минути. Джереми провери дали будилниците са точни, загърна се в халата и слезе припряно по стълбата. Открехна мъничко вратата. Не видя никого.

— По-надолу, гусине.

Оказа се, че по-надолу стои джудже.

— Часовникарски ли ви е фамилията?

— Да.

През пролуката се промуши подложка с листове.

— Подпишете тук, дето е написано „Подпишете тук“. Благодарско. Хайде, момчета…

Зад него двама тролове надигнаха ръчна количка. Голям дървен сандък се стовари с трясък върху калдъръма.

— _Какво_ е това? — сепна се Джереми.

— Експресна пратка — осведоми го джуджето и си прибра подложката. — Доставена чак от Юбервалд. Някой се е изръсил здраво. Я вижте колко печати и лепенки има.

— Не може ли да внесете сандъка в… — подхвана Джереми, но каруцата на превозвачите вече се отдалечаваше с весел звън и пращене на чупливи пакети.

Заваля. Джереми се взря отблизо в етикета на сандъка. Нямаше съмнение, че е предназначен за него, съдейки по надписа с красив закръглен почерк. Над етикета се мъдреше печатът с двуглавия прилеп на Юбервалд. Нямаше други данни освен надписа при дъното.

Тогава сандъкът се разпсува. Сквернословията бяха приглушени и на чужд език, обаче псувните си имат лесно за разбиране международно звучене.

— Ъ-ъ… здравейте… — обади се Джереми.

Сандъкът се разклати и тупна на едната си дълга страна, което предизвика нов взрив от ругатни. Отвътре се разнесоха удари и по-гръмогласни псувни, накрая сандъкът се люшна и застана с предполагаемия връх нагоре.

Парче дъска се отмести, през дупката се промуши лост и издрънча на камъните. Гласът, избълвал толкова проклятия, помоли:

— Ще бъдете ли така добър?

Джереми пъхна лоста в един по-обещаващ процеп и натисна.

Сандъкът се разпадна. Джереми изтърва лоста. Вътре имаше… някакво създание.

— Това на нищо не прилича — оплака се то и се зае да махне от себе си парчета хартиена опаковка. — Цели ошем гадни дни без никакви проблеми, а онези идиоти оплешкват вшичко точно пред прага. — Кимна на Джереми. — Добро утре, гошподине. Предполагам, че вие ште гошподин Джереми?

— Да, но…

— Моето име е Игор. Ето препоръките ми, гошподине.

Ръка, приличаща на останки от промишлена авария, подаде пачка листове на Джереми, който се отмести по инстинкт, но се засрами и ги взе.

— Според мен има някаква грешка.

— Не, няма никаква грешка — отрече Игор и извади платнена торба изпод отломките на сандъка. — Вие ше нуждаете от помощник. А опре ли някой до помощници, няма да шбърка, ако избере един Игор. Вшеизвештно е. Може ли вече да ше шкрием вътре от дъжда, гошподине? От него ми ръждяшват коленете.

— Но аз нямам нужда от пом…

Джереми се запъна. Не беше вярно, нали? Просто не успяваше да задържи помощниците си. Винаги напускаха след по-малко от седмица.

— Добро ви утро, господине! — поздрави жизнерадостен глас.

Пред къщата спря друга каруца. Тази беше боядисана в блестящо, направо хигиенично бяло, побираше много бидони мляко и на страничния канат изпъкваше надписът „Роналд Соах, млекар“. Джереми разсеяно вдигна поглед към грейналото в усмивка лице на господин Соах, който държеше бутилка мляко във всяка ръка.

— Половин литър, ваша милост, както обикновено. Или може би още една, щом си имате компания?

— Ъ-ъ… ъ-ъ… да, благодаря.

— Тази седмица, ваша милост, киселото мляко е особено вкусно — обнадежди се господин Соах.

— Ъ-ъ… не, благодаря.

— Случайно да искате яйца, сметана, масло, цедено мляко или сирене?

— Едва ли, господин Соах.

— Както кажете — отвърна господин Соах, без да се умърлуши. — Значи ще се видим утре.

— Ъ-ъ… да — потвърди Джереми, а каруцата вече потегляше.

Господин Соах беше приятел, което за Джереми означаваше според твърде ограничения му речник на общуване „човек, с когото разменям по някоя приказка веднъж-дваж седмично“. Отнасяше се със симпатия към млекаря, защото идваше редовно и навреме — неизменно оставяше бутилките мляко пред прага точно в седем сутринта.

— Ъ-ъ… ъ-ъ… довиждане — смотолеви Джереми и се обърна към Игор. — Как научихте, че имам нужда от…

Но странният човек бе влязъл в къщата и Джереми се втурна стреснато след него. Завари го в работилницата.

— О, да, много приятно — мърмореше Игор, оглеждайки всичко с вид на познавач. — Машинка за микроштруговане „Врътнитопков“, модел 3, нали? Видях я в каталога на фирмата. Много приятно наиштина…

— Не съм търсил помощник! — прекъсна го Джереми. — Кой ви изпрати?

— „Ние шме Игор“, гошподине.

— Чух вече! Вижте какво, аз не…

— Не ме разбрахте, гошподине. „Ние шме Игор“. Организацията, гошподине.

— Каква организация?

— За наштаняване, гошподине. Разберете, шлучва ше… някой Игор да оштане задълго без гошподар не по швоя вина. А от друга штрана…

— … имате два палеца! — ахна Джереми, КОЙТО забеляза чак сега и не можа да премълчи. — По два палеца на всяка ръка!

— О, да, гошподине, много е удобно — обясни Игор, дори без да погледне ръцете си. — А от друга штрана, винаги има предоштатъчно хора, които ше нуждаят от някой Игор. Затова моята леля Игорина ше занимава ш нашата малка агенция за квалифициран першонал.

— Значи… вие с името Игор сте мнозина? — прозря Джереми.

— О, никак не шме малко. Ние шме голям род.

Игор му връчи визитна картичка.

Джереми прочете:

Ние шме Игор

„Една ръка в повече не е излишна.“

Старият Ратхаус

Бад Шушайн

С-поща: Дагошподарю Юбервалд

Джереми се вторачи в адреса на семафорната поща. Типичното му невежество във всичко, което не беше свързано с часовниците, не се простираше и в тази област. Дори се отнасяше с голямо любопитство към новата трансконтинентална семафорна система, откакто чу, че в нея се използват какви ли не часовникови механизми за ускоряване на потока от съобщения. Значи беше възможно да се изпрати семафорно искане за наемането на някой Игор? Е, това поне обясняваше бързината, с която той се появи.

— Наистина ли имате семафорен адрес в Юбервалд?

— О, да. Готови шме да шграбчим бъдещето ш двете ши ръце.

— … и четирите си палеца…

— Точно така, гошподине. Никой не може да ше мери в шграбчването ш наш.

— Значи сам се изпратихте по пощата дотук?

— Именно, гошподине. Никой Игор не ше бои от малко трудношти.

Джереми се вгледа в книжата, които получи, и едно име привлече вниманието му.

Листът най-отгоре беше подписан. В известен смисъл. Бележката бе написана с равни главни букви, почти като печатни, а накрая имаше име.

ТОЙ ЩЕ ВИ БЪДЕ ПОЛЕЗЕН.

ЛЕ ГИОН

Споменът изплува.

— Аха, лейди Ле Гион стои зад всичко това. Тя ли уреди да дойдете при мен?

— Познахте, гошподине.

Джереми се досети, че Игор очаква още нещо от него, и подчертано се зачете в останалите документи, които наистина бяха препоръки. Някои бяха написани с пресъхнало кафяво мастило (Джереми искрено се надяваше да е така), една — с пастелче, няколко бяха овъглени по краищата. И всички преливаха от похвали. Все пак Джереми скоро забеляза една обща за авторите им особеност.

— Тази е подписана от лице на име Лудия доктор Скуп.

— А, „луд“ не беше чашт от името му. По-шкоро прякор.

— Все пак беше ли луд или не беше?

— Кой може да каже? — невъзмутимо се измъкна Игор.

— Ами Побъркания барон Хаха? В „Причини за прекратяване на договора“ се твърди, че е бил премазан под отломките на подпалена вятърна мелница.

— Шбъркаха го ш друг, гошподине.

— Наистина ли?

— Да, гошподине. Доколкото знам, тълпата го помишли за Пишкливия доктор Бяш.

— Тъй ли… А, ясно. Работил сте и при него, както виждам.

— Да, гошподине.

— И той е починал от отравяне на кръвта, така ли?

— Да, гошподине. Причинено от мръшни зъбци на вила.

— И при… Нипси Набивача на кол?

— Ами-и… Гошподине, бихте ли повярвал, че той беше шъдържател на гоштилничка за шишкебап?

— Нима?

— Е, не в общоприетото значение на тези думи.

— Тоест казвате, че и той е бил луд?

— Е… Вярно, имаше швоите малки чудатошти, признавам, но никой Игор, гошподине, не ши позволява да шъди швоите гошподари. Този принцип е влязъл в нашия Кодекш на Игор, гошподине — добави слугата търпеливо. — Този швят щеше да е твърде шмахнат, ако вшички бяхме еднакви, гошподине.

Джереми тънеше в пълно неведение как би трябвало да постъпи. Поначало не го биваше в общуването с хората, а този разговор, ако не се броят срещата с лейди Ле Гион и спорът с господин Соах за никому ненужна буца сирене, беше най-дългият през последната година. Може би причината се криеше в неохотата, с която би причислил един Игор към хората. Досега определението за „хора“, към което Джереми се придържаше, не включваше и особа е повече шевове от дамска чантичка.

— Аз обаче не съм сигурен дали имам работа за вас — промърмори Джереми. — Получих нова поръчка, но не знам как… И между другото не съм луд!

— Това не е задължително, гошподине.

— Впрочем имам някъде едно листче, на което черно на бяло е написано, че не съм.

— Това е чудешно, гошподине.

— Малцина могат да се похвалят с такъв документ!

— Шъвшем вярно, гошподине.

— И да знаете, че редовно си пия лекарството.

— Браво на ваш, гошподине — одобри Игор. — Ще отида да ше погрижа за закушката, ако не възразявате. Докато вие ше облечете… гошподарю.

Джереми впи пръсти в реверите на влажния си халат.

— Ей сега ще се върна — обеща и хукна нагоре по стъпалата.

Погледът на Игор обхвана рафтовете с инструменти. По тях нямаше и една прашинка. Пиличките, чукчетата и клещите бяха наредени по размери, а подредбата на всички принадлежности върху тезгяха се отличаваше с геометрична точност.

Отвори едно чекмедже. Видя винтчета в съвършени редички.

Огледа и стените. Нямаше друго по тях освен рафтове с часовници. Не очакваше това — дори доктор Трепко Лигоча си бе сложил календар на стената за малко цвят. Вярно, беше реклама на фирмата „Киселинна баня и окови“ от град Грозън и в нея преобладаваше червеното, но поне показваше, че докторът си спомня за света отвъд четирите стени.

Игор се озадачи. За пръв път попадаше при здравомислещ човек. Бе работил при немалко… е, поне светът ги наричаше безумци, както и при неколцина нормални люде, които си позволяваха само дребни и обществено приемливи форми на лудост. Не си спомняше обаче да се е наемал при човек в пълно душевно здраве.

Помисли, че ако да завираш болтове в носа си е безумие, номерирането и старателното им подреждане е здравомислие, тоест тъкмо обратното…

А-а, не. Не е така, нали?…

Усмихна се. Вече се чувстваше тук като у дома си.

Тик-так

В своята Градина на петте изненади метачът Лу Цзе усърдно отглеждаше планините си. Бе облегнал метлата на живия плет.

Наблизо над парковете около храма се извисяваше огромната каменна статуя на Уен Вечно изненадания с лице, застинало в неизменното си ококорено изражение на… естествено на приятна изненада.

Отглеждането на планини е хоби, привличащо онези хора, за които в обичайни обстоятелства се казва, че имат твърде много свободно време. Лу Цзе обаче нямаше никакво време. То сполетяваше предимно другите. Отнасяше се към него така, както стоящ на брега човек се отнася към морето. Голямо е, на мястото си е, понякога е ободряващо да топнеш палеца на крака си в него, но не можеш да прекараш целия си живот сред вълните. Пък и кожата ти ще се набръчка.

Сега в нескончаемия, вечно подновяващ се миг на тази мирна и огряна от слънцето малка долина той се занимаваше с огледалца, лопатки, морфични резонатори и още по-чудати приспособления, необходими за подтикването на една планина да порасне най-много с петнайсетина сантиметра.

Черешовите дръвчета все така цъфтяха. Тук те цъфтяха винаги. Някъде във вътрешността на храма отекна удар на гонг. Ято бели гълъби изпърха от покрива.

Сянка падна върху планината.

Лу Цзе погледна човека, който влезе в градината. Метачът небрежно направи жест, изразяващ смирение пред доста раздразненото момче в расо на послушник.

— Да, господарю?

— Търся оногова на име Лу Цзе — заяви момчето. — Лично аз дори не вярвам, че съществува.

— Постигнах заледяване — сподели с него Лу Цзе. — Най-сетне. Виждате ли, господарю? Глетчерът е дълъг само два пръста, но вече дълбае своя мъничка долина. Не е ли великолепен?

— Да, да, прекрасно. — Момчето реши да прояви любезност към нисшестоящия. — Това нали е градината на Лу Цзе?

— Да не говорите за Лу Цзе, който е прочут със своите планини-бонсай?

Послушникът премести поглед от наредените поставки с планини към усмихнатия дребосък.

— _Ти_ ли си Лу Цзе? Но ти не си нищо повече от метач! Виждал съм те да чистиш спалното! Виждал съм разни хора да те подритват!

Лу Цзе май не го слушаше, а взе поставка с ширина една стъпка, върху която малък пепеляв конус бълваше струйка дим.

— Какво ще кажете за това, господарю? Вулканична планина. Адски мъчно се постига, ако ми простите клачианския израз.

Послушникът доближи още една крачка, наведе се и погледна метача право в очите.

Лу Цзе рядко губеше самообладание, но този път му се случи.

— Значи ти си Лу Цзе?

— Да, момко. Аз съм Лу Цзе.

Послушникът вдиша с пълни гърди и протегна кльощава ръка към него. В нея стискаше малък свитък.

— От игумена е… о, достопочтени!

Свитъкът подскачаше в нервно потрепващата ръка.

— Момко, повечето хора ми викат Лу Цзе. Или Метача. А някои, преди да ме опознаят по-добре, ми викат „Я се разкарай“ — обясни Лу Цзе, докато грижливо прибираше инструментите си. — И никога не съм бил особено достопочтен.

Огледа около поставките — търсеше мъничката лопатка, с която работеше по оформянето на ледници, но не я видя никъде. Нали я остави тук преди малко?

Послушникът го зяпаше със страхопочитание, към което лепнеха остатъци от подозрителност. Слава като тази на Лу Цзе се разнася бързо. Този човек беше… ами беше извършил на практика всичко възможно, ако се вярва на мълвата. Но нямаше такъв вид. Не беше нищо повече от нисичък плешив мъж с рехава брадица и лека дружелюбна усмивка.

Лу Цзе потупа младока по рамото с желание да го успокои.

— Да видим каква е волята на игумена. — Разгъна рулото оризова хартия. — Охо! Тук пише, че трябва да ме отведеш при него.

Внезапна уплаха смрази лицето на послушника.

— Какво?! Как да го направя? Послушниците нямат достъп до Вътрешното светилище!

— Тъй ли? Тогава нека аз те водя, за да ме заведеш при него — предложи Лу Цзе.

— Значи ти си допуснат до Вътрешното светилище? — сепна се послушникът и изведнъж притисна длан до устата си. — Но нали си прост метач… Ох, да, бе…

— Правилно! Дори не съм обикновен монах, камо ли пък донг — весело потвърди метачът. — Изумително, нали?

— Но хорските приказки те поставят едва ли не наравно с игумена!

— А, не, как може! — възмути се Лу Цзе. — Изобщо не съм толкова свят. Никога не успях да вникна в космическата хармония.

— Но ти си извършил всички онези невероятни…

— Е, не съм казвал, че не ме бива в моята работа — прекъсна го Лу Цзе, вече закрачил нехайно с метлата на рамо. — Просто ми липсва святост. Да вървим, а?

— Ъ-ъ… Лу Цзе… — запъна се послушникът, щом тръгнаха по древната тухлена пътека.

— Казвай.

— Защо това място е наречено Градината на петте изненади?

— Как ти беше името във външния свят, припрян младежо?

— Нюгейт. Тоест Нюгейт Лъд, дост…

Лу Цзе размаха пръст.

— Я пак…

— Да, де, Метачо.

— Лъд, а? Значи си анкх-морпоркче, нали?

— Да, Метачо — потвърди момъкът.

Умърлуши се, защото несъмнено предчувстваше какво ще последва.

— И са те отгледали в Гилдията на крадците? Трябва да си едно от „Момчетата на Лъд“.

Момъкът, доскоро носил името Нюгейт, се взря право в очите на стареца и задудна монотонно, като че бе повтарял все същия отговор до втръсване.

— Да, Метачо. Да, бил съм подхвърлено дете. Да, наричат ни „Момчетата и момичетата на Лъд“ в чест на един от основателите на гилдията. Да, фамилията си получих от моите осиновители. Да, животът ми там беше хубав и понякога ми се иска да не се бях махнал.

Лу Цзе май пак се престори на глух.

— Кой те изпрати тук?

— Откри ме един монах — Сото. Каза, че имам дарба.

— Марко ли? Онзи е буйната грива?

— Същият. Пък аз си мислех, че правилата изискват всички монаси да си бръснат главите.

— О, Сото твърди, че под косата е направо плешив — обясни Лу Цзе. — И разправя, че неговата коса била самостоятелно живо същество, което по една случайност обитава главата му. Изпратиха го на оперативна работа много набързо, след като измисли тази хитрина. Извънредно усърден човек е, да не ме разбереш накриво, пък и безкрайно приветлив, стига да не пипаш косата му. Ето ти една важна поука — като агент не можеш да оцелееш, ако се подчиняваш на всички правила, включително и на онези за допустимите психически процеси. А какво име ти дадоха, когато те приеха при нас?

— Лобсанг, дост… ъ-ъ, Метачо.

— Лобсанг Лъд, така ли?

— Ъ-ъ… да, Метачо.

— Смайващо. Е, Лобсанг Лъд, опитал си се да преброиш моите изненади, така ли? Всички се опитват. Изненадата е страна от същността на времето, а пет е числото на изненадата.

— Да, Метачо. Открих мостчето, което се обръща и те мята в езерцето с шараните…

— Добре, добре.

— … открих и бронзовото изваяние на пеперуда, чиито крилца трепкат, когато им дъхнеш…

— Станаха две.

— Изненадващо е и как онези маргаритки те поръсват с отровния си прашец…

— А, да. За мнозина е адска изненада.

— Струва ми се, че четвъртата изненада е онази крехка буболечка, която надава вопли като планински пастир.

— Превъзходно! — засия Лу Цзе. — Добре измислено, нали?

— Но не мога да намеря петата изненада.

— Нима? Сподели с мен, когато я откриеш.

Лобсанг Лъд вървеше зад метача и умуваше.

— Градината на петте изненади е изпитание — промълви накрая.

— О, да. Същото важи почти за всичко.

Лобсанг кимна. Така беше и в Градината на четирите елемента. Всеки послушник намираше бронзовите символи на три от тях — в езерцето с шараните, под камък или окачен на хвърчило, — но никой от съучениците на Лобсанг не откри Огъня. Май нямаше огън никъде в градината.

Скоро Лобсанг стигна до следното заключение: всъщност има пет елемента, както казваха учителите. Четирите образуват Вселената, а петият — Изненадата, й позволява да се случва отново във всеки следващ миг. Никой обаче не твърдеше, че четирите в градината са материалните елементи. Значи четвъртият там би могъл да е изненадата от факта, че няма огън. А и поначало на огъня не му с мястото в градина, докато другите елементи бяха съвсем подходящи там. Затова момчето отиде в пекарната, отвори една от фурните и в червените пламъци под питките намери Огъня.

— Тогава… предполагам, че петата изненада е в липсата на пета изненада.

— Хитро, но няма да се провикна: „Топло, близо си!“ — отрече Лу Цзе. — А и не е ли речено в писанията „Умът ти сече като бръснач, само да не се порежеш някой ден“?

— Ъ-ъ… Метачо, още не съм чел свещените текстове.

— Не съм и очаквал да си ги чел.

Прекрачиха от бледите слънчеви лъчи в студения мрак на храма и минаха по прастари коридори и стъпала, изсечени в скалата. Следваше ги ехо от далечни напеви. Лу Цзе, който не беше свят и можеше да си позволи нечестиви мисли, понякога се питаше дали монасите напяваха нещо смислено или само издаваха звука „ааааа“. С това ехо не можеше да познае.

Свърна встрани от централния проход и протегна ръка към дръжките на голяма двукрила врата, покрита с червен лак. Озърна се. Лобсанг се бе смръзнал няколко крачки зад него.

— Идваш ли?

— Но вътре не се допускат дори донги! — възкликна момъкът. — За да вляза, трябва да съм поне тинг от Трети джим!

— Ъхъ, истината казваш. Оттук е по-напряко. Хайде, де, да не стоим на течение.

Крайно неохотно, очаквайки всеки миг вбесения вик на някой по-старши, Лобсанг се помъкна след метача.

Беше прост метач! Един от онези, които търкаха подовете, перяха дрехите и чистеха клозетите! Никой не му бе споменавал досега! Послушниците чуваха истории за Лу Цзе още от първия ден — как се пъхал в някои от най-заплетените възли на времето и ги развързвал, как непрекъснато се провирал в на товареното движение по кръстовищата на историята, как пренасочвал времето с една-единствена дума и се възползвал от това, за да създаде най-изтънчените бойни изкуства…

… а пред него вървеше кльощав старец, който имаше толкова народен вид, че би могъл да произхожда откъде ли не. Расото му сигурно е било бяло, преди да пострада от толкова петна и кръпки, сандалите му пък бяха вързани с връвчица. И тази незаличима дружеска усмивчица, сякаш все чакаше поредната весела случка. Нямаше никакъв колан, само още едно парче връв придържаше расото. Дори някои от послушниците стигаха до равнището на сив донг още през първата година!

Това доджо беше пълно с трениращи старши монаси. На Лобсанг му се наложи да отскочи встрани, когато двама бойци, увлечени в схватка, се завъртяха край него. Ръцете и краката им не се виждаха от бързите движения, всеки търсеше пролука в защитата на противника и сечеше времето на все по-тънки резенчета…

— Ей, ти! Метача!

Лобсанг се обърна, но викът бе насочен към Лу Цзе. Един тинг, явно току-що повишен до Трети джим, съдейки по твърде новия му пояс, напираше към дребничкия човечец и лицето му аленееше от ярост.

— За какво си влязъл тук, чистачо на мръсотия? Забранено е!

Усмивчицата на Лу Цзе не трепна. Той обаче бръкна в гънките на расото си и извади кесийка.

— Оттук е по-пряко — подхвърли метачът. Извади щипка тютюн и тъкмо когато тингът надвисна над него, започна да си свива папироска. — И тук навсякъде има мръсотия. Непременно ще си поприказвам с човека, който чисти този етаж.

— Как дръзваш да ни оскърбяваш! — нададе вой монахът. — Я се връщай в кухнята, метачо!

Присвит от уплаха зад Лу Цзе, Лобсанг забеляза, че всички в залага са спрели заниманията си, за да наблюдават сблъсъка. Двама-трима монаси си шепнеха нещо. Мъжът с кафявото расо на наставник в това доджо гледаше безстрастно от своето кресло, опрял брадичка на единия си юмрук.

С неуморна, търпелива и вбесяваща изисканост, досущ като самурай, подреждащ цветя. Лу Цзе настани нарязания тютюн върху тъничката хартийка.

— Не, ще мина през онази врата отсреща, ако нямате нищо против — възрази той.

— Що за наглост?! Значи си готов да се биеш, о, страшилище за прахоляка?

Монахът отскочи назад и вдигна ръце в позата на Нападащия хек. Завъртя се на пета и ритна тежък кожен чувал с такава сила, че скъса крепящата го верига. Отново се обърна с лице към Лу Цзе и прибра ръце в стойката на Настъпващата змия.

— Ай! Шао! Хей-иий!… — започна да крещи.

Наставникът се изправи.

— Спри! — заповяда той. — Нима не би пожелал да научиш името на човека, когото се каниш да унищожиш?

Боецът застина в позата си, вперил изпепеляваш поглед в Лу Цзе.

— Няма защо да знам името на някакъв си метач.

Лу Цзе сви хартийката на тъничко цилиндърче и намигна на разгневения мъж, с което само разпали яростта му.

— Момче, винаги е благоразумно да научиш името на метача — сопна се наставникът. — А моят въпрос не беше отправен към теб.

Тик-так

Джереми зяпна завивките на леглото си.

Бяха изписани от край до край. С неговия почерк.

Писмената продължаваха по калъфката на възглавницата и нататък по стената. Имаше и скици с линии, вдълбани в мазилката.

Намери молива си под леглото. Дори го бе подострил. Насън! По текста и чертежите личеше, че се е трудил часове наред. Бе се опитал да запише съня си.

И то със списък на частите върху едната страна на пухения дюшек.

Всичко бе ясно и смислено във видението, точно като чук или прът, или пък гравитационния балансьор на Уилбрайт. Все едно срещна стар приятел. А сега… Взря се в надрасканите редове. Бе писал толкова припряно, че личеше пренебрежението към препинателните знаци, дори и към някои букви. Все пак долавяше някаква логика.

Чувал бе за такива случки. Великите изобретения понякога бяха плод на сънища или видения. Нали Хепзиба Уитлоу е измислил часовника с регулиращото се махало, понеже е работил като градски палач? Нали Уилфрейм Балдертън е признал, че идеята за балансьора с форма на рибешка опашка му е хрумнала, след като преял с омари?

Да, всичко му беше ясно в съня. Но на дневна светлина виждаше, че тепърва има да се бъхти.

В малката кухня зад работилницата тракаха съдове. Побърза да слезе, помъкнал чаршафите.

— Обикновено ям… — започна от вратата.

— Препечена филийка, гошподине — прекъсна го застаналият до печката Игор, поглеждайки през рамо. — Леко кафявичка, както предполагам.

— Откъде знаеш?

— Един Игор умее да познава, гошподине — сподели Игор. — Каква прелештна кухничка ши имате, гошподине. За пръв път виждам чекмедже ш надпиш „Лъжици“, в което наиштина има шамо лъжици.

— Игор, вещ ли си в работата със стъкло? — попита Джереми, без да се заслушва в приказките му.

— Не, шър — отвърна Игор, зает да маже масло по препечената филийка.

— Не?

— Не шъм вещ, гошподине. Иштината е, че аз шъм изумителен майштор в работата шъш штъкло. Мнозина от предишните ми гошподари имаха нужда от… по-ошобени апарати, които отникъде не можеха да купят. Вие какво ишкате да направя?

— Как да започнем изработването на това?

Джереми просна чаршафа върху масата. Филийката падна от пръстите на Игор, които имаха чернилка под ноктите.

— Какво ти е? — учуди се Джереми.

— Някой шякаш мина по гроба ми, гошподине — смънка потресеният Игор.

— Ъ-ъ… но ти всъщност никога не си имал гроб, нали? — осведоми се Джереми.

— Изразих ше образно, гошподине — отвърна Игор с намек за обида.

— Това е идеята ми за… за един часовник…

— Да, Штъкленият чашовник — кимна Игор. — Знам. Дядо ми Игор е помогнал за изработването на първия.

— Първия ли? Но това е само приказка за дечица! А аз го сънувах и…

— Дядо ми Игор чешто повтаряше, че имало нещо твърде необичайно в цялата иштория — заяви Игор. — Взривът и вшичко оштанало…

— Избухнал ли е? Да не е заради онази метална пружинка?

— Е, не е било взрив в точния шмишъл на думата. Никой Игор не ше плаши от взривове. Но онзи бил… по-ошобен. А ние уж шме на „ти“ ш ошобеното.

— Значи казваш, че наистина го е имало?

Игор като че се смути.

— Е, от една штрана… да. Но от друга… не.

— Нещо или съществува, или не съществува — натърти Джереми. — В това изобщо не се съмнявам. Пия си лекарството.

— Шъщештвувал е — упорстваше Игор, — но пошле ше оказало, че никога не го е имало. Така чух от моя дядо, а той е шъздал онзи чашовник ш ей тези две ръце!

Джереми погледна надолу. Ръцете на Игор бяха доста набръчкани, пък и не липсваха белези по китките.

— В нашия род много държим на нашледяването — обясни Игор, щом видя накъде гледа.

— Така да се каже… ръце втора ръка, ха-ха — промърмори Джереми.

Питаше се дали да не отскочи да пийне от лекарството си.

— Оштроумна забележка, гошподине — похвали го Игор. — Дядо Игор повтаряше, че шлед това вшичко било като… нашън.

— Сън, значи…

— Работилницата ше променила. Чашовника го нямало. Побърканият доктор Уингъл, който му бил гошподар по онова време, изобщо не ше занимавал шъш штъкления чашовник, а работел по извличането на шлънчевите лъчи от портокалите. Вшичко ше оказало различно и такова ши било поначало. Вше едно другото никога не ше е шлучвало.

— Но нали историята попаднала в книга с детски приказки!

— Да, гошподине. Иштиншка главоблъшканица.

Джереми се вторачи в чаршафа, осеян с драскулки. Точен часовник. В това беше същината. Часовник, който ще направи ненужни всички останали часовници, както му каза лейди Ле Гион. Създаването му би отредило на майстора място в историята на времеизмерването. Вярно, в книжката се разказваше, че дамата Време била пленена в онзи часовник, но Джереми изобщо не се интересуваше от „измислици“. Впрочем часовникът само измерва. Дължината не се оплита в линийката, нали? Часовникът не върши нищо друго, освен да брои непрестанно зъбците на разни колелца. Или… на светлината.

Светлина със зъбци. Точно това видя в съня. Не ярко сияние в небето, а напрегната линия, виеща се надолу и нагоре като морска вълна.

— Ти би ли могъл… да направиш подобно нещо?

Игор пак разгледа чертежите.

— Да — кимна той. Посочи няколкото стъклени съда около рисунката на централната колона в часовника. — Знам какво е това.

— В моя с… искам да кажа, че си ги представих съскащи — обясни Джереми.

— Тези штъкленици ша голяма тайна — просвети го Игор, като деликатно реши да не рови във въпроса за виденията. — Гошподине, тук ще ше намерят ли медни пръти?

— В Анкх-Морпорк ли? Лесна работа.

— А цинк?

— Колкото искаш.

— Шярна кишелина?

— Цели дамаджани, ако се наложи.

— Май умрях и попаднах в рая — поклати глава Игор. — Гошподине, вие шамо ми дайте доштатъчно мед, цинк и кишелина и ще ше разхвърчат ишкри.

Тик-так

— Името ми — промълви Лу Цзе и се облегна на метлата си, а разпененият тинг вдигна ръка — е Лу Цзе.

Цялото доджо се смълча. Нападателят се задави насред ревовете си.

— Ай! Хао… гнг? Гнх? Ау, мааааам…

Изобщо не помръдна, а някак се сви навътре в себе си и от бойната стойка се прегърби ужасен и разкаян.

Лу Цзе се пресегна и драсна клечка кибрит в брадичката му, без мъжът да се възпротиви.

— А как е твоето име, момко? — попита и запали оръфаната си папироска.

— Името му е Кал, Лу Цзе — заяви наставникът на това доджо и закрачи напред. Срита вцепенилия се нахалник. — Ей, Кал, знаеш правилата. Изправи се срещу човека, когото предизвика, или свали колана.

Присвитата фигура остана неподвижна още миг, а после много предпазливо, с подчертано смирени движения се зае да развърже възела.

— Не, не, няма нужда — благо го възпря Лу Цзе. — Беше свястно предизвикателство. Приемливо „Ай!“ и съвсем не лошо „Хай-иий!“. Общо взето, поносими бойни безсмислици, каквито не се чуват често напоследък. Пък и никой не иска панталонът му да се смъкне в такъв момент, нали? — Той подсмръкна и добави: — Особено в такъв момент. — Старецът потупа смалилия се младок по рамото. — Просто не забравяй правилото, което си научил от своя наставник още в първия ден, разбрахме ли се? И… защо не отидеш да се поизмиеш, а? Все пак някои от нас ще трябва и да чистят тук. — Обърна се и кимна на наставника. — Щом бездруго дойдох, учителю, бих искал да покажа на младия Лобсанг Машината на непредвидимите топки.

Наставникът се поклони ниско.

— Тя е на твое разположение. Метачо Лу Цзе.

Лобсанг се помъкна след нехайно крачещия Лу Цзе. Зад гърба му наставникът, който не пропускаше шанса да втълпи урока си, извика:

— Доджо! Какво гласи Първо правило?

Дори треперещият нападател смънка в хор с останалите:

— Не постъпвай неблагоразумно, когато се изправиш срещу дребнички, плешиви, сбръчкани, усмихнати мъже!

— Добро си е това Първо правило — отсъди Лу Цзе и въведе новия си послушник в съседната зала. — Срещал съм мнозина, които щяха да са по-добре, ако го спазваха.

Спря, без да погледне Лобсанг Лъд, и изпъна ръка към него.

— А сега, ако нямаш нищо против, ми върни лопатката, която открадна от мен още при запознанството ни.

— Учителю, изобщо не съм те доближавал!

Усмивката на Лу Цзе не се промени и за миг.

— О, да, вярно. Моля те да ми простиш. Старческо бръщолевене. Нима не е речено в писанията „Щях да си забравя и главата, ако не я бях заковал с пирон“? Да не се бавим повече.

В тази зала подът беше дъсчен, но дебела тапицерия покриваше високите стени. Тук-там по нея имаше кафеникави петна.

— Ъ-ъ… Метачо, имаме такава зала и в доджото за послушници — престраши се Лобсанг.

— Но топките са кожени и меки, нали? — Старецът доближи голям дървен куб. Но страната му, обърната към залата, се редяха отвори. — И излитат твърде бавно, доколкото си спомням.

— Е… да — призна Лобсанг.

Видя как Лу Цзе дръпна огромен лост. Под тях метал зачегърта по метал, плисна силен воден поток. В сглобките на дървото захъхри напираш въздух.

— Тези обаче са дървени — спокойно отбеляза Лу Цзе. — Хвани една.

Нещо бръсна ухото на Лобсанг и зад него тапицерията се разтресе от забилата се надълбоко топка, която тупна с глух тропот на пода.

— Защо да не е мъничко по-бавно… — реши Лу Цзе и завъртя някаква ръчка.

След като петнадесет топки изхвърчаха напосоки. Лобсанг улови една с корема си. Лу Цзе въздъхна и бутна нагоре грамадния лост.

— Браво на теб.

— Метачо, не съм свикнал да… — подхвана момчето, щом се надигна от пода.

— О, знаех, че няма да хванеш нито една — осведоми го Лу Цзе. — Дори нашият буен приятел в доджото нямаше да хване нито една при тази скорост.

— Но нали я намали!

— Само колкото топките да не те убият. Беше изпитание. Всичко е изпитание. Да вървим, момко. Не е редно игуменът да ни чака.

Лу Цзе тръгна напред, оставяйки след себе си струйки цигарен дим.

Лобсанг вървеше подир него и се изнервяше. Нямаше съмнение, че този е Лу Цзе, случката в доджото го доказваше. Бездруго си знаеше, че е истина. Щом погледна малкото кръгло лице, обърнато нагоре към разярения боец, и прозря. Но… само метач? Е, това явно беше високо положение, защото наставникът нямаше да се поклони по-ниско и пред игумена, и все пак…

А сега се мъкнеше след този човек по коридори, където дори на монах бе забранено да пристъпи под страх от смъртно наказание. Рано или късно щяха да си навлекат неприятности.

— Метачо, наистина е крайно време да се заема със задълженията си в кухнята… — подхвана момчето.

— А, да. Кухненските задължения. За да вникнеш в достойнствата на послушанието и усърдния труд, нали?

— Да, Метачо.

— И има ли полза?

— О, да.

— Сериозно?

— Ами… не.

— Не са чак толкова голяма работа, колкото разправят, от мен да го знаеш — сподели Лу Цзе. — Докато, момчето ми, тук имаме… — мина през сводест вход — … истинска поука!

По-голяма зала Лобсанг не бе виждал. Снопове светлина проникваха като копия през остъклените пролуки в покрива. А под тях, ширнала се на стотина метра и поверена на грижите на старши монаси, които ходеха над нея по телени мостчета, се намираше…

Лобсанг вече бе чувал за Мандалата.

Изглеждаше, че някой е пренесъл тонове шарен пясък и ги е нахвърлял по пода в грамадна завъртулка от цветен хаос. Но в хаоса се бореше да оцелее и някакъв ред — издигаше се, спадаше, разпростираше се. Милионите случайно премятащи се песъчинки въпреки всичко оформяха фигура, която се множеше и проникваше из кръга, сблъскваше се или се сливаше с други форми и накрая потъваше в общия безпорядък. Това се повтаряше безспир и превръщаше Мандалата в безмълвна яростна война на цветовете.

Лу Цзе прекрачи върху твърде крехко наглед надлезче от дъски и въжета.

— Е? Какво ще кажеш?

Лобсанг вдиша дълбоко. Струваше му се, че ако падне оттук, ще се гмурне в бушуващата шарения и никога, за нищо на света няма да се удари в пода. Примига и разтърка с длан челото си.

— Тя е… зла.

— Нима? — промълви Лу Цзе. — Малцина го споменават първия път. Обикновено се сещат за думи като „възхитителна“.

— Обърква се!

— Какво?!

Лобсанг стисна с все сила въжените перила.

— Формите…

— Историята се повтаря — увери го Лу Цзе. — Винаги ги има.

— Не, те са… — Лобсанг се помъчи да обхване всичко с поглед. Под формите на повърхността имаше фигури, маскирани като частици от хаоса. — Говоря за… другите…

Той се килна напред.

Въздухът студенееше, светът се въртеше и земята подскочи нагоре, за да го погълне в себе си.

Спря само на педя от него.

— Нюгейт Лъд?

— Лу Цзе? Мандалата е…

Но къде се дянаха цветовете? Защо въздухът беше влажен и миришеше на град? После призрачните спомени избледняха. Докато изчезваха, натякваха: „Как е възможно да сме спомени, щом тепърва ще се случим? Ясно е, че помниш само как се покатери чак до покрива на Гилдията на пекарите и откри, че някой е разхлабил всички мертеци, защото тъкмо това се случи ей сега, нали?“

И последният умиращ спомен прошепна: „Ей, ама това беше преди месеци…“

— Не, загадъчно падащо хлапе, ние не сме Лу Цзе — отрече гласът, който го заговори. — Можеш ли да се обърнеш насам?

Макар и твърде трудно, Нюгейт някак успя да извие глава. Сякаш беше заседнал в гъста смола.

Едър як младеж с мърляво жълто расо седеше върху катурнат сандък на няколко крачки от него. Щеше да прилича на монах, ако не беше косата му, защото тя пък приличаше на съвсем отделен организъм. Ако кажем, че беше черна и вързана на конска опашка, ще пропуснем шанса да употребим думата „чудовищна“. Това беше коса с характер.

— Общо взето, името ми е Сото — представи се мъжът, седнал под Лобсанг. — Марко Сото. Няма да си губя времето да запомням твоето, докато не научим дали ще живееш занапред, ако схващаш. Я ми кажи — някога замислял ли си се за добродетелите на духовния живот?

— За момента ли питаш? И още как! — избълва… да, Нюгейт. „Нали така се казвам? Защо все си спомням Лобсанг?“ — Ъ-ъ… чудех се дали не може да се захвана с друго занятие!

— Ще бъде благоразумна смяна на призванието — поощри го Сото.

— Това да не е нещо като магия?

Нюгейт пак се напъна да помръдне, но продължаваше да виси и да се върти полека във въздуха точно над очакващата го земя.

— Не съвсем. Ти май оформяш времето.

— Аз ли?! И как съм го направил?

— Не знаеш ли?

— Не знам!

— Ха, чуйте го само! — подхвърли Сото сякаш на невидим дружелюбен събеседник. — Вероятно въртящият момент на цял Забавител се изразходва, за да не причини дребното ти фокусче невъобразими вреди по целия свят, а ти не знаеш как си го направил?

— Не знам!

— Тогава ще те научим. Ще си живееш добре, пък и ще ти се открият чудесни перспективи. Поне… — изсумтя Сото — … ще бъдат за предпочитане спрямо сегашните.

Нюгейт напрегна сили, за да завърти още малко главата си.

— И на какво по-точно ще ме научите?

Мъжът въздъхна.

— Хлапе, още ли ще ме разпитваш? Идваш или не?

— Как?…

— Виж какво, предлагам ти шанс, какъвто се пада веднъж в живота, ако ме разбираш.

— И защо да е шанс, който се пада веднъж в живота, господин Сото?

— Явно не проумяваш. Ти, тоест Нюгейт Лъд, имаш шанс и ако го пропуснеш, втори просто няма да дочакаш.

Нюгейт обаче се поколеба. В известен смисъл продължаваше да пада. Нямаше представа защо е уверен в това, но знанието беше несъмнено като калдъръма под него. Сбъркаше ли в избора си, падането щеше да завърши. Дотук мина лесно. Само последните сантиметри щяха да се окажат непреодолимо затруднение.

— Няма как да не призная, че не съм доволен от посоката на житейския си път в момента — промърмори той. — И май ще имам полза, ако реша да я променя.

— Така е по-добре.

Косматият мъж извади изпод расото си нещо подобно на сгънато сметало. Но щом го разгърна, някои части изчезнаха с мимолетно блещукане, сякаш скочиха на място, където са недостъпни за погледа.

— Какво правите?

— Знаеш ли що е кинетична енергия?

— Не.

— Ама тъкмо от нея имаш в излишък. — Пръстите на Сото играеха по топчетата, които ту се появяваха, ту ставаха невидими. — Тежиш петдесетина килограма, нали?

Пъхна малкия уред в джоба си и отиде до близката каруца. Направи нещо неясно за Нюгейт и се върна.

— След броени секунди ще завършиш падането си — обясни Сото и остави някаква вещ на земята под момчето. — Опитай се да си го представиш като ново начало в живота ти.

Нюгейт падна. Удари се в земята. Въздухът припламна в алено, натоварената каруца отсреща подскочи цяла стъпка нагоре и се стовари тежко. Едно колело отхвърча настрана.

Сото се наведе и стисна вялата десница на Нюгейт.

— Как си? Някакви натъртвания?

— Малко ме наболява — призна потресеното момче.

— Може и да си по-тежичък, отколкото изглеждаш. Ако ми позволиш…

Сото го прихвана под раменете и го помъкна в мъглата.

— Може ли да отида до?…

— Не.

— Но гилдията…

— Не съществуваш за гилдията.

— Що за тъпотия, вписан съм в регистрите там.

— Не си вписан. Ще се погрижим за това.

— Как? Не можеш да пренапишеш историята!

— Хващаме ли се на бас за един долар?

— Ама аз в какво се на тресох?

— Ние сме най-тайното общество, което можеш да си представиш.

— Я гледай… И кои сте?

— Монасите на историята.

— Хъ… Изобщо не съм чувал за вас.

— Убеди ли се колко ни бива?

Точно толкова ги биваше.

А после времето просто изтече край него.

И настоящето се завърна.

— Добре ли си, момко?

Лобсанг отвори очи. Някой като че се опитваше да изтръгне едната му ръка от рамото.

Погледна над ръката си към Лу Цзе, който лежеше по корем на разлюляното надлезче и стискаше китката му.

— Какво стана?

— Според мен, момко, вълнението ти дойде в повечко. Само не поглеждай надолу.

Под Лобсанг нещо бучеше като извънредно разгневен пчелен рой. Той по навик реши да се озърне.

— _Казах ти да не поглеждаш надолу!_ Отпусни се.

Лу Цзе се изправи. Вдигна Лобсанг е изпъната ръка, сякаш носеше перце, и сандалите на момчето се озоваха над дъските на надлезчето. А под тях монасите тичаха по телените мостчета и крещяха.

— Тъй, стискай клепачи… не поглеждай надолу!… и аз ще те отведа до отсрещната страна, бива ли?

— Аз… ъ-ъ… си спомних… града, когато Сото ме намери… спомних си… — отпаднало мънкаше Лобсанг, влачейки се след метача.

— Можеше да се очаква в тези обстоятелства — отвърна Лу Цзе.

— Но… но аз помня, че там и тогава си спомних, че съм тук. И теб, и Мандалата!

— Не е ли речено в свещеното писание „Според мен стават много неща, за които и представа си нямаме“?

— Аз… Метачо, и до този текст още не съм стигнал.

Лобсанг усети по-хладен въздух, значи бяха влезли в прокопания през скалата тунел от другата страна на залата.

— Уви, едва ли ще го прочетеш в тукашните писания — промърмори Лу Цзе. — А, ето, вече можеш да отвориш очи.

Продължиха нататък, а Лобсанг си разтриваше главата, все едно се мъчеше да пропъди странните си мисли.

Зад тях синкавочервените завихряния около мястото, където щеше да падне момчето, постепенно избледняха и се стопиха.

Както е написано в „Първи свитък на Уен Вечно изненадания“, Уен и Дръвчо стигнали до зелената долина между извисяващите се върхове. И Уен изрекъл:

— Това е мястото. Тук ще има храм, посветен на нагъването и изглаждането на времето. Виждам го.

— А аз — не, учителю — признал си Дръвчо.

— Ето го къде е — посочил Уен и ръката му изчезнала.

— Аха, там ли? — промърморил Дръвчо.

Няколко черешови венчелистчета се зареяли към главата на Уен от едно дръвче, каквито виреели диви край поточетата.

— И този съвършен ден ще продължава вечно — промълвил той. — Въздухът е свеж, слънцето свети ярко, има лед в ручеите. Всеки ден в долината ще бъде този съвършен ден.

— Учителю, може да стане малко еднообразно — обадил се Дръвчо.

— Казваш го, защото още не знаеш как да боравиш с времето. Но аз ще те науча да се отнасяш с него като с палто — да го носиш при нужда и да го сваляш, щом не е необходимо.

— А ще се налага ли да го пера? — попитал Дръвчо.

Уен се взрял в него бавно и съсредоточено.

— Дръвчо, ти или прояви извънредно усложнено мислене, или твърде глупаво прекали с тази метафора. Според теб кое е вярно?

— Мисля, че съм тъп, учителю.

— Добре — похвалил го Уен. — Непредвидено благо е, Дръвчо, че си мой ученик в този момент, защото успея ли да науча теб, значи ще мога да науча всекиго.

На Дръвчо видимо му олекнало и той се поклонил.

— Чуй сега втората част от моя замисъл.

— Аха — промърморил Дръвчо.

Заблуждавал се, че си е придал мъдро изражение, макар че всъщност имал вид на човек, който си е спомнил за болезнен спазъм на червата.

— Когато замисълът има и втора част, учителю, значи е добър замисъл — добавил той.

— Намери ми пясък с всички цветове и плоска скала. Ще ти покажа начин да направиш видими теченията на времето.

— Както кажете.

— Моят замисъл има и трета част.

— _Трета_ част, значи?

— Мога да науча малцината надарени да владеят своето време, да го забавят или ускоряват, да го съхраняват и насочват като водата в тези потоци. Опасявам се обаче, че повечето хора не биха си позволили да развият тази способност. Длъжни сме да им помогнем. Налага се да създадем… устройства, които ще натрупват или отдават време, когато е необходимо, защото хората няма да напреднат, ако се носят като паднали листа в ручей. На хората им е нужна възможността да прахосват, наваксват, губят и печелят време. Това ще бъде нашата главна задача.

Лицето на Дръвчо се разкривило от усилието да проумее. После бавно вдигнал ръка.

Уен въздъхнал.

— Каниш се да попиташ какво стана с палтото, нали?

Дръвчо кимнал.

— Остави го това палто. То не е важно. Просто помни, че ти си чистият лист хартия, на който аз ще напиша… — Уен също вдигнал ръка, защото устата на Дръвчо се отворила — … поредната метафора, нищо повече. А сега, моля те, приготви нещо за обяд.

— В пряк или преносен смисъл, учителю?

— И в двата.

Ято бели птици изпърхало от дърветата и закръжило над главите им, преди да отлети другаде в долината.

— Ще има гълъби — изрекъл Уен, а Дръвчо се разбързал да накладе огън. — Всеки ден ще има гълъби.

Лу Цзе остави послушника в преддверието. Онези, които се отнасяха с неприязън към метача, вероятно биха се изненадали, че той отдели миг да оправи расото си, преди да влезе при игумена. Лу Цзе обаче пренебрегваше само правилата, не и хората. Стисна с два пръста папироската и я пъхна зад ухото си. Познаваше игумена почти от шест столетия и го почиташе. Не се намираха мнозина, които Лу Цзе да уважава. Повечето просто търпеше.

Обикновено метачът се погаждаше с хората в обратнопропорционална зависимост с важността на тяхното положение. И те му отвръщаха със същото. Старшите монаси… е, не може да се очакват лоши помисли сред постигнали просветлението особи. Вярно беше обаче и че щом зърнеха Лу Цзе да се мъкне нахално из храма, немалко от тях опетняваха своята карма. За мнозина с определен начин на мислене метачът беше лично оскърбление заради липсата на каквото и да било формално образование или официален пост, неговите глупости за Пътя и невероятните му постижения. Затова се чудеха, че игуменът изпитва симпатия към него — едва ли имаше друг човек в долината, толкова различен от метача, толкова учен, непрактичен и крехък. Но нали изненадата е заложена в самата природа на Вселената?

Лу Цзе кимна на младшите помощници, които отвориха голямата лакирана врата.

— Как е негова святост днес?

— Зъбите още го мъчат, о, Лу Цзе, но той поддържа приемствеността и наскоро направи първите си крачки напълно задоволително.

— Да, стори ми се, че чух гонгове по този повод.

Струпаните в средата на стаята монаси се отдръпнаха, щом Лу Цзе доближи кошарката с играчки. Уви, тя беше неизбежна принадлежност в момента. Игуменът тъй и не овладя изкуството на кръгообразното остаряване и по принуда постигаше дълголетие по традиционния начин — чрез серийно прераждане.

— А, Метачо! — Той непохватно захвърли жълтата си топка и се развесели. — Как са планините? Ишкам бишкитка, ишкам бишкитка!

— Няма съмнение, ваше преподобие, че успях да предизвикам вулканична дейност. Това ме насърчава.

— И се радваш на неизменно добро здраве, нали? — осведоми се игуменът, а пухкавата му ръчичка налагаше прътите на кошарката с дървено жирафче.

— Да, ваше преподобие. Радвам се да видя, че отново сте сред нас.

— Но не се справям добре с ходенето, за жалост… бишкитка, бишкитка, ишкам бишкитка. Уви, младите тела са своеволни… БИШКИТКА!

— Изпратил сте ми съобщение, ваше преподобие. То гласеше: „Подложи този на изпитание.“

— Какво ще кажеш за нашия… ишкам бишкитка, ишкам бишкитка, ишкам бишкитка ВЕДНАГА… младок Лобсанг Лъд? — Един помощник притича с чиния, отрупана със сладки сухарчета. — Впрочем ще си вземеш ли сухарче? — добави игуменът. — М-м-м, шладка бишкитка!

— Не, ваше преподобие. Имам си всички зъби, от които се нуждая.

— Лъд е същинска загадка, нали? Неговите наставници… вкушна бишкитка, м-м-м, м-м-м, бишкитка… ми казват, че е извънредно надарен, но някак не присъства изцяло тук. Ти обаче го познаваш отскоро и не знаеш цялата му история, затова… м-м-м, бишкитка… бих искал да чуя твоите непредубедени наблюдения… м-м-м, БИШКИТКА!

— Той е неуловимо бърз — сподели Лу Цзе. — Като гледам, може би ще започне да реагира на събитията, преди да са настъпили.

— Няма как да знаем това предварително. Ишкам мечо, ишкам мечо, ишкам, ишкам МЕЧО!

— Изправих го срещу Машината на непредвидимите топки в доджото за напреднали и той налучка отвора частичка от секундата преди топката да е излетяла.

— Да не е някаква… бълбук… телепатия?

— Ако и толкова проста машина притежава съзнание, май здравата сме загазили — отвърна Лу Цзе и вдиша дълбоко. — А в помещението на Мандалата той откри формите в хаоса.

— Позволил си на един послушник да види Мандалата?! — изпадна в ужас старшият помощник Ринпо.

— Ако искаш да провериш дали някой ще се научи да плува, направо го бутни в дълбокия вир — сподели убеждението си Лу Цзе и вдигна рамене. — Има ли друг начин?

— Но да я гледа без съответната подготовка…

— Той видя формите — натърти Лу Цзе. — И реагира към Мандалата.

Предпочете да не добави „А Мандалата реагира към него“. Искаше да си поблъска главата над това. Когато се наведеш да надзърнеш в бездната, от нея не се очаква да ти маха с ръчичка.

— И все пак… мечомечомечоуаауаа… е абсолютно забранено — напомни игуменът.

Порови нескопосано в играчките, взе голямо дървено кубче с картинка на весело синьо слонче и замери неточно Ринпо.

— Понякога си позволяваш твърде много, Метачо… виж, шлонче!

Помощниците изпляскаха с ръце при този признак за точно разпознаване на животни.

— Той видя формите. Знае какво става. Просто още не съзнава какво знае — упорито обясни Лу Цзе. — А още в първите секунди на срещата ни открадна от мен малък ценен предмет. Продължавам да недоумявам как извъртя този номер. Възможно ли е да бъде наистина толкова бърз без обучение? Кое е това момче?

Тик-так

Кое е това момиче?

Мадам Фраут, директорка на „Академия Фраут“ и създателка на „Метода на Фраут за обучение чрез забавление“, често се улавяше да умува над този въпрос, когато й предстоеше разговор с госпожица Сюзън. Разбира се, момичето беше нейна служителка, но… Честно казано, мадам Фраут не беше особено веща по темата за дисциплината и вероятно в това се криеха подбудите й да измисли своя Метод, който пък не изискваше никаква дисциплина. Почти винаги разчиташе на беседите с жизнерадостен тон, докато човекът отсреща не се откаже от ината си само защото го е срам заради нея.

Но госпожица Сюзън изглежда никога не се срамуваше от нищо.

— Причината да ви повикам тук, Сюзън, е… ъ-хъм, причината е…

— Оплаквания ли е имало? — подсказа й госпожица Сюзън.

— Ъ-ъ, не… ъ-ъ… макар че госпожица Смит ми каза… децата от вашия клас били… ъ-ъ, размирници. И твърди, че умението им да четат било твърде развито за нещастие…

— Госпожица Смит смята, че хубава книга е онази, в която се разказва за едно момченце и неговото кученце, което гони голяма червена топка. А моите деца свикнаха да очакват сюжет в книгите. Нищо чудно, че губят търпение. В момента с тях четем „Мрачни приказки“.

— Сюзън, това беше много груба забележка.

— Напротив, мадам. Беше изключително учтиво изказване. Щеше да е грубо, ако кажех, че цял кръг на ада е отделен за учителки като госпожица Смит.

— Но това е ужа… — Мадам Фраут се запъна и започна отново. — Засега изобщо не би трябвало да ги учите да четат! — сопна се тя, но с явна немощ.

Мадам Фраут се сви по-назад на стола си, щом госпожица Сюзън вдигна поглед към очите й. Момичето имаше смразяващата способност да насочва цялото си внимание към събеседника. Само забележимо по-свестен човек от мадам Фраут би могъл да издържи пробойната сила на този поглед. Той задълбаваше в душата и очертаваше червени кръгчета около частите й, които не харесваше. Погледнеше ли те, госпожица Сюзън сякаш поставяше оценка.

— Исках да кажа — смотолеви директорката, — че детството е време за игра и…

— … учение — допълни госпожица Сюзън.

— Учение чрез игра — вметна мадам Фраут и й олекна, че се измъкна на позната територия. — В края на краищата котенцата и кученцата…

— … порастват и стават котки и кучета, а това е още по-скучно — прекъсна я госпожица Сюзън, — докато децата би трябвало да пораснат до зрелост.

Мадам Фраут въздъхна. Не виждаше как да постигне някакъв напредък. Всеки път се повтаряше едно и също. Знаеше, че е безсилна. Новините за госпожица Сюзън се разнасяха. Разтревожени родители бяха потърсили спасение в „учението чрез игра“, защото се бяха отчаяли, че отрочетата им ще свикнат с „учението чрез вслушване в думите на околните“. Напоследък установяваха, че децата се прибират вкъщи донякъде укротени и склонни към размисъл, а и отрупани с домашна работа, която — изумително! — вършеха, без да ги подканят и дори с помощта на кучето. Връщаха се у дома и с разни истории за госпожица Сюзън.

Госпожица Сюзън говорела всички езици. Тя знаела всичко за всяко нещо. От нея бликали чудесни идеи за учебни екскурзии…

… което беше особено смущаващо, защото доколкото мадам Фраут знаеше, нямаше нито една официално организирана екскурзия. Минеше ли край класната стая на госпожица Сюзън, чуваше делова тишина. Това я дразнеше. Напомняше й за лошото отминало време, когато децата били „държани насила“ в класните стаи, в тези същински „тъмници за детския ум“. Но други учителки твърдяха, че имало и звуци. Понякога се чувало слабо плискане на морски вълни или шумове на джунгла. А и мадам Фраут би могла да се закълне (ако беше от хората, които се кълнат в нещо), че поне веднъж отвътре се разнасяше врява на разгорещена битка. Това нерядко беше присъщо на „учението чрез игра“, но в конкретния случай гръмкият зов на бойни рогове, свистенето на стрели и писъците на посечените й се сториха прекомерни.

Втурна се да отвори вратата и усети как нещо изсъска покрай главата й. Завари госпожица Сюзън седнала на табуретка, а класът се бе подредил със скръстени крака в притихнал и захласнат, полукръг пред нея. Мадам Фраут ненавиждаше тъкмо такива старомодни сценки, сякаш децата бяха някакви „молители пред олтара на знанието“.

Никой не продума. Зяпналите я деца и госпожица Сюзън подчертаха ясно с учтивото си мълчание, че я чакат да излезе.

Тя изхвърча гневно в коридора и бравата щракна зад гърба й. Чак тогава зърна дългата, грубо изработена стрела, която още потрепваше в отсрещната стена.

Мадам Фраут се обърна към вратата с познатата зелена боя и пак погледна към стрелата.

Която вече липсваше.

Прехвърли Джейсън в класа на госпожица Сюзън. Съзнаваше колко жестоко постъпва, от друга страна обаче смяташе, че води своеобразна необявена война.

Ако децата бяха оръжия, Джейсън щеше да бъде забранен с международен договор. Родителите на момчето пърхаха около него, а то успяваше да задържи вниманието си върху нещо за около минус пет-шест секунди, освен когато се впуснеше в изобретателна жестокост спрямо малки пухкави животинки. Тогава проявяваше завидно търпение. Джейсън риташе, удряше, хапеше и плюеше. А рисунките му уплашиха до полуда дори госпожица Смит, която обикновено се сещаше за какво да похвали всяко дете. Той несъмнено беше дете с особени потребности. Според общото мнение в учителската стая първата неотложна необходимост беше прогонването на злите духове от него.

Мадам Фраут стигна до падението да подслушва зад вратата. Чу първата бясна лиготия на Джейсън за деня, после настана тишина. Не различи добре думите на госпожица Сюзън.

Половин час по-късно си измисли повод да влезе в класната стая. Джейсън помагаше на две момиченца да изработят картонено зайче.

След време родителите му споделиха, че били смаяни от промяната у тяхното дете, но — както се оказа — Джейсън вече настоявал да заспива само със запален фенер в стаята.

Мадам Фраут се помъчи да разпита новопостъпилата учителка. Все пак дори блестящите препоръки не отменяха факта, че госпожица Сюзън беше нейна служителка. Сблъска се със затруднение — госпожица Сюзън някак успяваше да й пробута какви ли не приказки, така че мадам Фраут прекратяваше разговора предоволна. Едва в кабинета си установяваше, че не е чула нито един изчерпателен отговор, но беше твърде късно.

И продължи да си бъде твърде късно, защото вече имаше списък на деца, чакащи да бъдат приети в училището. Родителите бяха готови да се избият, за да настанят чедата си в паралелката на госпожица Сюзън. А що се отнася до някои истории, които малчуганите разказваха у дома… Е, всеизвестно е какво живо въображение имат децата, нали?

Въпреки всичко не можеше да подмине току-така съчинението на Риченда Хигс. Мадам Фраут напипа очилата си — беше прекалено суетна да ги носи през цялото време на носа си и те висяха на верижка около шията й. Пак се зачете в текста, който гласеше:

Човек само от кости дойде да ни говори, но изобщу ни беше страшен и си дуведе голям бял кон. Ние пугалихме конйъ. Човека си имаше и гуляма куса. Разказа ни интиресни неща и ни заръча да внимаваме, къто пресичаме улицъта.

Мадам Фраут подаде листчето над бюрото, а госпожица Сюзън го взе и се взря сериозно. Извади червен молив от джоба си, нанесе няколко поправки и върна съчинението.

— Е? — подкани я мадам Фраут.

— Да, още не е много добре с правописа. И все пак е направила смел опит.

— А кой… Какъв е този голям бял кон в класната стая?

Госпожица Сюзън я изгледа със съжаление и промълви:

— Мадам, как е възможно някой да доведе кон в класната стая? Нали трябва да го качи по две стълбища?

Този път обаче мадам Фраут нямаше намерение да губи устрема си. Подаде още едно кратко съчинение.

Днеска ни говори господин Слумф той е караконджул ама вече е свестен. Научи ни как да се разправяме с другите дето не са. Може да си метнеш удеялото на главата, ама е по-добре да го сложиш на главата на караконджула, щото той си мисли че го няма и изчезва. Разказа ни много случки за хора дето ги е плашил ама ни утеши че щом г-ца Сюзън ни е учителка, не вярва в нашите къщи да се завъдят страшилища щото никой караконджул не щял да налети на г-цата.

— Караконджули ли, Сюзън? — процеди мадам Фраут.

— Ех, какви са фантазьори тези дечица — отрони госпожица Сюзън, без мускулче да трепне на лицето й.

— Нима запознавате толкова малки деца със света на окултното? — попита мадам Фраут, изпълнена с подозрения.

Твърде добре знаеше, че такива приумици водят до ужасни разправии с родителите.

— О, да.

— _Какво?!_ Но защо?!

— За да не се стреснат като по-големи — невъзмутимо обясни госпожица Сюзън.

— Госпожа Робъртсън обаче сподели с мен, че нейната Ема обикаляла къщата и търсела чудовища в шкафовете! А досега винаги се е страхувала ОТ тях!

— Носила ли е пръчка? — прояви интерес Сюзън.

— Носила е сабята на баща си!

— Бива си го това момиче.

— Чуйте ме, Сюзън… Струва ми се, че се досещам какво се опитвате да постигнете… — подхвана мадам Фраут, макар че нямаше и помен от досещане. — … но родителите не проявяват разбиране към подобни начинания.

— Така е — съгласи се госпожица Сюзън. — Откровено казано, понякога си мисля, че хората трябва да бъдат подлагани на строг изпит, за да им се разреши да станат родители. А не само да владеят практическите умения.

— Въпреки всичко сме длъжни да уважаваме и тяхното мнение — възрази мадам Фраут, но крайно неубедително, защото и нея честичко я спохождаха подобни идеи.

Ами онази родителска среща? Мадам беше твърде неспокойна, за да следи по-внимателно какво прави най-новата учителка. Само виждаше, че сяда при родителските двойки и им говори кротко. Така беше до мига, когато майката на Джейсън награби един стол и подгони бащата, за да го халоса. На следващия ден в училището за госпожица Сюзън бе доставен огромен букет от майката и още по-великански сноп цветя от бащата.

Немалко други майки и бащи си тръгнаха от срещата с госпожица Сюзън угрижени или разтревожени. Мадам Фраут не се съмняваше, че е имало въздействие, защото щом наближи моментът родителите да платят таксата за следващия срок, за пръв път видя всички да носят парите с такова желание.

Ето, пак същото… Директорката мадам Фраут, която неспирно мислеше за доброто си име, разходите и таксите, понякога неволно се заслушваше в слабичкия гласец на госпожица Фраут, която някога беше способна, макар и притеснителна учителка, а напоследък свиркаше възторжено и насърчаваше от душа Сюзън да продължава в същия дух.

Момичето пред нея като че се обезпокои.

— Мадам, недоволна ли сте от моята работа?

И мадам Фраут тутакси изпадна в безизходица. Никак не беше доволна, но по най-неподходящите причини. С всяка минута през този разговор проумяваше все по-отчетливо, че не би посмяла да уволни госпожица Сюзън или, което щеше да е още по-лошо, да я пусне да си отиде по свое желание. Ако Сюзън основеше училище и мълвата плъзнеше, тукашният рай на „учението чрез забавление“ щеше да умре от кръвозагуба заради избягалите ученици и загубените такси.

— Да, разбира се… Не, всъщност не… в един или друг смисъл… — оплете се и изведнъж забеляза, че госпожица Сюзън се е вторачила някъде встрани.

Там имаше… Мадам Фраут припряно хвана очилата си, но верижката се оплете в копчетата на блузата й. Присви очи към лавицата над камината и се помъчи да различи нещо в размазаното петно.

— О, но това прилича на… бял плъх с черно наметалце — смънка тя. — И отгоре на всичко ходи на задните си лапички! Вие виждате ли го?

— Не мога да си представя плъх с наметалце — отрече госпожица Сюзън.

После въздъхна и щракна с пръсти. Не че щракането имаше някакво значение, по-важно беше, че времето спря.

Поне за всекиго освен за госпожица Сюзън.

Не спря и за плъхчето върху лавицата.

По-точно беше скелетче на плъх, но това не му пречеше да предприеме опит за кражба от стъкленицата с бонбонки, които мадам Фраут държеше в кабинета си за „добрите дечица“.

Сюзън прекрачи натам решително и хвана наметалцето за яката.

— ПИСУК? — невинно попита Смърт на мишките.

— _Знаех си_, че беше ти! — троснато заяви Сюзън. — Как смееш отново да идваш тук?! Не схвана ли намека онзи ден? И не си мисли, че не те видях, когато дойде да прибереш Хенри Хамстера миналия месец! Знаеш ли колко е трудно да преподаваш география, когато виждаш някой да рита с такова удоволствие малката въртележка в клетката?

— НХЪ, НХЪ, НХЪ — разкикоти се плъхчето.

— И хрускаш бонбон! Веднага го върни в стъкленицата!

Сюзън пусна плъхчето на бюрото пред временно вцепенената мадам Фраут и се подвоуми.

Открай време много внимаваше да се държи прилично, но понякога на човек му се налага да признае и пред себе си кой е всъщност. Затова издърпа най-долното чекмедже и провери докъде е спаднала течността в бутилката, която беше закрилничка и утешителка на мадам в прекрасния свят на образованието. Установи с удоволствие, че през последните дни старото момиче е гълтало по-умерено този бълвоч. Повечето хора си имат собствено средство да запълват празнотите между своите представи и действителността, понякога далеч по-неприятно от едно шише джин.

Освен това отдели малко внимание на личните книжа на мадам. За Сюзън няма как да не кажем, че и за миг не би се усъмнила дали в постъпката й има нещо нередно, но не би одобрила, разбира се, ако я извърши някой друг освен Сюзън Сто Хелит. Книжата бяха прибрани в нелошо изработен сейф, който би отворил работа и на изпечен касоразбивач за поне двайсетина минути. Фактът, че вратичката се отвори след първото докосване на пръстите й, подсказваше особените обстоятелства.

За госпожица Сюзън не съществуваха затворени врати. Това си беше семейна черта. Някои вродени особености се наследяват чрез душата.

Щом се запозна с текущите училищни дела, преди всичко за да натякне на плъхчето, че никой не може да я призовава незабавно, тя се изправи.

— Добре, де — промълви отегчено. — Ти ще ми досаждаш неуморно, нали? Во век и веков.

Смърт на мишките склони глава настрана и я изгледа.

— ПИСУК — изцвърча подкупващо.

— Е, да, харесвам си го — призна тя. — По своему. Но… и ти знаеш, че така не бива. За какво съм му притрябвала аз? Та той е Смърт! Не може да се каже, че е безпомощен! А аз съм обикновен човек!

Плъхчето изписука отново, скочи на пода и се втурна през затворената врата. След секунда пак се подаде и й махна настойчиво.

— Ох, както кажеш — примири се Сюзън. — Обикновен човек съм през повечето време.

Тик-так

А кой ли е пък този Лу Цзе?

Рано или късно всеки послушник стигаше до този сложно заплетен въпрос. Случваше се да минат години, преди да открият, че дребничкият човечец, който премиташе подовете наоколо и безропотно извозваше съдържанието на помийната яма, а нерядко ръсеше объркващи сентенции, присъщи за някаква далечна страна, е именно легендарният герой, който им обещаваха да срещнат някой ден. И тогава, застанеха ли пред него, най-прозорливите сред тях всъщност се изправяха пред себе си.

Повечето метачи идваха от селцата в долината. Смятаха ги за служители на манастира, но никой не ги почиташе. Вършеха цялата черна работа, която другите не искаха да вършат. Те бяха… фигури от фона — подкастряха черешовите дръвчета, миеха с парцал пода, почистваха езерцата с шараните и непрекъснато метяха. Нямаха имена. Тоест… по-склонен към размисъл послушник би си напомнил, че те несъмнено имат имена, защото метачите все някак се разпознават помежду си. На територията на манастира обаче никой не изричаше имената им, а само нареждания какво да свършат. Не се знаеше къде отиват нощем. Не бяха нищо повече от метачи. Но пък същото важеше и за Лу Цзе.

Един ден групичка старши послушници решиха да сторят пакост и прекатуриха с ритници малкото олтарче, което Лу Цзе бе поставил до спалната си рогозка.

На другия ден нито един метач не се зае с работата си. Останаха си по колибите, чиито врати бяха залостили. След като разпита за причината, игуменът (по онова време петдесетгодишен за пореден път) извика тримата послушници в своята стая. На стената бяха облегнати три метли. Ето какво рече на послушниците:

— Знаете ли за страшната битка на Петте града, която не се разгоряла, защото вестоносецът пристигнал навреме?

Знаеха. Това беше един от първите им уроци. Поклониха се подплашено, защото пред тях все пак седеше самият игумен.

— Следователно знаете, че когато от единия крак на коня паднала подковата, ездачът съзрял старец, който бутал по пътя количка с наковалня и носел сандъче с ковашки инструменти?

Знаеха.

— А знаете ли, че този човек беше Лу Цзе?

Знаеха.

— Несъмнено знаете и че Джанда Трап, Велик майстор на окидоки, торо-фу и чанг-фу, е отстъпвал досега пред един-единствен човек?

Знаеха.

— И че този човек е Лу Цзе?

Знаеха.

— Знаете добре и че снощи сритахте един малък олтар, нали?

Знаеха.

— А знаехте ли, че олтарът си има и собственик?

Мълчаха. И тогава най-схватливият сред послушниците застина от уплаха, опули се към игумена, преглътна на сухо, взе една от метлите и излезе от стаята.

Другите двама бяха по-мудни духом и трябваше всичко да им бъде набито в главите.

Единият възкликна:

— Но това беше някакво си олтарче на метач!

— Ще вземете метлите и ще метете — нареди игуменът. — Ще продължите да метете всеки ден до деня, когато отидете да намерите Лу Цзе и се престрашите да му кажете: „Метачо, аз бях онзи, който прекатури и разпиля твоя олтар, и сега най-смирено ще те последвам до доджото на Десети джим, за да науча Правия път.“ Едва тогава, стига да имате сили за това, ще можете да подновите учението си тук. Разбрахте ли ме?[6]

Другите монаси се оплакваха, макар и рядко, но все се намираше кой да изрече:

— Помнете, че Пътят на Лу Цзе не е нашият път. Помнете, че той е научил всичко, като е метял незабелязан, докато послушниците са слушали наставниците си. Помнете, че е бил навсякъде и е извършил всевъзможни дела. Може и да е… особняк, но помнете, че е влязъл в твърдина, пълна с въоръжени мъже и капани, но въпреки това се е погрижил Пашата на Мунтаб да се задави с най-невинна рибешка кост. Няма монах, по-умел от Лу Цзе в намирането на Времето и Мястото.

Случваше се някой от неосведомените да попита:

— Що за Път е този, който му дава такава мощ?

И чуваше в отговор:

— Това е Пътят на госпожа Мариета Космипилитска, улица „Куирмска“ 3, Анкх-Морпорк, „Стаи под наем на съвсем разумни цени“. Не, и ние не го разбираме. Както изглежда, всички тези слова са някакви житейски глупости от всекидневието.

Тик-так

Лу Цзе изслуша старшите монаси, облегнат върху дръжката на метлата. Изслушването беше изкуство, което усъвършенстваше с годините. Слушаш ли дълго и съсредоточено, хората ще ти кажат повече, отколкото смятат, че знаят.

— Сото е добър оперативен агент — вметна накрая. — Голям чудак, но и способен.

— Онова падане пролича дори в Мандалата — обясни Ринпо. — Момчето не е знаело нито едно от подходящите в случая действия. Сото твърдеше, че го е направило инстинктивно. Заяви, че не е виждал друг човек, стигнал по-близо до пълното зануляване. След не повече от час го качил на една кола, отправила се към планините. А след това цели три дни изпълнявал „Затварянето на цветчето“ в Гилдията на крадците, където момчето явно е подхвърлено в съвсем младенческа възраст.

— А затварянето успешно ли е протекло?

— Разрешихме да бъде използван времевият въртящ момент на два Забавителя. Не е изключено шепа хора да имат бледи останки от спомени, но онази гилдия поначало е многолюдно и оживено място.

— Нито братя, нито сестри. И не познава родителската обич. Само братството на крадците — печално промълви Лу Цзе.

— Все пак е бил талантлив крадец.

— И аз бях готов да се обзаложа за това. На колко години е?

— Както изглежда, на шестнадесет или седемнадесет.

— Значи твърде пораснал, за да бъде научен.

Старшите монаси се спогледаха.

— Ние не можем да го научим на нищо — потвърди наставникът на послушниците. — Той…

Лу Цзе го прекъсна, вдигайки кльощавата си ръка:

— Позволи ми да позная. Вече знае всичко, нали?

— Сякаш му казваме нещо, което за миг се е изплъзнало от паметта му — добави Ринпо. — Скоро го обземат скука и гняв. Умът му не е изцяло при нас, ако питаш мен.

Лу Цзе се почеса по изцапаната от тютюн брадица.

— Загадъчно момче — промърмори замислено. — С вродена дарба.

— И се питаме… ишкам гърне, ишкам гърне, ишкам гърне… защо точно сега, в този момент? — намеси се игуменът, като дъвчеше крачето на мъничък дървен як.

— Но нима не е речено „Има си време и място за всичко“? — подхвърли Лу Цзе. — Впрочем, преподобни господа, вие преподавате на ученици от стотици години. Аз съм обикновен метач.

Разсеяно протегна ръка тъкмо когато якът изхвърча от непохватните пръстчета на игумена и хвана играчката насред полет.

— Лу Цзе — пак заговори наставникът на послушниците, — накратко казано, ние не можахме да научим и теб. Помниш ли?

— Но после открих своя Път — изтъкна Лу Цзе.

— Ще го учиш ли? — направо попита игуменът. — Момчето има нужда… ъмм бръмм… да открие себе си.

— Не е ли речено в писанията „Имам само две ръце“? — промърмори Лу Цзе.

Ринпо се озърна към наставника на послушниците.

Все още умислен, сякаш умът му блуждаеше другаде, Лу Цзе произнесе:

— Може да има само тук и сега. Защото в писанията е речено „Никога не вали, а се лее като из ведро“.

Ринпо май се озадачи, но го осени откровение.

— Кана! — доволно възкликна той. — И от нея не вали, а се лее като из ведро!

Лу Цзе натъжен завъртя глава.

— А пък звукът от пляскането с една ръка е „пл“. Така да бъде, ваше преподобие. Ще му помогна да намери някакъв Път. Имате ли да ми кажете още нещо, преподобни господа?

Тик-так

Щом Лу Цзе се върна в преддверието, Лобсанг се изправи, но колебливо, като че го досрамя да прояви уважение.

— Така, чуй сега правилата — подхвана Лу Цзе в движение, докато го подминаваше. — Първо, договаряме се, че няма да ми викаш „учителю“, иначе ще те нарека на някоя скапана буболечка. Не е моя работа да ти налагам послушание, ти сам ще си го наложиш. Защото не е ли речено в писанията „Туй нещо аз няма да го търпя и толкоз“? Прави каквото ти казвам и ще се погаждаме. Нещо да питаш?

— Какво? Искаш ме за свой ученик? — ахкаше Лобсанг, подтичвайки след него.

— Хич не искам ученици на моите години, ама бездруго ще ми бъдеш ученик, затова нека се опрем само на добрите страни в положението, бива ли?

— И ще ме научиш на всичко?

— Де да знам дали ще е „всичко“! Например не съм задълбавал много в минералогията откъм ползата й в криминалистиката. Ще те науча обаче на всичко, за което съм уверен, че ще ти послужи.

— Кога?

— Става късничко…

— Значи утре заран?

— О, преди зазоряване. Аз ще те събудя.

Тик-так

На известно разстояние от Академията на мадам Фраут се намираше Езотеричната улица, където бяха разположени немалко клубове на джентълмени. Би било проява на излишен цинизъм да изтъкнем, че там понятието „джентълмен“ се тълкуваше простичко — „човек, който може да си позволи годишна членска вноска от петстотин долара“. Освен това кандидатите трябваше да бъдат одобрени от мнозина други джентълмени, които също можеха да си позволят тази членска вноска.

Тамошните господа не понасяха лесно женска компания. Не се опитваме да намекнем, че бяха от онези господа, които си имаха свои клубове в съвсем друг квартал, обзаведени с далеч по-изискан вкус, и където цареше несравнимо по-голямо оживление. Тези господа бяха израснали и живели под напътствията и поученията на бавачки, гувернантки, икономки, майки и съпруги. След четири-пет десетилетия подобно всекидневие средностатистическият кротък джентълмен се предаваше и бягаше колкото се може по-учтиво в някой от клубовете, където можеше да прахоса следобеда, задрямал в дълбоко меко кресло, и то разкопчал горното копче на панталона си.[7]

Най-подбрана беше членската маса на клуба „Снобинс“, където властваше горе-долу следната атмосфера — нямаше никаква нужда Сюзън да прибягва до невидимост, защото знаеше, че мъжете тук изобщо не са в състояние да я съзрат или да повярват в присъствието й. В клуба не се допускаха жени освен по изключение съгласно член 34Б от устава. Този текст със забележимо нежелание позволяваше особите от женски пол в семейството или достойни омъжени дами на възраст над тридесет години да бъдат канени на чай в Зелената гостна от 15,15 до 16,30 часа следобед, стига там да присъства поне един представител на персонала. Условието беше в сила толкова отдавна, че повечето членове смятаха тези седемдесет и пет минути за единствения период през денонощието, когато на жените е разрешено да съществуват. Следователно всяка жена, забелязана в клуба по друго време, беше заблуда на въображението им.

В случая със Сюзън, облякла строгата си черна дреха на учителка и обула високи ботуши, чиито токове някак се удължаваха, щом пак станеше внучка на Смърт, може би налучкваха самата истина.

Тракането на токовете отекваше по мраморните подове, когато тя се запъти към библиотеката.

Тя още тънеше в недоумение защо Смърт започна да се мярка тук. Разбира се, той притежаваше много от достойнствата, присъщи на един джентълмен. Имаше свое имение в провинцията (е, да, далечна и тъмновата провинция), беше безукорно точен, отнасяше се любезно с всички срещнати (а рано или късно срещаше всекиго), обличаше се добре, макар и в твърде тъмни тонове, чувстваше се като у дома си във всякаква компания и беше прочут като добър ездач.

Единствено фактът, че беше Мрачният жътвар, малко разваляше иначе безукорния му образ.

Повечето тапицирани кресла в библиотеката бяха заети от доволни хора, погълнали обяда си, които използваха екземплярите на „Анкх-морпоркски вестник“ като малки палатки. Сюзън се огледа и откри вестника, под който се забелязваха долната половина на черно наметало и две костеливи стъпала. А и на креслото бе облегната коса. Тя повдигна широките листове.

— ДОБЪР ДЕН — поздрави я Смърт. — ТИ ОБЯДВА ЛИ?

— Дядо, защо се държиш така? Много добре знаеш, че ти никога не спиш.

— ТАКА СИ ПОЧИВАМ. ТИ ДОБРЕ ЛИ СИ?

— Бях добре, докато не се появи онова плъхче.

— НАПРЕДВАШ ЛИ В ПРОФЕСИЯТА? ЗНАЕШ, ЧЕ НЕ СИ МИ БЕЗРАЗЛИЧНА.

— Благодаря ти — смънка Сюзън. — Сега ми кажи защо…

— НИМА ИМА ВРЕДА ОТ РАЗМЯНАТА НА МАЛКО ЛЮБЕЗНОСТИ?

Тя въздъхна. Знаеше какво се крие зад техните дрязги и мисълта за това никак не я радваше. Беше мъничка, тресяща се и нажалена мисъл — всеки от двамата имаше само другия в целия свят. Ето, каза си го. Мисъл, която хлипа в носната си кърпичка.

Вярно, Смърт имаше и своя лакей Албърт. Разбира се, при него беше и Смърт на мишките, ако такава компания изобщо влизаше в сметките.

А пък Сюзън…

Е, тя беше отчасти безсмъртна и това напълно обобщаваше тегобите й. Имаше способността да вижда онова, което наистина съществува[8], можеше да облича и съблича времето като мантия. Рамките, които ограничаваха останалите — например гравитацията, — важаха за нея само, ако тя пожелаеше. А колкото и да се опитваше, подобни особености се отразяваха зле на отношенията й с околните. Никак не е лесно да поддържаш връзки с хората, ако някаква частичка у теб ги вижда като временен сбор от атоми, които ще са се пръснали след няколко десетилетия.

По това имаше прилика с частичката у Смърт, за която не бе лесно да поддържа връзки с хората, започнеше ли да ги възприема като действителни същества.

Не минаваше ден, без тя да съжалява, че е обременена с толкова чудата наследственост. Но веднага се питаше какво ли е да крачиш из света, без да забелязваш скалите под краката си и звездите в небето, да имаш само пет сетива, да си почти сляпа и едва ли не глуха…

— ДЕЦАТА ДОБРЕ ЛИ СА? ХАРЕСА МИ КАК МЕ НАРИСУВАХА.

— Да. Как е Албърт?

— И ТОЙ Е ДОБРЕ.

… и изобщо да не се дразниш от размяната на любезности, не пропусна да добави наум Сюзън. В толкова препълнената Вселена обаче просто няма място за празни приказки.

— НАБЛИЖАВА КРАЯТ НА СВЕТА.

Е, това вече беше сериозен разговор.

— Кога?

— ИДНАТА СРЯДА.

— Защо?

— РЕВИЗОРИТЕ СЕ ВЪРНАХА.

— Онези гадни дребни нещица ли?

— ДА.

— Мразя ги.

— АЗ, РАЗБИРА СЕ, НЯМАМ НИКАКВИ ЧУВСТВА — изрече Смърт с непроницаемото изражение, достъпно само за един череп.

— Какво са намислили този път?

— НЕ БИХ МОГЪЛ ДА КАЖА.

— Нали уж имаш спомени от бъдещето!

— ТАКА Е. НО НЕЩО СЕ Е ПРОМЕНИЛО. СЛЕД СРЯДА НЯМА НИКАКВО БЪДЕЩЕ.

— Все нещо има, ако ще и пръснати парчетии!

— НЯМА. СЛЕД ЕДИН ЧАСА СЛЕДОБЕД ИДНАТА СРЯДА НЯМА НИЩО. ПРОСТО ЕДИН ЧАСЪТ СЛЕДОБЕД ИДНАТА СРЯДА ЩЕ СЕ ПРОТОЧИ БЕЗКРАЙНО. НИКОЙ НЯМА ДА ЖИВЕЕ. НИТО ПЪК ЩЕ УМИРА. ТОВА ВИЖДАМ В МОМЕНТА. БЪДЕЩЕТО Е ПРОМЕНЕНО. РАЗБИРАШ ЛИ?

— А това какво общо има с мен?

Сюзън знаеше, че въпросът й би прозвучал глупаво за всекиго освен за Смърт.

— МИСЛЯ, ЧЕ КРАЯТ НА СВЕТА ЗАСЯГА ВСИЧКИ НИ. А ТИ НА КАКВО МНЕНИЕ СИ?

— Ясно ти е защо питам!

— УБЕДЕН СЪМ, ЧЕ Е СВЪРЗАНО С ПРИРОДАТА НА ВРЕМЕТО — И ВЕЧНА, И ЧОВЕШКА. ИМАШЕ НЯКОИ… СМУЩЕНИЯ.

— Ще причинят нещо на дамата Време ли? Защо ли си мислех, че не им е позволено да вършат такива неща?

— НА ТЯХ — НЕ. НО ХОРАТА МОГАТ. ВЕЧЕ БЕ СТОРЕНО ВЕДНЪЖ.

— Никой не е толкова тъп…

Сюзън стисна устни. Естествено винаги ще се намерят толкова тъпи хора. Някои типове са готови да направят всякаква идиотщина от чисто любопитство какъв ще бъде резултатът. Ако сте сложили голям превключвател в дъното на затънтена пещера и сте написали на стената „Превключвател за края на света. МОЛЯ, НЕ ПИПАЙТЕ!“, боята дори не би успяла да изсъхне.

Тя поумува още малко. Смърт я наблюдаваше внимателно.

Накрая Сюзън промълви:

— Колкото и да е смешно, четох от една книга на децата в класа. Намерих я на бюрото си. Заглавието е „Мрачни приказки“…

— А, ДА, МИЛИ РАЗКАЗЧЕТА ЗА МАЛКИТЕ ЧОВЕЧЕТА — вметна Смърт без дори помен от ирония.

— … и почти всичко вътре е за ужасната гибел на зли хора. Ама че смахнато. Децата като че остават много доволни. Изобщо не се плашат…

Смърт премълча.

— … освен от приказката за Стъкления часовник в Бад Шушайн — добави Сюзън, също вперила поглед в черепа насреща. — Тя ги разстрои, макар да има някакво подобие на щастлив край.

— МОЖЕ БИ ЗАЩОТО ИСТОРИЯТА Е ИСТИНСКА.

Сюзън познаваше Смърт твърде отдавна, за да оспорва твърденията му.

— Май вече разбирам. Погрижил си се книгата да попадне пред очите ми.

— ДА. ВПРОЧЕМ ГЛУПОСТИТЕ ЗА ПРЕКРАСНИЯ ПРИНЦ И ТАКА НАТАТЪК ОЧЕВИДНО СА ДОБАВЕНИ ПО-КЪСНО. РАЗБИРА СЕ, РЕВИЗОРИТЕ НЕ ИЗОБРЕТИХА ЧАСОВНИКА. ТОЙ БЕ ДЕЛО НА ЕДИН БЕЗУМЕЦ. ТЕ ОБАЧЕ МНОГО УМЕЛО СЕ ПРИСПОСОБЯВАТ. НЕСПОСОБНИ СА ДА ИЗОБРЕТЯТ НИЩО, НО СА МАЙСТОРИ НА ПРИСПОСОБЯВАНЕТО. И СЕГА ЧАСОВНИКЪТ СЕ СЪЗДАВА НАНОВО.

— Времето наистина ли спря?

— ДАМАТА ВРЕМЕ БЕ ХВАНАТА В КАПАН. САМО ЗА МИГ, НО ПОСЛЕДСТВИЯТА ОЩЕ СА НАВСЯКЪДЕ ОКОЛО НАС. ИСТОРИЯТА БЕ РАЗТРОШЕНА, ПРЪСНАТА НА ПАРЧЕТА. НИТО ЕДНО МИНАЛО ВЕЧЕ НЕ БЕ СВЪРЗАНО С НИТО ЕДНО БЪДЕЩЕ. МОНАСИТЕ НА ИСТОРИЯТА БЯХА ПРИНУДЕНИ ДА ГРАДЯТ ВСИЧКО НА ПРАКТИКА ОТ САМОТО НАЧАЛО.

В такъв момент Сюзън изобщо не би си направила труда да ръси безсмислици от рода на „Това е невъзможно“. Казваха ги само хора, които се заблуждаваха, че живеят в света на действителността.

— Това сигурно им е отнело доста… време.

— ЕСТЕСТВЕНО ВРЕМЕТО НЕ ГИ ПРИТЕСНЯВАШЕ. ТЕ СИ СЛУЖАТ С ЕДИН ВИД ГОДИНИ, ОБВЪРЗАНИ С ЧОВЕШКИЯ ПУЛС. УПОТРЕБИХА ОКОЛО ПЕТСТОТИН ОТ ТЯХ.

— Но ако историята е била пръсната, откъде са взели…

Смърт събра върховете на пръстите си.

— СЮЗЪН, ТРЯБВА ДА МИСЛИШ ВРЕМЕВО. ДОКОЛКОТО МИ Е ИЗВЕСТНО, ТЕ ОТКРАДНАХА МАЛКО ВРЕМЕ ОТ ПО-РАННА ЕПОХА В СВЕТА, КЪДЕТО ТО БЕ ПРАХОСВАНО ЗА ИЗОБИЛНО НАВЪДИЛИТЕ СЕ ВЛЕЧУГИ. В КРАЯ НА КРАИЩАТА КАКВО ОЗНАЧАВА ВРЕМЕТО ЗА ЕДИН ГРАМАДЕН ГУЩЕР? ВИЖДАЛА ЛИ СИ ЗАБАВИТЕЛИТЕ, С КОИТО РАБОТЯТ ОНЕЗИ МОНАСИ? ВЕЛИКОЛЕПНИ УСТРОЙСТВА. ИМАТ СВОЙСТВОТО ДА МЕСТЯТ ВРЕМЕТО, ДА ГО СЪХРАНЯВАТ, РАЗТЕГЛЯТ… ИЗВЪНРЕДНО ХИТРОУМНО. АКО ПЪК ПИТАШ КОГА СЕ СЛУЧИ, ТОЗИ ВЪПРОС СЪЩО Е ЛИШЕН ОТ СМИСЪЛ. КОГАТО ШИШЕТО СЕ СЧУПИ, ИМА ЛИ ЗНАЧЕНИЕ ТОЧНО КЪДЕ Е БИЛО УДАРЕНО? ПОНЕ Е ЯСНО, ЧЕ ОТЛОМКИТЕ ОТ СЛУЧКАТА ВЕЧЕ НЕ СЪЩЕСТВУВАТ В СЪГРАДЕНАТА НАНОВО ИСТОРИЯ.

— Чакай, чакай… Как е възможно да вземеш парче от някакъв… хъм, древен век и да го пришиеш към съвременността? Нима хората не биха забелязали, че… — Сюзън махна с ръка безпомощно — … ами че някой носи броня от друга епоха, СТИЛЪТ на сградите е неподходящ и още се водят войни, случили се преди столетия?

— СЮЗЪН, ОПИТЪТ МЕ Е НАУЧИЛ, ЧЕ ТВЪРДЕ МНОГО ХОРА В СЪЗНАНИЕТО СИ ОЩЕ СА ЗАТЪНАЛИ НАСРЕД ВОЙНИ, СЛУЧИЛИ СЕ ПРЕДИ СТОЛЕТИЯ.

— Много проницателна забележка, но…

— НЕ БИВА ДА БЪРКАШ СЪДЪРЖАНИЕТО СЪС СЪДА, КОЙТО ГО ПОБИРА. — Смърт въздъхна. — ТИ СИ ПРЕДИ ВСИЧКО ЧОВЕК. ИМАШ НУЖДА ОТ МЕТАФОРИ. ЯВНО СЕ НАЛАГА ДА ПРОВЕДА ЕДИН НАГЛЕДЕН УРОК. ЕЛА С МЕН.

Той се изправи и тръгна към трапезарията в другия край на коридора. Там още имаше неколцина обядващи, замръзнали насред усилния си труд, сложили салфетки под брадичките си в щастлива въглехидратна атмосфера.

Смърт доближи една маса и хвана ъгъла на покривката.

— НЕКА ВРЕМЕТО Е ТАЗИ ПОКРИВКА. ПРИБОРИТЕ И СЪДОВЕТЕ СА СЪБИТИЯТА, СЛУЧВАЩИ СЕ В РАМКИТЕ НА ВРЕМЕТО…

Отекна барабанно стакато. Сюзън погледна надолу. Смърт на мишките бе седнал зад истинска малка батарея от ударни инструменти.

— НАБЛЮДАВАЙ.

Смърт дръпна покривката. Задрънчаха ножове и вилици, имаше миг на неяснота за съдбата на вазата с цветя, но почти всичко се задържа по местата си.

— Ясно — кимна Сюзън.

— МАСАТА ОСТАВА ПОДРЕДЕНА, НО СЕГА ПОКРИВКАТА МОЖЕ ДА БЪДЕ СЛОЖЕНА НА ДРУГА МАСА.

— Все пак ти събори солницата — изтъкна Сюзън.

— ДА, ТОЗИ МЕТОД Е ДАЛЕЧ ОТ СЪВЪРШЕНСТВОТО.

— Дядо, освен това по покривката има петна от предишното хранене.

Смърт грейна в усмивка.

— ИМЕННО. КАТО ЗА МЕТАФОРА НИКАК НЕ Е ЗЛЕ, НАЛИ?

— Хората биха забелязали!

— НИМА? ХОРАТА СА НАЙ-МАЛКО НАБЛЮДАТЕЛНИТЕ СЪЩЕСТВА ВЪВ ВСЕЛЕНАТА. О, РАЗБИРА СЕ, ИМА ВСЕВЪЗМОЖНИ АНОМАЛИИ — ТЪЙ ДА СЕ КАЖЕ, НЕМАЛКО СОЛ Е РАЗСИПАНА, НО ИСТОРИЦИТЕ УСПЯВАТ ДА ГИ ОБЯСНЯТ НЯКАК. ПОНЕ В ТОВА СИ ЗАНИМАНИЕ НЕСЪМНЕНО СА ПОЛЕЗНИ.

На Сюзън й беше известно, че има нещо, наречено Правилата. Не съществуваха в писмен вид, точно както и планините не съществуват в писмен вид. И бяха несравнимо по-важни, за да я има Вселената, отколкото механичните дреболии като гравитацията. Колкото и да мразеха Ревизорите безредието, породено от възникването на живота, Правилата не допускаха да сторят нищо. Развитието на човечеството сигурно е било голямо облекчение за тях. Най-сетне се бе появила форма на живот, която биха могли да склонят да се гръмне сама.

— Нямам представа какво очакваш да направя аз — намуси се Сюзън.

— ВСИЧКО, КОЕТО Е ПО СИЛИТЕ ТИ — отвърна Смърт. — А АЗ, СЪГЛАСНО ОБИЧАЯ И УТВЪРДЕНАТА ПРАКТИКА, ЩЕ ИМАМ ДРУГИ ЗАДЪЛЖЕНИЯ ПО СЪЩОТО ВРЕМЕ.

— Например?

— ВАЖНИ ДЕЛА.

— За които не можеш да ме осведомиш, така ли?

— ЗА КОИТО НЯМАМ НАМЕРЕНИЕ ДА ТИ КАЖА НИТО ДУМИЧКА, ОБАЧЕ СА ВАЖНИ. ВПРОЧЕМ ТВОЯТА ПРОНИЦАТЕЛНОСТ ЩЕ БЪДЕ МНОГО ЦЕННА. МИСЛЕНЕТО ТИ СЕ ДВИЖИ ПО ПЪТИЩА, КОИТО ЩЕ ТИ ПОСЛУЖАТ ДОБРЕ. ЗА ТЕБ СА ДОСТЪПНИ МЕСТА, КЪДЕТО АЗ НЕ МОГА ДА ПРОНИКНА. АЗ САМО ВИДЯХ БЪДЕЩЕТО. ТИ ИМАШ СИЛИ ДА ГО ПРОМЕНИШ.

— А къде се създава наново онзи часовник?

— НЕ УСПЯХ ДА НАУЧА. ДОБРЕ, ЧЕ ИЗОБЩО СЕ ДОСЕТИХ КАКВО СТАВА. ТАЗИ ОБЛАСТ ЗА МЕН Е КАТО ЗАБУЛЕНА ОТ МЪГЛА.

— Защо?

— ЗАЩОТО Е СКРИТА. ЗАМЕСЕН Е НЯКОЙ… КОЙТО НЕ МИ Е ПОДВЛАСТЕН.

Смърт като че се смути.

— Безсмъртен ли е?

— ТОЗИ НЯКОЙ Е… ПОДВЛАСТЕН ДРУГИМУ.

— Най-добре ще е да ми обясниш всичко по-подробно.

— СЮЗЪН… ЗНАЕШ, ЧЕ ОТГЛЕДАХ МАЙКА ТИ КАТО СВОЯ ДЪЩЕРЯ И НАМЕРИХ ЗА НЕЯ ПОДХОДЯЩ СЪПРУГ…

— Да, да, знам — троснато го прекъсна тя. — Немислимо е да забравя. Всеки ден се виждам в огледалото.

— НЕ МИ Е ЛЕКО ДА ГОВОРЯ ЗА ТОВА. ИСТИНАТА Е, ЧЕ НЕ САМО АЗ СЕ ОБВЪРЗАХ С ХОРАТА. ЗАЩО МЕ ГЛЕДАШ ТОЛКОВА УЧУДЕНО? НИМА НЕ Е ВСЕИЗВЕСТНО, ЧЕ БОГОВЕТЕ НЕПРЕКЪСНАТО СИ ПОЗВОЛЯВАТ ТАКИВА ПОСТЪПКИ?

— Боговете — да, но ти и подобните на теб…

— АЗ И ПОДОБНИТЕ НА МЕН СИ ОСТАВАМЕ ПОДОБНИ И НА ХОРАТА…

Сюзън постъпи необичайно — вслуша се. За една учителка това е почти непосилна задача.

— ТИ БИ ТРЯБВАЛО ДА СЪЗНАВАШ, ЧЕ НИЕ, КОИТО СМЕ… ИЗВЪН ЧОВЕЧЕСТВОТО…

— Аз не съм извън човечеството — рязко го прекъсна тя. — Просто имам… допълнителни дарби.

— НЕ ГОВОРЕХ ЗА ТЕБ, РАЗБИРА СЕ, А ЗА ДРУГИТЕ — ТЕ НЕ СА ХОРА И ВСЕ ПАК СА ЧАСТ ОТ ЧОВЕШКАТА ВСЕЛЕНА. ВОЙНА, ПРОВИДЕНИЕ, МОР И ОСТАНАЛИТЕ — ХОРАТА НИ СМЯТАТ ЗА ХОРА И ЗАТОВА ВСЕКИ ОТ НАС ПОСВОЕМУ ПРИДОБИВА ЧОВЕШКИ КАЧЕСТВА. НЕ МОЖЕ ДА БЪДЕ ДРУГОЯЧЕ. ДОРИ САМАТА ТЕЛЕСНА ФОРМА НИ НАЛАГА ОПРЕДЕЛЕН ВЪЗГЛЕД ЗА ВСЕЛЕНАТА. ПРИХВАЩАМЕ ЧОВЕШКИ ЧЕРТИ… ЛЮБОПИТСТВО, ГНЯВ, БЕЗПОКОЙСТВО…

— Дядо, това се подразбира.

— ЗА ТЕБ — ДА. ЗНАЧИ ЗНАЕШ И ЧЕ НЯКОИ ОТ НАС… ПРОЯВЯВАТ ИНТЕРЕС КЪМ ЧОВЕЧЕСТВОТО.

— _Знам._ Аз съм един от резултатите.

— ДА. Ъ-Ъ… НЯКОИ ОТ НАС ОБАЧЕ…

— Започват да се намесват ли?

— ЗА ДРУГО ГОВОРЯ. ВЪВЛИЧАТ СЕ ЛИЧНО. ЧУВАЛА СИ МЕ ДА СПОМЕНАВАМ… ПЕРСОНИФИКАЦИЯТА НА ВРЕМЕТО…

— Казвал си ми малко неща. Тя живеела в палат от стъкло.

Сюзън почувства дребнаво, срамно и все пак странно утешаващо я злорадство, че виждаше Смърт толкова притеснен. Той сякаш се насилваше да разкрие ужасна семейна тайна.

— ДА. Ъ-Ъ… ТЯ СЕ ВЛЮБИ В ЕДИН ЧОВЕК…

— Ау, каква романтика — сопна се Сюзън.

Разбираше, че вече се държи детински, но пък животът й като внучка на Смърт се понасяше с големи усилия и понякога я обземаше непреодолимото желание да го дразни.

— АХА, ОПИТВАШ СЕ ДА ПОКАЖЕШ КОЛКО ЧЕПАТ ХАРАКТЕР ИМАШ — отегчено вметна Смърт.

— Между другото в древните епохи е гъмжало от такива истории — отбеляза тя. — Поетите все се влюбвали в лунните лъчи или в хиацинтите, или в каквото им падне, а пък богините…

— НО ТАЗИ ИСТОРИЯ Е ИСТИНСКА — прекъсна я Смърт.

— Всъщност колко истинска?

— ДАМАТА ВРЕМЕ РОДИ СИН.

— Как би могла да…

— ВРЕМЕ РОДИ СИН. ТОЙ ПРИНАДЛЕЖИ ПОВЕЧЕ НА СВЕТА НА СМЪРТНИТЕ. ПО ТОВА СИ ПРИЛИЧАТЕ.

Тик-так

Някой от членовете на Гилдията на часовникарите навестяваше Джереми веднъж седмично. Неофициално. Винаги имаше повод — да му възложат поръчки или да вземат готовите изделия, защото каквото и друго да говореха за момчето, в часовникарството беше гений.

Тези посещения бяха и ненатрапчив начин да проверяват пие ли си лекарството и забелязват ли се признаци на лудост.

Часовникарите бяха наясно, че от сложните механизми на човешкия мозък понякога изскача бурмичка. Членовете на гилдията обикновено бяха старателни хора, вечно се стремяха да постигнат нечовешка точност, а това си имаше своята цена. Възникваха проблеми. Не само пружинките се пренавиваха понякога. Комитетът на гилдията се състоеше, общо взето, от благи и сговорчиви мъже. И почти не проявяваха склонност към лукавство.

Доктор Хопкинс, секретарят на гилдията, се изненада, че вратата към магазина на Джереми му бе отворена от човек, който наглед е оцелял след твърде тежка злополука.

— Аз… ами дойдох да се видя с господин Джереми — успя да смотолеви.

— Да, гошподине. Гошподарят ши е у дома.

— А вие… хъм… сте?…

— Игор, гошподине. Гошподарят Джереми беше така добър да ме вземе на шлужба.

— За него ли работите?

Доктор Хопкинс огледа странното същество от главата до петите.

— Да, гошподине.

— Хъм… Да не сте се навъртал около особено опасни машини?

— _Не_, гошподине. Той е в работилницата.

— Господин Игор — подхвана доктор Хопкинс, щом влезе в магазина, — сигурно сте научил, че господин Джереми пие едно лекарство, нали?

— Да, гошподине. Чешто го шпоменава.

— И… хъм… здравословното му състояние е?…

— Добро, гошподине. Много е увлечен по швоята работа. Шъш шветнали очи и вирната опашка.

— Вирната опашка, значи? — смънка доктор Хопкинс. — Хъм… При господин Джереми обикновено не се задържат прислужници. Опасявам се, че метна часовник по главата на последния си помощник.

— Така ли, гошподине?

— Хъм… не е мятал часовник по вашата глава, надявам се.

— Не е мятал, гошподине. Държи ше шъвшем нормално — прецени Игор, човекът с четири палеца и шевове по цялата шия. Отвори вратата към работилницата. — Гошподин Джереми, дошъл е доктор Хопкинш. Ще направя чай.

Джереми седеше с изопнати рамене до масата и очите му искряха.

— А, докторе. Много мило, че се отбихте.

Доктор Хопкинс огледа набързо работилницата.

Имаше промени. Възголемичко парче стена от летви и мазилка, изписано и изчертано с молив, бе донесено отнякъде и сложено на триножник в единия край. Работните маси, обикновено осеяни с часовници в различен стадий на сглобяване, сега бяха покрити с кристални буци и парчета стъкло. Силна миризма на киселина насищаше въздуха.

— Хъм… нещо ново ли? — осмели се да попита доктор Хопкинс.

— Да — потвърди Джереми. — Изследвах свойствата на някои свръхплътни кристали.

Доктор Хопкинс си позволи въздишка на облекчение.

— А-а, геология… Превъзходно хоби! Много се радвам. Да знаеш, не е добре да мислиш само за часовници! — дружелюбно и с искрица надежда добави той.

Челото на Джереми се набръчка, сякаш мозъкът зад него се бореше с твърде непривична представа.

— Да — съгласи се след малко. — Знаете ли, че медният октират вибрира точно два милиона четиристотин хиляди седемдесет и осем пъти в секунда?

— Толкова много ли? — поклати глава доктор Хопкинс. — Брей…

— Така е. А известно ли ви е, че светлинният лъч, минал през кристален октивиум, се разлага само на три цвята?

— Колко интересно — отбеляза доктор Хопкинс и мислено се успокои, че положението можеше да е и по-лошо. — Хъм… дали се заблуждавам, или тук има някаква… остра миризма?

— От канализацията е — увери го Джереми. — Прочиствахме я. С киселина. Ето за какво ни е необходима киселина. За отпушване на тръбите.

— Тръбите, а? — примига доктор Хопкинс.

Не беше, образно казано, в свои води в света на канализацията.

Чу се пращене и синя светлина проникна за миг под вратата на кухнята.

— А твоят… прислужник Игор… С него всичко ли е наред?

— Да, докторе, благодаря за загрижеността. Впрочем той е от Юбервалд.

— О… Юбервалд е… много голям. Обширна страна.

Това беше първият от двата факта, които доктор Хопкинс знаеше за Юбервалд. Прокашля се неуверено и спомена втория факт:

— Чувал съм, че тамошните хора нерядко са особняци.

— Игор ме увери, че никога не е имал нищо общо с подобни хора — невъзмутимо сподели Джереми.

— Ами чудесно. Направо прекрасно. — Замръзналата усмивчица на Джереми вече лазеше по нервите на доктор Хопкинс. — Както виждам, по него… хъм… има много белези и шевове.

— Да. Културна особеност.

Доктор Хопкинс си отдъхна.

Опитваше се да открие най-доброто у всекиго, но животът в града стана толкова по-сложен в сравнение с момчешките му години, вече имаше джуджета, тролове, големи и дори зомбита. Не беше сигурен дали харесва това, което се случваше наоколо, но явно почти всичко спадаше към „културните особености“ на различните раси. Срещу такова нещо няма как да възразиш. И той не възразяваше. „Културните особености“ незнайно как решаваха проблемите, като всъщност обясняваха, че проблеми няма.

Светлината в пролуката под вратата угасна. Не след дълго Игор влезе с поднос, на който имаше две чаши чай.

Докторът беше готов да признае, че чаят е приятен, но от дъха на киселина в стаята му се насълзяваха очите.

— Е… хъм… докъде стигна с новите навигационни таблици?

— Желаете ли бишквитка ш джинджифил, гошподине? — попита Игор до ухото му.

— А-а… хъм… да. О, господин Игор, тези бисквити са изключително вкусни.

— Вземете ши още две, гошподине.

— Благодаря ви. — Доктор Хопкинс вече пръскаше трохи с всяка произнесена дума. — Навигационните таблици… — повтори той.

— Уви, нямах възможност да напредна в работата — призна Джереми. — Бях зает със свойствата на кристалите.

— Аха. Да. Ти вече спомена. Е, то се знае, ще ти бъдем много благодарни, колкото и време да отделиш по своя преценка — отстъпи доктор Хопкинс. — И ако не си против да чуеш мнението ми, радвам се да видя, че имаш ново увлечение. Прекаленото съсредоточаване върху едно нещо води до… хъм, събиране на зловредни течности в мозъка.

— Имам лекарство — напомни Джереми.

— Да, разбира се. Ъ-ъ… между другото, аз поначало трябваше да мина край аптеката днес…

Доктор Хопкинс извади от джоба си голямо, увито в хартия шише.

— Благодаря ви. — Джереми махна през рамо към лавицата отзад. — Както сам се убеждавате, предишното почти свърши.

— Да, предположих — подхвърли доктор Хопкинс, сякаш часовникарите не следяха бдително как спада равнището на течността в тези шишета. — Е, аз ще си вървя. Добре е, че се занимаваш с кристалите. Като момче колекционирах пеперуди. Великолепно е да си имаш хоби. С мрежичка и бурканче за консервация в ръце бяха щастлив като птичка в небето.

Джереми не преставаше да му се усмихва. Имаше лек намек за изцъкляне в тази усмивка.

Доктор Хопкинс допи набързо чая си и остави чашата на чинийката.

— Крайно време е да си тръгвам — смотолеви той. — Толкова работа имам… Няма да отвличам и теб от заниманията ти. Кристали, а? Прекрасни са. Такава радост за окото.

— Нима? — озадачи се Джереми. Поумува, сякаш решаваше дребна главоблъсканица. — О, да. Игра на светлината.

— Искрят — подсказа му доктор Хопкинс.

Игор чакаше до входната врата и кимна на доктор Хопкинс, който го попита тихичко:

— Сигурен ли сте за лекарството?

— Няма шъмнение, гошподине. Два пъти на ден го виждам да ши шипва по една шупена лъжица.

— Това е добре. Той може да… Понякога не се погажда с хората.

— Така ли, гошподине?

— Той е извънредно… хъм, придирчив на тема точност…

— Да, гошподине.

— … което е похвално, разбира се. Прекрасно нещо е точността. — Доктор Хопкинс изсумтя. — С мярка, разбира се. Е, желая ви приятен ден.

— И на ваш, гошподине.

Когато Игор се върна в работилницата, Джереми внимателно отсипваше от синия сироп в лъжица. Щом я напълни, изля течността в мивката.

— Проверяват, да знаеш — спомена на прислужника си. — И си въобразяват, че още не съм забелязал.

— Убеден шъм, че го правят добронамерено, гошподине.

— Опасявам се, че не мисля достатъчно ясно, когато пия лекарството. Дори смятам, че съм много по-добре без него, а ти какво ще кажеш? То ме нрави муден.

Игор потърси убежище в мълчанието. Опитът го убеждаваше, че много от най-великите открития бяха дело на хора, които си бяха побъркани според общоприетите представи. Затова все повтаряше, че отговорът на въпроса за лудостта зависи от гледната точка и ако надничаш към света през нахлупените на главата си гащи, всичко ти се струва прекрасно.

Обземаше го обаче тревога за младия господар Джереми. Той никога не се смееше, а Игор беше почитател на буйния маниакален кикот, който му вдъхваше увереност.

Откакто престана да пие лекарството, Джереми не започна (както би очаквал Игор) да бръщолеви несвързано и да крещи „Луд! Казват, че съм бил луд! Ще им дам аз да се разберат! А-ха-ха-ха!“. Само стана… по-съсредоточен.

А и тази усмивка… Игор не се стряскаше лесно, иначе не би могъл да застане пред огледалото, но у него наистина се прокрадваше леко безпокойство.

— Та докъде бяхме?… — промърмори Джереми. — А, да, я ми помогни.

Двамата преместиха масата. Под нея съскаха десетки стъкленици.

— Мощноштта не штига — отбеляза Игор. — Ошвен това, гошподине, не шме разположили огледалата доштатъчно добре.

Джереми дръпна покривалото от устройството върху тезгяха. Заблещукаха стъкло и кристали, и то доста чудновато. Както и Джереми откри предишния ден с новата острота в погледа си, дължаща се на грижливо изсипваните в мивката две супени лъжици дневно, някои ъгли в механизма изглеждаха сбъркани. А един кристал изчезна, щом го постави на мястото му, макар да нямаше съмнение, че още е вътре — личеше по отблясъците.

— Гошподине, вътре вше още има твърде много метал — недоволно промърмори Игор. — Предишният проект ше е провалил именно заради металната пружинка.

— Ще измислим нещо — обеща Джереми.

— А и домашно предизвиканите мълнии изобщо не могат да ше мерят ш иштиншките — заядливо увери Игор.

— И те ми стигат, за да проверя методите си.

— Да проверите методите ши… — намусено повтори Игор. — Извинете, гошподине, но никой Игор не „проверява методи“. Вържи го на операционната маша и го прашни ш една хубавичка мълния, това е нашият девиз. Така ше проверява.

— Игор, ти май не си доволен от нещо.

— Моля да ми проштите, гошподине. Климатът не ми понашя. Швикнал шъм ш чешти гръмотевични бури.

— Чувал съм, че някои хора дори имат нужда от гръмотевична буря, за да живнат — промълви разсеяно Джереми, докато внимателно променяше разположението на един кристал.

— А, и това го имаше, когато работех при барон Финкелщайн — потвърди Игор.

Джереми отстъпи крачка назад. Разбира се, устройството върху тезгяха не беше същинският часовник. Предстоеше му да се потруди усърдно (но виждаше всичко в завършен вид, щом затвореше очи), за да създаде часовника. Това беше само опитен образец, за да провери дали е на прав път.

А той беше на прав път. Знаеше си го.

Тик-так

Сюзън се върна по обзетите от вцепенение улици, настани се пред бюрото на мадам Фраут и се остави отново да потъне в потока на времето.

Изобщо не проумя как го постигаше. Просто успяваше. За останалия свят времето не спираше, за нея също — само че тя някак влизаше в примка от време и всичко друго си беше все същото, докато тя не си свърши работата. Поредната наследена семейна черта. Най-гладко минаваше, ако не се замисляше излишно, досущ като при ходене по въже. Впрочем вече си имаше други теми за размисъл.

Мадам Фраут отмести поглед от лавицата над камината, където нямаше никакво плъхче.

— О, изглежда се е махнало…

— Мадам, вероятно е било зрителна илюзия — успокои я Сюзън.

„Повече принадлежал към света на смъртните. По това сме си приличали…“

— Да, ъ-ъ… разбира се…

Мадам Фраут някак нахлупи очилата на носа си, въпреки че верижката си остана оплетена в копчето. Така сама се закотви към собствения си бюст, но беше по-готова да се пръсне, отколкото да дърпа непохватно верижката.

Сюзън беше способна да лиши от самообладание и планински ледник. Не беше нужно да прави друго, освен да седи кротко и да гледа учтиво и отзивчиво.

— Мадам, всъщност какво искахте да ми кажете? Лошото е, че оставих класа си да се занимава по алгебра, а децата започват да шумят, щом решат задачите.

— Алгебра ли? — попита мадам Фраут, по неволя вторачена в бюста си, което никой друг не бе правил досега. — Но тя е твърде трудна за седемгодишни деца!

— Вярно е, но не им казах това и те още не са го открили самостоятелно. — Сюзън реши, че е време да се заеме с другата си работа. — Мадам, сигурно ме извикахте заради моята молба?

Мадам Фраут я зяпна.

— Каква…

Сюзън въздъхна и щракна с пръсти.

Заобиколи бюрото, отвори чекмеджето до неподвижната директорка, извади бял лист и старателно съчини подходящ текст. Остави мастилото да изсъхне, понамачка хартията, за да има по-използван вид, и я пъхна под останалите книжа. Единият край се подаваше, за да го види по-бързо мадам Фраут.

Върна се на стола си. Пак щракна с пръсти.

— … молба? — довърши въпроса си директорката и чак тогава огледа бюрото. — А, тази ли…

Сюзън съзнаваше, че е жестоко да постъпва така. Но макар мадам Фраут да не беше в никакъв случай лош човек, пък и се отнасяше с един вид хаотична благост към децата, не бе лишена и от глупост. А Сюзън нямаше неизчерпаеми запаси от търпение към глупостите.

— Да, моля ви за няколко дни отпуск — обясни на директорката. — Уви, неотложни семейни проблеми. Естествено подготвих задачи за децата по време на моето отсъствие.

Мадам Фраут се зае да размишлява. Сюзън не търпеше и двоумене. Щракна с пръсти.

— „ОХ, ТАКА ЩЕ МИ ОЛЕКНЕ — започна с глас, чиито вибрации проникваха чак в подсъзнанието. — АКО НЕ Я ЗАБАВИМ НЯКАК, ЩЕ СВЪРШАТ ПРЕДМЕТИТЕ, ПО КОИТО ДА ГИ ОБУЧАВАМЕ! ТЯ ВСЕКИ ДЕН ВЪРШИ МАЛКИ ЧУДЕСА И ЗАСЛУЖАВА ДА Й УВЕЛИЧА ЗАПЛАТАТА.“

Облегна се спокойно, за пореден път щракна с пръсти и видя как думите се настаняват на най-видно място в ума на мадам Фраут. Скоро се размърдаха и устните на директорката.

— Ами да, защо не… — смънка тя накрая. — Трудихте се толкова всеотдайно и… и… — Дори свръхестествено властен глас не може да изкопчи повишение на заплата от една училищна директорка, затова мадам Фраут изфъфли: — Тези дни ще трябва да помислим и за някакво дребно поощрение…

Сюзън се върна в класната стая и през остатъка от деня продължи с малките си чудеса — например махна лепилото от косата на Риченда, изсуши напиканите обувки на Били и зарадва класа с кратка разходка до континента Четири хикса.

Когато родителите дойдоха да си приберат отрочетата, децата от класа й размахваха пастелни рисунки на кенгуру. Сюзън се утешаваше с надеждата, че червената пръст по обувките им (в случая с Били — червената кал, той още не умееше да стиска дълго) няма да привлече ничие внимание. И вероятно беше права. Не само в „Снобинс“ порасналите хора не виждаха онова, което беше немислимо да приемат за истина.

Седна да си поеме дъх.

Празната класна стая беше смътно приятна. То се знае, всяка учителка би изтъкнала, че най-приятно е отсъствието на децата, особено на такива като Джейсън.

Но по масичките край стените и рафтовете над тях имаше изобилни доказателства, че учебният срок не е пропилян. Стените бяха изпъстрени с рисунки, показващи добро овладяване на перспективата и палитрата. Класът задружно си направи бял жребец от изрязани кашони и неусетно научи още много факти за конете, а Сюзън научи колко наблюдателен всъщност е Джейсън. Наложи се да му отнеме дългата картонена тръба и да обясни, че този кон е възпитан.

Денят й се стори твърде дълъг. Повдигна плота на бюрото си и извади „Мрачни приказки“. Бутна настрана няколко листа и пред погледа й лъсна черно-златната украса по една кутия.

Дребен подарък от родителите на Винсънт.

Тя впи поглед в кутията.

Всеки ден тази мъка… Каза си, че това вече е нелепо. Отгоре на всичко „Хигс &amp; Микинс“ не продаваха вкусни шоколади. Нищо повече от масло, захар и…

Порови сред жалките смачкани кафяви хартийки в кутията и извади шоколадов бонбон. В края на краищата от човек не може да се очаква да не хапне поне едно бонбонче, нали?

Сложи го в устата си.

Гадостгадостгадостгадост! Вътре имаше нуга! Единственият й шоколадов бонбон за днес и се оказа гадост изкуствена гадост розово-бяла гадост гнусна гадост тъпа нуга!

Е, от човек не може да се очаква да смята, че такъв бонбон влиза в сметките, нали?[9] Имаше пълното право да си вземе още…

Учителката в нея, която имаше чифт очи и на тила си, долови смътно движение. Тя се завъртя светкавично.

— Никакво търчане напред-назад с тази коса в лапичките!

Смърт на мишките се закова насред подтичването по масата с пособия по природознание и я погледна гузно.

— ПИСУК?

— И никакво пъхане в шкафа с помощните материали — по навик избълва Сюзън.

Затвори с трясък плота на бюрото си.

— ПИСУК!

— Ами, точно това се канеше да направиш. Направо те чувах как си го мислиш.

Беше възможно да постигне някакво разбирателство със Смърт на мишките, стига да го смята за някакво миниатюрно подобие на Джейсън.

Шкафът с помощните материали! Едно от величавите бойни полета в историята на класната стая редом с къщичката за игра. Но временното притежание на къщичката все някак се уреждаше от само себе си, без Сюзън да се намесва. От нея се искаше само да е готова с мазило за рани, носна кърпичка и умерено съчувствие към победените. А за шкафа с помощните материали войната беше безмилостна. Вътре имаше бурканчета с боички на прах, купчинки листове, кутийки с пастели и по-стряскащи предмети като резервен панталон за Били, въпреки че той правеше всичко по силите си. Съдържаше и Ножицата, която според наложените на класа правила се смяташе за нещо по-страшно от Световен унищожител. Разбира се, там бяха и кутийките със звездите. В шкафа можеха да бъркат само Сюзън и — най-често — Винсънт. Въпреки неуморните и изобретателни усилия на Сюзън (не си послужи единствено с пряка измама), той неизменно оставаше официалният „отличник по всичко“. Всеки ден стигаше до мечтаната награда — отваряше шкафа с помощните материали, изваждаше моливите и ги раздаваше. За другите в класа и особено за Джейсън шкафът представляваше вълшебна страна, в която се стремяха да проникнат при първия нищожен шанс.

„Честно казано — призна си Сюзън, — щом усъвършенстваш изкуството да отбраняваш шкафа с помощните материали, да надхитриш Джейсън и да опазиш домашния любимец на класа жив до края на срока, овладяла си поне наполовина учителското майсторство.“

Тя подписа дневника, поля окаяните растения в саксиите по перваза, отиде да донесе хрускави зелени листенца от живия плет за насекомите, които наследиха мястото на Хенри Хамстера (избрани поради свойството да не им личи много дали са живи или мъртви), прибра още няколко разпилени пастелчета и се взря в столчетата из класната стая. Понякога я вадеше от равновесие фактът, че почти всичките й познати едва достигат метър на ръст.

Изобщо не беше уверена, че си струва да се довери на дядо си в такива моменти. Всичко се въртеше около Правилата. Той не можеше да се намесва, но познаваше добре слабостите й и успяваше да я провокира и да я накара да излезе в света…

„Някой като мен.“ Да, умееше да събуди любопитството й.

„Някой като мен. Изведнъж някъде в света се появява опасен часовник и ненадейно ми се казва, че имало някой като мен.“

„Някой като мен. Само че не съвсем като мен. Аз поне познавах родителите си.“

Бе изслушала разказа на Смърт за високата тъмнокоса жена, която броди от стая в стая по безкрайния си стъклен палат и ридае за детето, което е родила и може да вижда всеки ден, но не и да го докосне…

„И откъде да започна?“

Тик-так

Лобсанг трупаше знания. Научи, че всяка стая има най-малко четири ъгъла. Научи, че метачите започват работа, щом небето просветлее достатъчно, за да се вижда прахолякът, и продължават до залез-слънце.

Като учител Лу Цзе беше умерено търпелив. Винаги показваше къде Лобсанг не се е представил удовлетворително в метенето.

След първите изблици на гняв и преглътнатите подигравки на доскорошните му съученици Лобсанг откри, че този труд си има своето очарование. Ден след ден се изнизваха под метлата му…

… докато мозъкът му превключи едва ли не с щракане и той реши, че му е дошло до гуша. Доизмете своята част от коридора и намери Лу Цзе, който обикаляше една тераса, размахал метлата.

— Метачо?

— Кажи, момко.

— Какво се опитваш да ми внушиш?

— Извинявай, не те разбрах.

— Не съм си представял, че ще бъда… метач! Ти си Лу Цзе! Очаквах да бъда ученик на… ами на героя!

— Тъй ли? — Лу Цзе се почеса по брадичката. — Олеле… Да му се не види. Разбрах какво те мъчи. Да беше казал по-рано. Защо мълча досега? Аз почти не се занимавам с тези неща напоследък.

— Не се занимаваш ли?!

— Всички онези игрички с историята, намесата, объркването на хората… Вече не го правя. Да си призная, поначало не бях убеден, че е редно да го вършим. Не. Метенето много ми допада. Има нещо… истинско в приятно чистия под.

— Това е изпитание, нали? — изведнъж охладня гласът на Лобсанг.

— О, да.

— Да знаеш, номерът ми е ясен. Учителят нарежда на ученика да върши черната работа, а накрая — гледай ти! — ученикът всъщност попивал велика мъдрост… Ама аз не мисля, че изобщо научавам нещо, освен че хората много цапат и хич не ги е грижа за метачите.

— И това не е лоша поука — увери го Лу Цзе. — Нима не е речено в писанията „Усърдният труд никому не е навредил“?

— В кои писания е речено това, Лу Цзе? — сопна се Лобсанг, защото вече не можеше да сдържа яда си.

Лицето на метача грейна.

— Аха! Може би ученикът вече е готов да учи. Да смятам ли, че щом не искаш да изучаваш Пътя на Метача, предпочиташ Пътя на госпожа Космипилитска?

— _Коя?!_

— Метохме добре. Да отидем в градината. Нима не е речено в писанията „Полезно е да излизаш на чист въздух“?

— Тъй ли е речено? — промърмори Лобсанг, който още не проумяваше нищичко.

Лу Цзе извади малко оръфано тефтерче от джоба си.

— Да, тук — посочи го. — Знам го наизуст.

Лу Цзе търпеливо нагласи мъничкото огледалце, за да насочва по-благоприятно слънчевите лъчи към една планина-бонсай. Мънкаше си фалшиво някаква мелодийка.

Лобсанг, седнал със скръстени крака на каменните плочи, предпазливо отгръщаше пожълтелите листове на прастарото бележниче, на чиято корица бе изписано с избледняло мастило „Пътят на госпожа Космипилитска“.

— Е? — обади се по някое време Лу Цзе.

— В Пътя има отговор за всичко, нали?

— Да.

— Щом е така… — Лобсанг кимна към вулканчето, което мирно и тихо бълваше струйка дим. — Защо това е действащ вулкан? Та той е сложен на чиния!

Лу Цзе впери напрегнат поглед напред, устните му се размърдаха.

— Страница седемдесет и шеста, струва ми се.

Лобсанг намери страницата.

— „Защото“ — прочете на глас.

— Добър отговор — кимна Лу Цзе, като поглаждаше нежно миниатюрна канара с четчица от камилски косми.

— Само „защото“ ли, Метачо? Без причина?

— Причина ли? Каква причина търсиш в една планина? Докато годинките се трупат на гърба ти, ще научиш, че повечето отговори накрая се свеждат до „защото“.

Лобсанг си замълча. Трудно му беше да вникне в тази „Книга за Пътя“. Много му се искаше да изтърси: „Лу Цзе, прилича ми на книжка с любимите поучения на една стара дама. Те така си приказват. Що за коан е например «Няма да заздравее по-бързо, ако го човъркаш» или «Дояж си порцията, за да ти се накъдри косата», или «Всичко идва в ръцете на човека, който умее да чака»? Листчета с такива лафове слагат в сладкишите за Прасоколеда!“

— Наистина ли? — осведоми се Лу Цзе, който наглед не можеше да се откъсне от своята планина.

— Нищо не съм казвал.

— А, значи ми се е причуло. Липсва ли ти Анкх-Морпорк?

— Да. Там не ми се налагаше да мета подове.

— Биваше ли те като крадец?

— Аз бях крадец за чудо и приказ!

Ветрецът довя ухание на черешови цветчета и Лу Цзе си рече, че щеше да е по-хубаво, ако поне веднъж можеше да си набере зрели череши.

— Бил съм в Анкх-Морпорк — сподели той, изправи се и отиде при съседната планина. — Нали си виждал хората, които идват тук?

— Да — потвърди Лобсанг. — Всички им се присмиват зад гърба.

— Я гледай… — извиха се веждите на Лу Цзе. — Та нали са изминали хиляди километри в търсене на истината?

— А нали Уен е казал, че ако истината изобщо може да се намира някъде, значи се намира навсякъде?

— Браво на теб. Явно все пак си научил нещичко. Но навремето започна да ми се струва, че според всички други до истината трябва да се извърви дълъг път. И аз реших да отида в Анкх-Морпорк. Останалите прииждаха насам и за равновесие аз пък тръгнах натам.

— Там ли си търсил просветление?!

— Не. Мъдрият човек не търси просветление, а чака то да го споходи. Докато чаках, надявах се търсенето на недоумение да бъде по-забавно — обясни Лу Цзе. — В края на краищата просветлението започва там, където свършва недоумението. Открих недоумението. Открих и някакво просветление. Например не бях се и огледал, тъй да се каже, а в една тъмна уличка неколцина се опитаха да ме отърват от грижите за малкото ми вещи. Дадоха ми безценен урок колко е безполезно да притежаваш материални блага.

— Но защо тъкмо в Анкх-Морпорк? — чудеше се Лобсанг.

— Обърни на последната страница — посъветва го Лу Цзе.

Лобсанг погледна в края на тефтерчето.

— Ама това е някаква обява от Гилдията на търговците: „В Анкх-Морпорк има всичко!“. — Вторачи се в засмения Лу Цзе. — И ти си помисли, че…

— Ах, аз съм стар и простоват, затова разбирам — отвърна метачът. — Ти пък си млад и сложен. Нали и Уен е виждал знамения в завъртулките из паничката с каша и в полета на птиците? А тези слова дори бяха написани. Все пак е мъчничко да разчетеш полета на птиците, което не може да се каже и за думите. И след като бях търсил цял живот, най-сетне зърнах началото на Пътя. На моя Път.

— Значи си отишъл чак в Анкх-Морпорк… — смънка Лобсанг.

— И се озовах с безметежен дух, макар и с опразнени джобове, на улица „Куирмска“ — продължи метачът, усмихвайки се кротко на спомените. — Зърнах табела на един прозорец — „Стаи под наем“. Така срещнах госпожа Космипилитска, която ми отвори вратата, щом почуках. Подвоумих се, защото не знаех добре езика, а тя ми се сопна: „Нямам цял ден за губене, ако искаш да знаеш.“ Повтори почти дословно думите на Уен! Незабавно прозрях, че съм намерил каквото търсех! Денем миех чинии в една гостилница за надница от двадесет пенса и колкото огризки успея да излапам. Вечер помагах на госпожа Космипилитска да разтреби къщата и се вслушвах внимателно във всичко, изречено от нея. Тя имаше вродена дарба на метач с превъзходни ритмични движения, а мъдростта й беше безгранична. Още на втория ден чух от нея изреченото от Уен, след като той вникнал в истинската същност на времето! Помолих я да посмъкне малко от наема, защото аз — разбира се — не спях на леглото, а тя ми отговори: „Не съм родена вчера, господин Цзе!“ Изумително! А беше немислимо да е чела Светите писания!

Лицето на Лобсанг беше много забавна гледка.

— „Не съм родена вчера“ ли?!

— А, да, ти си послушник отскоро и не си стигнал дотам — сети се Лу Цзе. — Уен заспал в една пещера и насън му се явила дамата Време. Разкрила му, че Вселената вечно се пресътворява секунда след секунда, а миналото е само спомен. После той излязъл от пещерата в обления от светлина истински нов свят и промълвил „Не съм бил роден… вчера“!

— Да, бе — сепна се Лобсанг. — Само че не е съвсем същ…

— Ах, госпожа Космипилитска… — Очите на Лу Цзе се замъглиха. — Как умееше тази жена да поддържа чистота! Ако тя беше метач тук, не би позволила никому дори да стъпва по подовете! Ами къщата й! Същински дворец! Чисти чаршафи на всеки две седмици! И как готвеше… Дори за да вкуси нейния боб на препечени филийки, човек охотно би дал цял вселенски цикъл!

— Ъ-хъм… — усъмни се Лобсанг.

— Останах там три месеца, метях дома й, както подобава на ученик, а после се върнах тук, прозрял ясно Пътя, който ми предстои.

— Ами… ъ-ъ, всички онези истории за теб…

— О, самата истина са. Е, повечето, де. Има и преувеличения тук-там, но е вярно. Общо взето.

— А онази за твърдината в Мунтаб, пашата и рибешката кост?

— О, да.

— Но как си се промъкнал на място, където и половин дузина обучени въоръжени мъже не биха успели?…

— Аз съм дребничък човечец с метла на рамо — простичко обясни Лу Цзе. — Всеки цапа и ръси боклук, значи иска да му бъде почистено. Какво лошо да очаква от човек с метла в ръцете?

— Моля?! Това ли било?

— Е, останалото опираше до готварското изкуство. Пашата не беше добър човек, затова пък нямаше спиране, когато видеше пирог с риба на масата.

— Значи никакви бойни изкуства? — промърмори Лобсанг.

— Те са последното средство. Историята се нуждае от пастири, а не от касапи.

— Владееш ли окидоки?

— Всевъзможни заешки подскоци, нищо повече.

— _Шиитаке?_

— Ако толкова ми се прииска да забивам изпъната длан в горещ пясък, ще отида на морския бряг.

— _Така-онака?_

— Жалко за потрошените тухли.

— _Туйнегомога?_

— Току-що си го измисли.

— _Тунг-пи?_

— Означава „сприхаво подреждане на цветя“.

— Ами дежа-фу?

Най-сетне Лобсанг дочака някаква реакция. Веждите на Лу Цзе пак се извиха.

— _Дежа-фу_ ли? И до теб ли стигна мълвата? Ха! Никой от тукашните монаси не владее дежа-фу. Веднага щях да науча, ако имаха подобни умения. Виж какво, момко, насилието е за насилниците. В повечето напечени положения и дръжката на метлата върши работа.

— Само в повечето ли? — с нескрито ехидство попита Лобсанг.

— Охо… Ясно. Значи желаеш да се изправиш срещу мен в доджото? Това е прастара истина — когато ученикът е готов да победи, учителят повече не може да крие нищо от него, защото времето на ученичеството е изтекло. Е, искаш ли да учиш?

— А-а, знаех си аз, че имало какво да се научи!

Лу Цзе се изправи.

— Защо точно ти? — промълви замислено. — Защо точно тук? Защо точно сега? „Има си време и място за всичко.“ Но защо това време и това място? Щом ще те водя в доджото, ти пък ще ми върнеш онова, което открадна от мен! Незабавно!

Сведе поглед към масичката от тиково дърво, на която се занимаваше със своите планини.

Лопатката беше там.

Няколко черешови цветчета паднаха полека на земята.

— Разбирам… Толкова ли си бърз? Изобщо не видях как го направи.

Лобсанг не продума.

— Това е дребна вещ без никаква стойност — изтъкна Лу Цзе. — Моля те, кажи ми защо я взе.

— За да проверя дали ми е по силите. Скучаех.

— Аха… Ами да видим ще можем ли да направим живота ти малко по-интересен. Нищо чудно, че те наляга досада, щом вече умееш да цепиш времето чак дотам. — Лу Цзе въртеше лопатката в ръцете си. — Много си бърз… — Наведе се и издуха опадалите цветчета от едва забележим ледник. — Цепиш времето с бързината на монах от Десети джим. А едва си започнал подготовката. Сигурно си бил страхотен крадец! Но сега… Ох, трябва да застана срещу теб в доджото…

— Няма нужда! — възкликна Лобсанг, защото Лу Цзе изглеждаше уплашен и унижен, дори някак по-дребен и крехък.

— Настоявам — натърти старецът. — Да приключим веднага с това. Защото в писанията е речено „Не оставяй днешната работа за утре“ — едно от най-задълбочените прозрения на госпожа Космипилитска. — Въздъхна и погледна нагоре към великанската статуя на Уен. — Я го виж. Ама че момък е бил, а? Изпаднал в такова блаженство, че чак загърбил Вселената. Виждал миналото и бъдещето, слети в жива личност, написал „Книги на историята“, за да ни подскаже как трябва да върви всичко. Не можем дори да си представим какво са видели тези очи. И нито веднъж през живота си не е вдигнал ръка срещу човек.

— Слушай, аз наистина не искам…

— Разглеждал ли си другите статуи? — прекъсна го Лу Цзе, сякаш забравил за доджото.

Лобсанг се озърна разсеяно. На каменната тераса, обикаляща отвсякъде градината, се редяха стотици по-малки изваяния, повечето издялани от дърво и ярко нашарени. Фигури с повече очи от краката, повече опашки от зъбите, чудовищни съчетания от риби, октоподи, тигри и пащърнаци. Твари, скалъпени надве-натри, все едно творецът на Вселената е изсипал на пода сандъчето си с резервни части и ги е събрал накуп. Изображения на същества, боядисани в розово, оранжево, пурпурно и златисто, зяпаха сляпо към долината.

— А, ти за дхлангите ли говориш… — промърмори момчето.

— Да, демоните. Някои ги наричат и така. Игуменът пък ги нарича Враговете на съзнанието. Да знаеш, Уен е написал цял свитък за тях. И твърди, че онези са най-лошите.

Метачът посочи дребна фигурка, закачулена в сиво наметало. Наглед статуята не си беше на мястото сред този карнавал на кошмарни израстъци.

— Не личи да е много опасна — проточи Лобсанг. — Виж какво, Метачо, нямам никакво желание да…

— Тварите с уж безобиден вид могат да се окажат голяма заплаха — осведоми го Лу Цзе. — Точно защото изглеждат безопасни. И в писанията е речено: „Книгата не се познава по корицата“.

— Лу Цзе, изобщо не искам да се бия с теб…

— Да, де, от своите наставници ще чуеш, че напреднеш ли в бойните изкуства, ще можеш да цепиш времето. Донякъде е вярно — продължи Лу Цзе, без да го слуша. — Но същото важи и за метенето, както вероятно си се убедил. Уен ни е заръчал винаги да търсим съвършения миг. Жалко, че хората са толкова настървени да ритат други хора по вратовете.

— Но аз не съм ти отправял предизвикателство, само исках да ми покажеш…

— Точно това ще направя. Хайде, да вървим. Вече имаме уговорка. Нали съм си изкуфял дъртак…

Най-близо беше доджото на Десети джим. Завариха го почти опустяло, само двама монаси се мяркаха като неясни сенки, докато подскачаха пъргаво по рогозките и усукваха времето около себе си.

Лобсанг знаеше, че Лу Цзе е прав. Времето е средство и възможност. Възможно е да се научиш как да го забавяш или ускоряваш. Така някой монах успява да мине спокойно през тълпата, но и да се движи толкова бързо, че никой да не го види. Или пък застава неподвижно за броени секунди, обаче наблюдава лудешката гонитба на слънцето и луната в небето. Или вмества цял ден медитация в една-единствена минута. Тук, в тази долина, денят продължаваше вечно. И цветчетата никога не узряваха в череши.

Смътните силуети се превърнаха в двама смутени монаси, щом зърнаха Лу Цзе. Той им се поклони.

— Смирено ви умолявам да се възползвам замалко от това доджо, за да ме поучи моят ученик колко глупав може да бъде един старец.

— Аз обаче не съм искал да… — подхвана Лобсанг.

Лу Цзе го сръга с лакът в ребрата. Монасите се взираха неспокойно в метача.

— Доджото е на твое разположение, Лу Цзе — смънка единият.

Монасите излязоха припряно, като начесто се препъваха, озъртайки се.

— Тук учат как да управляват времето — започна Лу Цзе, вторачен в гърбовете им. — Бойните изкуства са помощно средство и нищо друго. Поне така са замислени. Дори в света извън тези стени, един опитен човек може да долови при сбиване колко гъвкаво става времето. Тук усъвършенстваме това умение. Сгъстяваме времето, разтегляме го. Улавяме мига. А изритването на нечии бъбреци през носа на човека е само глупашко нежелано последствие от всичко това.

Лу Цзе взе от поставката с оръжията меч, остър като бръснач. Подаде го на стъписаното момче.

— Нали си ги виждал и преди? Е, не са подходящи за новаци, но пък ти вече показа такива дарби…

— Да, Метачо, обаче…

— Знаеш ли как да си служиш с него?

— Боравя добре с учебните мечове, но те са направени от…

— Тогава го вземи и ме нападни.

Над тях зашумоляха раса. Лобсанг отметна глава и видя, че към галерията над доджото се стичат монаси, сред тях неколцина от най-старшите. В толкова малък свят новините се разнасят мигновено.

— Второ правило: „Никога не отказвай оръжие.“ — Лу Цзе се отдръпна няколко крачки назад. — Когато си готов, момко.

Лобсанг неуверено размаха леко извития меч.

— Какво има? — попита метачът.

— Просто не мога…

— Това ли е доджото на Десети джим? — учуди се Лу Цзе. — Ах, горкичкият аз, май не бъркам. Следователно тук няма правила, нали? Всякакво оръжие, всякаква стратегия… Всичко е позволено. Не разбираш ли? Ти да не си тъпанар?

— Но аз не мога да убия някого само защото той ме е помолил!

— Че защо не? Не го ли изисква доброто възпитание?

— Но…

— Ти държиш смъртоносно оръжие! И си застанал срещу невъоръжен човек, който е заел поза на покорство! Нима се боиш?

— Да! Боя се!

— Така е по-добре. Ето ти го и Третото правило — съвсем спокойно промълви Лу Цзе. — Видя ли колко много научи набързо? Изтрих ти усмивчицата от лицето, а? Я върни меча върху поставката и вземи… Да, вземи една тояга дака. С нея най-много да понатъртиш старешките ми кости.

— Ще ми олекне, ако облечеш защитните дрехи…

— Толкова ли умело въртиш тоягата?

— Много съм бърз…

— Щом е тъй, не започнеш ли веднага схватката, ще изтръгна тоягата от ръцете ти и ще я строша в главата ти — обеща Лу Цзе и пак отстъпи заднешком. — Готов ли си? Чувал съм, че най-добрата защита е майсторската атака.

Лобсанг неохотно вдигна тоягата за поздрав.

Лу Цзе скръсти ръце на гърдите си. Докато момчето го доближаваше на подскоци, той затвори очи и се усмихна на някаква своя мисъл.

Лобсанг отново вдигна тоягата и се подвоуми.

Лу Цзе се хилеше.

Второ правило, Трето правило… А какво гласеше Първо правило?

„Винаги помнете Първо правило…“

— Лу Цзе!

Старшият помощник на игумена нахълта задъхан през вратата и трескаво размаха ръце.

Лу Цзе отвори първо едното си око, после и другото, а накрая намигна на Лобсанг.

— Боят ми се размина на косъм, нали? — Обърна се към старшия помощник. — Слушам ви, о, възвишени господине.

— Трябва да дойдеш незабавно! Отнася се и за всички монаси, на които е разрешено да пътуват по света! Елате при Мандалата! Още сега!

В галерията настана блъсканица, неколцина монаси си пробиха път през навалицата.

— А, става вълнуващо — отбеляза Лу Цзе, взе тоягата от омекналите ръце на Лобсанг и я сложи на мястото й.

Залата опустяваше бързо. Навсякъде в Ой Донг ехтяха честите удари на гонгове.

— Какво се е случило? — смънка Лобсанг, покрай когото претичваха последните монаси.

— Осмелявам се да позная, че скоро ще ни обяснят — отвърна Лу Цзе и започна да си свива папироска.

— Нали трябва да бързаме? Всички отидоха!

Плющенето на сандали стихваше по коридорите.

— Не личи да има пожар — невъзмутимо сподели Лу Цзе. — Пък и ако изчакаме МЪНИЧКО, когато отидем при останалите, те ще са се накрещели и може би ще говорят по-смислено. Да тръгнем по Пътеката на часовника. Цветната градина е особено прелестна в този час.

— Но… но…

— В писанията е речено „Научи се да ходиш, преди да тичаш“ — просвети го Лу Цзе и нарами метлата.

— Пак ли госпожа Космипилитска?

— Невероятна жена. И дяволски я биваше в бърсането на прах.

Пътеката на часовника се виеше край главните постройки на манастира, изкачваше се през терасираните градини пред входа на тунела през скалите и се сливаше с по-широката пътека. Послушниците непременно се сещаха да попитат защо е наречена Пътеката на часовника, щом наоколо не се вижда никакъв часовник.

Гонговете продължаваха да звънят, но зеленината смекчаваше шумотевицата. Лобсанг чуваше тропота на бягащи крака по другата пътека. А тук миниатюрни колибри пърхаха от цвете на цвете, без да подозират за суматохата.

— Питам се колко ли е часът — подхвърли през рамо Лу Цзе.

Всичко е изпитание. Лобсанг се загледа в цветните лехи.

— Девет и четвърт.

— Нима? Откъде знаеш?

— Невенът се е отворил, песъчарката се отваря, поветицата се е затворила, козята брадица се затваря.

— Сам ли разгада цветния часовник?

— Да. Всичко се набива на очи.

— Брей… А по кое време се отваря бялата водна лилия?

— В шест сутринта.

— Значи си идвал да наблюдаваш?

— Да. Ти си засадил тази градина, нали?

— Тя е един от… дребните ми приноси.

— Прекрасна е.

— Но не е кой знае колко точна в тъмните часове. Твърде малко от растенията, цъфтящи нощем, могат да се прихванат тук. Няма ги нощните мушици, нали разбираш…

— Времето би искало да бъде мерено точно така — промълви Лобсанг.

— Сериозно? Разбира се, аз не мога да отсъдя по въпроса. — Лу Цзе стисна папироската с два пръста и я пъхна зад ухото си. — Е, да отидем все пак. Дано са престанали да се надвикват. Готов ли си пак да се вгледаш в Мандалата?

— О, всичко ще бъде наред, аз… дори забравих за случката.

— Я гледай… А преди миналия път дори не я бе виждал. Времето си прави какви ли не забавни шеги с всички ни. Например веднъж и аз… — Лу Цзе млъкна и се взря в своя ученик. — Как си? Май пребледня.

Лицето на Лобсанг се сви в гримаса и той тръсна глава.

— Имаше… нещо необичайно. — Посочи с неясен жест равнините, ширнали се в синьо-зелена черга на хоризонта. — Нещо ей там…

Стъкленият часовник. Огромният стъклен палат и в него — където не биваше да го има — стъкленият часовник. Всъщност едва присъстваше тук — виждаше се като трепкащи линии насред въздуха, сякаш е възможно да уловиш искрящия отблясък от някаква повърхност, без повърхността да я има.

Всичко тук беше прозрачно — изящни кресла, маси, вази с цветя. Чак сега му хрумна, че думата „стъкло“ е неподходяща. „Кристал“ звучеше по-уместно или пък „лед“ — тънкият, безупречно гладък лед след внезапно застудяване. Предметите се различаваха само по очертанията си.

И през далечните стени виждаше стълби. Нагоре, надолу, встрани — стъклените стаи продължаваха в безкрая.

Но всичко това му беше познато незнайно защо. Чувстваше се като у дома си.

Един звук изпълни стъклените стаи. Острите ясни тонове стихваха из тях, сякаш влажен пръст ги изтръгваше от ръба на кристална чаша. Долавяше се и смътно движение — мъглица във въздуха отвъд прозрачните стени, променлива и трептяща… и тя го гледаше…

— Какво би могло да дойде оттам? — попита Лу Цзе. — И защо да е необичайно?

Лобсанг замига. Това място всъщност беше странното, в този скован от устойчиви форми свят…

Чувството избледня.

— Ами ей така — необичайно. Усетих го за миг — смънка момчето.

Бузата му беше мокра. Вдигна ръка и докосна влажното петно на кожата си.

— Да знаеш, всичко е заради гранясалото масло от як, което слагат в чая, открай време им разправям — заяви Лу Цзе. — Госпожа Космипилитска никога… А, това вече е необичайно — отметна глава той.

— Какво, какво?! — стресна се Лобсанг.

Зяпна недоумяващо мокрите си пръсти, после безоблачното небе.

— Някой забавител ускорява извънредно.

Метачът леко завъртя глава.

— Нищо не чувам!

— Не се чува, а се долавя. Не усещаш ли трептенето през сандалите си? Опа-а, още един… и още един. Не можеш ли да го усетиш? Този е… този е старият Шестдесет и шести, тъй и не успяха да го уравновесят достатъчно. Олеле… Виж цветята. Непременно погледни цветята!

Лобсанг се обърна.

Еделвайсът се отваряше. Кострецът се затваряше.

— Има изпускане на време — осведоми го Лу Цзе. — Я се заслушай! Вече ги чуваш, нали? Изливат време напосоки! Ела!

Както е написано във „Втори свитък на Уен Вечно изненадания“, Уен Вечно изненадания издялкал първия Забавител от дънера на едно дърво уамуам, издълбал някакви символи по него, сложил му бронзова ос и извикал ученика си Дръвчо.

— О, колко е хубав, учителю! — възхитил се Дръвчо. — Молитвен барабан ли е?

— Изобщо не служи за толкова сложни цели. Само съхранява и премества времето.

— Толкова ли просто било?

— А сега ще проверя дали работи.

Уен завъртял половин оборот с дланта си.

— О, колко е хубав, учителю! — възхитил се Дръвчо. — Молитвен барабан ли е?

— Изобщо не служи за толкова сложни цели. Само съхранява и премества времето.

— Толкова ли просто било?

— А сега ще проверя дали работи.

Този път Уен завъртял Забавителя по-малко.

— Толкова ли просто било?

— А сега ще проверя дали работи.

Уен само раздвижил барабана наляво-надясно.

— Толкова про-про-про… Толкова просто-сто ли-ли би-било-ло?

— Ето, проверих го — уверил го Уен.

— Работи ли, учителю?

— Да, струва ми се. — Уен станал. — Дай ми въжето, с което носиш наръчите дърва. И… и костилка от онези череши, които набра вчера.

Омотал разръфаното въже около барабана и хвърлил костилката във влажната пръст. Дръвчо отскочил по-надалеч.

— Виждаш ли онези планини? — попитал Уен и дръпнал въжето.

Барабанът се завъртял и не паднал, а забръмчал тихичко.

— Ами да, учителю — смирено отвърнал Дръвчо.

Наоколо на практика нямало друго освен планини. Всъщност били в такова изобилие, че не се виждали, защото си пречели взаимно.

— От колко време се нуждае един камък? — размишлявал на глас Уен. — Или морските дълбини? Ще го преместим… — плъзнал длан над размазания от въртенето силует на барабана… — където е необходимо.

Взрял се в черешовата костилка. Устните му помръдвали беззвучно, сякаш се мъчел да реши особено трудна главоблъсканица. После посочил костилката с дясната си ръка.

— Отдръпни се.

Предпазливо докоснал с пръст барабана.

Нямало друг звук освен пукота на разместения въздух и съскането на изпаренията, блъвнали от пръстта.

Уен огледал отдолу нагоре новото дърво и се засмял.

— Нали ти казах да се отдръпнеш?

— Аз… да слизам вече, а? — разнесъл се глас измежду отрупаните с цвят клони.

— Но по-внимателно — настоял Уен и въздъхнал, когато Дръвчо се сгромолясал сред дъжд от опадали цветчета. Накрая промълвил: — Тук винаги ще има цъфнали череши.

Лу Цзе подхвана полите на расото си и се втурна по пътеката. Лобсанг затича след него. От самите камъни наоколо сякаш се изтръгваше тънък хленчещ писък. Метачът заби пети до езерцето с шараните, по което се мятаха странни вълни, и свърна по сенчеста пътечка покрай едно ручейче. Излетяха червени ибиси…

Той се закова на място и се просна по лице.

— Легни веднага!

Но Лобсанг не можа да спре. Чу нещо да профучава с кънтене над главата му. Озърна се — последният ибис от ятото се запремята, смали се и изръси перата си, погълнат от бледосинкав ореол. Изкряка и изчезна с пукот.

Но не изчезна напълно. Едно яйце продължи полета му още секунда-две и се разпльока на камъните.

— Случайни изблици на време! — кресна Лу Цзе. — По-живо!

Метачът скочи на крака, устреми се към решетка от ковано желязо в отвесната канара пред него и с изненадваща сила я изтръгна от рамката й.

— Тук има малко падане, но ако се претърколиш при приземяването, няма да пострадаш — обясни, вмъкнал се наполовина в отвора.

— Накъде води това?

— Към Забавителите, разбира се!

— Но на послушниците е забранено да влизат там под страх от смъртно наказание!

— Ама че съвпадение — промърмори Лу Цзе, уловил се за ръба с върховете на пръстите СИ. — Защото смъртта ще те сполети и ако още се помайваш тук.

Пусна се и пропадна в тъмата. Миг по-късно прозвуча ругатня, напълно несъвместима с просветения дух.

Лобсанг се напъха в отвора, увисна замалко на пръсти, пусна се и се претърколи, когато стигна до пода.

— Добре постъпи — похвали го Лу Цзе. — Ако се съмняваш какво да правиш, избери живота. Оттук!

Излязоха в широк коридор. Тук шумът разтърсваше. Нещо механично сякаш се гърчеше в предсмъртни мъки.

Чу се хрущене, а миг-два по-късно много гласове се развикаха едновременно.

Няколко десетки монаси с дебели коркови шапки на главите над традиционните раса изхвърчаха накуп иззад ъгъла. Повечето врещяха. Малцината по-прозорливи си пестяха дъха, за да се отдалечат от опасността по-пъргаво. Лу Цзе докопа един, който започна да се боричка, за да избяга.

— Пусни ме, бе!

— Какво става?

— Разкарайте се оттук, преди да са се пръснали всички!

Монахът се изви, откопчи се и препусна след останалите.

Лу Цзе се наведе, взе паднал корков шлем и сериозно го подаде на Лобсанг.

— Здравето и безопасността на труда са много важни.

— Ще ме защити ли от нещо? — сети се да попита момчето, докато наместваше шапката на главата си.

— Всъщност не. Но когато намерят главата ти, завряна в ъгъла, вероятно ще я разпознаят. Влезем ли в залата, не пипай нищо!

Лобсанг очакваше да види величествена сводеста постройка. Хората тук говореха за Залата на забавителите като за някаква грамадна катедрала. Но в края на коридора се виждаха само синкави мътни пушеци. Едва когато очите му свикнаха с въртящия се сумрак, откриха и най-близкия цилиндър.

Беше тумбеста каменна колона с диаметър около три стъпки и висока към шест метра. Въртеше се толкова вихрено, че не се виждаше ясно. Във въздуха около нея проблясваха ивички сребристосиня светлина.

— Е, убеди ли се? Изхвърлят време! Насам! По-скоро!

Лобсанг се хвърли след Лу Цзе и погледът му обхвана стотици… не, хиляди цилиндри, някои стигащи почти до тавана на гигантската кухина.

Тук все още имаше монаси — тичаха към кладенци и пълнеха кофи с вода, която тутакси се превръщаше в пара, щом полееха с нея димящите каменни основи на цилиндрите.

— Идиоти — процеди метачът. Сви шепи пред устата си и изрева: — Къде е надзирателят?

Лобсанг посочи към края на дървената площадка, стърчаща от едната стена на залата.

Там бе паднал изгнил корков шлем, забелязваха се и чифт вехти сандали, а между тях — купчинка сивкав прах.

— Горкият — промърмори Лу Цзе. — Като гледам, отнесъл е порция от петдесетина хиляди години. — Отново впи сърдит поглед в щъкащите монаси. — Ей, смотаняци, я престанете и елате при мен! Няма да ви моля втори път!

Неколцина избърсаха потта от очите си и притичаха към площадката облекчени, че ще чуят някакви заповеди. Зад тях Забавителите виеха.

— Така! — натърти Лу Цзе, а другите също се домъкнаха. — Слушайте какво ви говоря! Някакъв си каскаден изблик, нищо повече! Всички сте учили за тях! Можем да се справим! Достатъчно е да свържем кръстосано вариантите на бъдещето и миналото, първо най-бързите…

— Горкият господин Шобланг вече опита това — прекъсна го един монах и кимна към жалката купчинка.

— Тогава искам два екипа… — Лу Цзе се запъна. — Не, нямаме време! Ще го правим с усета в петите си както някога! По един човек хуква към барабан и бута лостовете, щом кажа! Готови за старт, щом извикам номера!

Лу Цзе се качи на площадката и плъзна поглед по табло, осеяно с дървени шпулки. Над всяка светеше син или червен ореол.

— Каква бъркотия… Каква бъркотия!…

— Какво означават? — настойчиво попита Лобсанг.

Лу Цзе простря длани над шпулките.

— Ето. Червените размотават времето и го ускоряват. Сините намотават времето и го забавят. По яркостта съдиш колко бързо работят. Само че сега всички са в пълен хаос, защото избликът ги е откъснал, ясно?

— От какво ги е откъснал?

— От работното натоварване, от света. Погледни натам.

Лу Цзе махна с ръка към двете редици регулиращи се щори, проточили се по цялата стена — едната в синьо, другата в червено.

— На колкото повече щори се вижда цветът, толкова повече време се намотава или размотава, нали?

— Схватлив момък си ти! Трябва да се поддържа равновесието! Ще ги нагласим, като ги свързваме по двойки, за да се уравновесяват взаимно! Горкият стар Шобланг май се е помъчил да ги регулира отново в работен режим. Но не може да се постигне при каскаден изблик. Оставяш всичко да се разнесе и събираш парчетата, когато положението се укроти. — Той огледа шпулките и кимна на монасите. — Тъй… Ти… вържи 128 към 17, после 45 към 89. Тръгвай. А ти… 596 към… да видим… да, 402…

— Седемстотин и деветдесети! — кресна Лобсанг, посочил с пръст една шпулка.

— Какво?!

— Седемстотин и деветдесети!

— Стига глупости. Той още размотава. Четиристотин и втори ще ни свърши чудесна работа, ето го на таблото.

— Седемстотин и деветдесети ей сега ще започне пак да намотава време!

— Още е яркосин.

— Ще започне да намотава. Знам. Защото… — пръстът на послушника се премести над друга редица шпулки, поспря и посочи една в края… — уеднаквява скоростта си с този.

Лу Цзе се вгледа внимателно.

— В писанията е речено „Бре, ще падна от стълбата!“. Двата ще влязат в естествена инверсия. — Примижа към Лобсанг. — Ей, ти да не си нечие поредно въплъщение? Случва се често в нашия край.

— Не ми се вярва. Просто всичко е… очевидно.

— Тъй ли? Нима? Ами добре. Таблото е твое, господин вундеркинд!

Лу Цзе се отмести.

— Мое ли? Но аз…

— Захващай се! Това е заповед.

За миг около Лобсанг затрепка синя светлина. Лу Цзе се зачуди колко ли време е усукало момчето около себе си през тази секунда. Явно му стигаше да помисли.

После послушникът извика няколко двойки номера. Лу Цзе впери поглед в монасите.

— По-чевръсто, момци. Сега господин Лобсанг работи с таблото! А вие внимавайте с основите!

— Но той е послушник… — започна един монах, обаче стисна устни и отстъпи, щом разгада изражението на Лу Цзе. — Добре, де, Метачо… Добре…

Само миг по-късно затрещяха съединители, влизащи в гнездата си. Лобсанг извика още номера.

Монасите се стрелкаха напред-назад да носят масло за основите, а Лу Цзе наблюдаваше най-близкия цилиндър. Още се въртеше бързо, но той беше сигурен, че започва да вижда резбованите по него фигури.

Лобсанг отново огледа таблото, вторачи се в тътнещите барабани и провери наредените по стената щори.

Лу Цзе знаеше, че няма написани указания за този майсторлък. Нямаше как да бъде преподаван в класната стая, макар старшите монаси да се опитваха. Умелият регулатор на въртенето свикваше да върши всичко по усещанията, проникващи през петите му, колкото и теория да се набиваше в главите на послушниците напоследък. Научаваше се да долавя приливите и отливите, да вижда редиците от Забавители като отточни канали или извори на време. Старият Шобланг беше толкова изкусен, че се изхитряше да отмъкне два часа от класна стая, пълна с отегчени послушници, без те дори да забележат, и да ги стовари в изнемогваща от поръчки работилница на две-три хиляди километра оттук, и то с безукорно изящество.

Обичаше да изумява послушниците и с един фокус. Слагаше ябълка на близка въртяща се колона и прехвърляше към нея време от по-малък барабан. След миг тя вече беше купчинка от разкривени дръвчета и веднага се разпадаше на прах. Неизменно уверяваше учениците, че точно това ще ги сполети, ако не внимават.

Лу Цзе сведе поглед към сивкавия прах до разпарчетосаната шапка, преди да се втурне към монасите. Е, може би се е зарадвал на такъв край…

Вой на изтерзан камък го накара да се озърне.

— Смазвайте ги тези основи, лениви никакъвци! — изрева и затича насам-натам по проходите между цилиндрите. — И не се пресягайте през перилата! Никой да не докосва жлебовете на съединителите! Дотук се справяме страхотно!

Колкото и шеметно да фучеше, не изпускаше от поглед цилиндрите. Вече не се въртяха хаотично. Личеше съгласуваност.

— Момко, май надделяваш! — кресна на фигурата, останала на площадката.

— Да, но не мога да ги уравновеся! Има твърде много намотано време, а не знам къде да го стоваря!

— Колко?

— Почти четиридесет години!

Лу Цзе се взря в щорите. Да, май наистина бяха около четиридесет години, но как?…

— Колко?!

— Четиридесет! Съжалявам! Няма какво да ги поеме!

— Не е проблем! Открадни ги! Махни претоварването! Нищо не пречи да си ги приберем по-късно! Стовари ги!

— Къде?

— Намери по-широчко местенце в някое море! — Метачът посочи грубоватата карта на света, нарисувана на отсрещната стена. — Знаеш ли как да… Виждаш ли как да зададеш точния въртящ момент и посоката?

Синкавото сияние отново освети залата.

— Да! Така ми се струва!

— Не очаквах друго от теб! Действай, както предпочиташ!

Лу Цзе поклати глава. Четиридесет години ли? Тревожи се за някакви си четиридесет години?! Нищо работа! Бе се случвало чираци в регулирането на времето да стоварят някъде по петдесетина хилядолетия. Това му беше хубавото на морето — оставаше си обширно и мокро. Открай време си беше такова, щеше да си бъде все същото и занапред. Е, вероятно някои рибари щяха да намират в мрежите си чудновати мустакати риби, които дотогава са познавали само като вкаменелости, но на кого му пука за съдбата на две-три кофи треска?

Звукът се промени.

— Какво правиш?

— Намерих място на номер 422! Може да поеме още четиридесет години! Няма смисъл да прахосваме време! Изтеглям го още сега!

Тътенът пак стана друг.

— Хванах му цаката! Сигурен съм!

Немалко цилиндри от най-грамадните започваха да спират. Лобсанг местеше шпулките по таблото по-припряно, отколкото озадаченият Лу Цзе успяваше да проследи движенията му. А на стената над тях щорите се затваряха с тропот и показваха потъмняло от старост дърво вместо синьо или червено.

Никой не можеше да постигне такава точност, нали?

— Момко, вече ти остават броени месеци! — провикна се метачът. — Добре го даваш! Не, да пукна, ако не са само няколко дни… дни, казвам ти! Гледай в мен!

Лу Цзе хукна към края на залата, където Забавителите бяха по-малки. Тук времето се подлагаше на фина настройка с цилиндри от нетрайни материали като креда и дърво. Метачът се смая, че и някои от дребосъците забавяха въртенето си.

Тичаше между две редици дъбови барабани, високи по две-три стъпки. Но дори Забавителите, предназначени да намотават часове и минути, постепенно замлъкваха.

Нещо изскърца.

До метача последното цилиндърче от креда се люшкаше полека върху основата си като детски пумпал.

Лу Цзе се примъкна до него, вторачен до болка в очите, и вдигна ръка. Скрибуцането остана единственият звук в залата, ако не се брои редкият звънлив пукот на охлаждащи се основи.

— Почти е готово — оповести той. — Забавя се… изчакай, изчакай…

Забавителят, не по-голям от вретено с прежда, се завъртя мудно… и спря.

И последните две щори в редиците се затвориха.

Лу Цзе рязко отпусна ръка.

— Сега! Изключи таблото! Никой да не пипа нищо!

За миг в залата се възцари гробна тишина. Монасите гледаха със затаен дъх.

Това беше миг извън времето, миг на съвършеното равновесие.

Тик-так

И в този безкраен миг призракът на господин Шобланг, за когото сценката беше размита и смътна, сякаш я гледаше през марля, промълви:

— Но това си е направо невъзможно! Видя ли, а?

— КАКВО ДА ВИДЯ? — уточни мрачната фигура до него.

Шобланг се обърна.

— А-а… — Добави с внезапна увереност: — Ти си Смърт, нали?

— ДА. СЪЖАЛЯВАМ ЗА ЗАКЪСНЕНИЕТО.

Духът, доскоро познат като монаха Шобланг, се вторачи в купчинката прах, останала от телесното му вместилище през последните шестстотин години.

— И аз съжалявам, че се позабавих — призна си и смуши с лакът Смърт.

— МОЛЯ?

— Е, ясно ти е… Доста животец навъртях в това тяло. Шегичка, де.

Смърт кимна.

— АХА. ВСЪЩНОСТ, ГОСПОДИН ШОБЛАНГ, ТИ ХЕМ СЕ ЗАБАВИ, ХЕМ ПОДРАНИ. ШЕГИЧКА, ДЕ.

— Моля?

— УМРЯ ПРЕЖДЕВРЕМЕННО.

— Ами да, и аз бих казал същото!

— А ИМАШ ЛИ ПРЕДСТАВА ЗАЩО СЕ СЛУЧИ? ТОВА Е ТВЪРДЕ НЕОБИЧАЙНО СЪБИТИЕ.

— Знам само, че барабаните се отплеснаха и май отнесох голям заряд, когато един от тях мина на свръхскорост. Но какво ще кажеш за това хлапе? Гледай как ги направлява, все едно са танцова трупа! Ех, ако ми беше ученик! Какви ги дрънкам?! Аз бих имал на какво да се поуча от него!

Смърт се вгледа.

— ЗА КОГО ГОВОРИШ?

— За онова момче на площадката, не го ли виждаш?

— ОПАСЯВАМ СЕ, ЧЕ НЕ МОГА ДА ВИДЯ НИКОГО НА ПЛОЩАДКАТА.

— Какво?! Ей го, бе, точно пред теб! Направо ще ти извади оч… Вярно, ти пък нямаш очи…

— ВИЖДАМ КАК СЕ МЕСТЯТ ТЕЗИ ЦВЕТНИ ШПУЛКИ…

— А според теб кой ги движи? Та ти си Смърт! Нали уж виждаш всекиго?!

— ДА, ВСЕКИГО… КОГОТО СЕ НАЛАГА ДА ВИЖДАМ.

— Ъ-хъм — прокашля се Шобланг.

— О, ДА… ДОКЪДЕ БЯХМЕ СТИГНАЛИ?

— Слушай, щом съм… ами подранил… ти не би ли могъл?…

— ВСИЧКО СЛУЧИЛО СЕ ОСТАВА.

— Що за философия е тази?

— ЕДИНСТВЕНАТА, КОЯТО ВЪРШИ РАБОТА. — Смърт извади животомер изпод наметалото си и го погледна. — КАКТО ВИЖДАМ, ЗАРАДИ ТОЗИ НЕОЧАКВАН ПРОБЛЕМ НЕ ТИ ПРЕДСТОИ ПРЕРАЖДАНЕ ПРЕЗ СЛЕДВАЩИТЕ СЕДЕМДЕСЕТ И ПЕТ ГОДИНИ. ИМАШ ЛИ КЪДЕ ДА СЕ ПРИЮТИШ?

— Да се приютя ли? Ами че аз съм мъртъв! Не е същото като да загубиш ключа от дома си! — разсърди се Шобланг, който вече избледняваше.

— ДАЛИ НЕ МОЖЕШ ДА СИ УРЕДИШ ПО-РАННО РАЖДАНЕ?

Шобланг изчезна.

И във вечния миг Смърт се обърна да огледа още веднъж залата с въртящите се цилиндри…

Тик-так

Барабанчето от креда се завъртя отново с тихо проскърцване.

Един по един и дъбовите Забавители набираха скорост, за да поемат все по-голямото натоварване. Този път нямаше писък и вой на прегрети основи. Въртяха се бавно като поостарели балерини — ту в едната посока, ту в другата, за да уравновесяват товара, докато милиони хора във външния свят огъват и усукват времето. Скрибуцането напомняше за някогашните клипери, заобикалящи Бурния нос с попътен вятър в платната.

После изпъшкаха каменните цилиндри, поели онова, което беше непосилно за по-дребните им подобия. В скрибуцането се вплете и боботене, но доста по-умерено отпреди…

Лу Цзе внимателно отпусна ръка и се изправи.

— Чистичко, спретнато разтребване — установи той. — Всички се потрудихте здравата. — Погледна задъханите слисани монаси и повика с жест най-старшия. Извади оръфана папироска от склада зад ухото си и подхвана: — Я ми кажи, Овнеблъс Ръкоздрав, според теб какво се случи преди малко?

— Ами-и… имаше изблик, който излезе изпод…

— Не, бе, не. Питам за по-късно — прекъсна го Лу Цзе и драсна кибритена клечка в подметката на сандала си. — Виж какво, аз пък не мисля, че вие, момци, търчахте безцелно като заклани кокошки, а един послушник се качи на площадката и извърши най-ловкото, най-плавното повторно уравновесяване, на което някога съм бил свидетел. Немислимо е да се случи, защото такива неща просто не може да има. Е, прав ли съм?

Монасите в Залата на забавителите не бяха сред най-прозорливите политически играчи в манастира. Тяхната работа беше да поддържат, да смазват, да възстановяват и да изпълняват нарежданията на човека, който стои на площадката. Челото на Овнеблъс Ръкоздрав се набръчка.

Лу Цзе въздъхна.

— Чуй какво се случи според мен — подхвана той услужливо. — Вие, момци, се оказахте подготвени за произшествието… нали?… и направо сащисахте мен и този младеж с практическите умения, които всички показахте. Игуменът ще пусне няколко щастливи мехурчета, когато научи. И на вечеря бихте могли да очаквате още по няколко момо в своите тугпа, ако схващаш накъде бия.

Ръкоздрав предпазливо вложи тези думи в своя мисловен молитвен барабан и му се стори, че небето наистина ги чу. Лицето му грейна в усмивка.

— Само че… — Лу Цзе пристъпи към него и сниши глас. — Вероятно ще се отбия тук наскоро, защото май е крайно време залата да бъде преметена, и ако не ви заваря, момци, наежени и ГОТОВИ да се ритате по задниците от усърдие, ще бъда принуден да… си поприказвам с вас.

Усмивката се стопи.

— Добре, Метачо.

— Проверете всеки цилиндър и се погрижете за основите.

— Добре, Метачо.

— И някой да изнесе останките на господин Шобланг.

— Добре, Метачо.

— Тогава ви желая да се забавлявате до насита. Ние с младия Лобсанг ще си вървим. Допринесохте много за образованието му.

Хвана момчето за ръка и то без съпротива се остави да бъде изведено от залата покрай дългите редици въртящи се, бръмчащи Забавители. Под високия таван още се стелеше рехав синкав дим.

— Истина е реченото в писанията — промърмори Лу Цзе, щом поеха нагоре по наклонения коридор. — „Направо ме разби.“ Ами да! Забеляза онази инверсия още преди да е настъпила. А аз щях да издухам всички ни чак в идната седмица. Най-малко.

— Извинявай, Метачо.

— „Извинявай“ ли? Няма за какво да се извиняваш. Не те знам какъв си, синко. Прекалено си бърз. И свикваш с това място като пате с водата. Няма нужда да учиш разни неща, които други хора наизустяват с години. Старият Шобланг, дано се прероди в топло уютно кътче… дори той не би могъл да уравновеси натоварването с точност до секунда. И то по целия проклет свят! — Метачът потръпна. — Един скромен съвет от мен — не позволявай да ти проличи. Хората понякога се държат смахнато, ако ги смаеш.

— Добре, Метачо.

— И още нещо — продължи Лу Цзе, излизайки на дневна светлина. — Защо се сащиса така, преди да побеснеят Забавителите? Почувства ли нещо?

— Не знам. Просто… всичко беше сбъркано за миг.

— Случвало ли ти се е преди?

— Не-е… Малко приличаше на онова над Мандалата.

— Каквото ще да е, внимавай да не се изтървеш пред някого. Тукашните тузари напоследък май не знаят дори как действат цилиндрите. И на никого не му пука. Нима човек забелязва вещ, която му служи твърде добре? Разбира се, в отминалите времена никой не можеше да стане монах, без да прекара поне шест месеца в шетане из онази зала — смазване, чистене, пренасяне. И беше по-добре за всички! А сега се чуват само приказки за смирение и космическа хармония. Да, ама някога това се учеше пак в залата. Човек бързичко схващаше, че не отскочи ли пъргаво, ако му креснат „Има изхвърляне!“, ще го цапардосат две-три годинки там, дето най-силно боли. Проумяваше и че няма по-хубава хармония от уравновесяването на цилиндрите.

Този коридор водеше към централните сгради на манастира. Наоколо още щъкаха хора, когато двамата се запътиха към Мандалата.

— Сигурен ли си, че имаш сили да я погледнеш отново? — провери Лу Цзе.

— Да, Метачо.

— Ти си знаеш.

Балконите около залата бяха претъпкани с монаси. Лу Цзе обаче си проби път чрез учтиво, но решително побутване с метлата. Старшите монаси се тълпяха в самия край.

Ринпо го зърна.

— А, Метачо. Прах ли бърса, та се забави толкова?

— Цилиндрите загубиха управление и се ускориха прекомерно — процеди Лу Цзе.

— Ясно, но ти бе призован от самия игумен — укори го старшият помощник.

— Преди години и най-смотаното човече тук щеше да се втурне с все сила към залата, ако чуеше гонговете.

— Да, но…

— _БЪРРРбърррбъррр — обади се игуменът и Лобсанг чак сега видя, че е в носилка на гърба на помощника и има везана качулчица, за да не му се простуди главичката. — Лу Цзе открай време набляга на практичния подход… бъррр._ — Издуха няколко млечни мехурчета в ухото на Ринпо. — Лу Цзе, радвам се, че затруднението е било премахнато.

Метачът се поклони, а игуменът игриво заудря главата на старшия помощник с дървеното си мече.

— Историята се повтори, Лу Цзе. Дум-дум-бъррр…

— Пак ли стъкленият часовник? — попита метачът.

Старшите монаси се опулиха.

— Но как е възможно да си научил?! — ахна помощникът. — Още не сме превъртели назад Мандалата!

— В писанията е речено „Това го усещам и с космите по врата си“. Пък и цилиндрите само веднъж досега са бушували така. Всички излязоха от контрол. Приплъзване на времето. Някой отново изработва стъкления часовник.

— Но нали няма никаква възможност за това? — упорстваше помощникът. — Заличихме и последната следа!

— Ха! — сопна му се Лу Цзе. — В писанията е речено „Не съм в гора расъл и трева пасъл“. Такова нещо не се премахва напълно. Пак се просмуква в света. В приказки. В сънища. В рисунки по стените на пещери и каквото още се сетиш…

Лобсанг се загледа надолу в Мандалата. Около няколко високи цилиндъра в далечния край на залата се бяха струпали монаси. И тези барабани приличаха на Забавителите, но само най-малкият се въртеше бавно. Другите оставаха неподвижни и се виждаха символите, издълбани по тях от горе до долу.

„Съхранение на формите“ — неочаквано се мярна в ума му. Тук се пазят формите на Мандалата, за да бъдат повтаряни. Днешните — в малкия цилиндър, дълготрайните — в по-големите.

Под него по повърхността на Мандалата като вълнички се преливаха шарени петна и разкъсани фигури. Един от монасите в далечината се провикна и малкият цилиндър спря.

Мятащите се песъчинки бяха замрели.

— Така изглеждаше и преди двайсетина минути — обясни Ринпо. — Виждаш ли онази синьобяла точка? После се разпростира…

— Знам какво виждам — навъсено го прекъсна Лу Цзе. — Човече, бях там, когато се случи за пръв път! Ваша святост, наредете им да пуснат поредицата за стария Стъклен часовник! Времето ни свършва!

— Аз обаче съм убеден, че трябва да… — започна помощникът, но удар с гумена тухличка го накара да замлъкне.

— _Ишкамгърнеишкамгърне…_ ако Лу Цзе е прав, не бива да пропиляваме времето си, господа, а ако греши, имаме предостатъчно време, нали? Гърнеишкамгърне!

— Благодаря ви — промълви метачът и сви длани пред устата си. — Ей! Вие там! Втори цилиндър, четвърти бхинг, някъде около деветнадесета гупа! И без да се помайвате!

— Длъжен съм най-почтително да изкажа възраженията си, ваша святост — намеси се помощникът. — Подготвили сме се именно за такива извънредни произшествия…

— Знам ви аз подготовката за произшествия — натърти Лу Цзе. — Винаги нещо сте пропуснали.

— Що за нелепост! Вложихме толкова усърдие в…

— Всеки път забравяте за самото скапано произшествие. — Лу Цзе пак се обърна към залата и уплашените монаси, които я обслужваха. — Готови ли сте? Така ви искам! Веднага предайте записа в кръга! Иначе ще ме принудите да сляза при вас! А хич не ми се иска да го правя!

Мъжете около цилиндрите се разшетаха припряно и нова фигура замести предишната под балкона. Линиите и цветовете се озоваха на други места, но един синьобял кръг заемаше центъра.

— Ето го — посочи Лу Цзе. — По-малко от десет дни преди първия удар на часовника.

Монасите се смълчаха. Лу Цзе се ухили мрачно.

— А десет дни по-късно…

— Времето спря — довърши Лобсанг вместо него.

— И така може да се каже — съгласи се метачът.

Лицето му се зачервяваше. Един монах отпусна ръка върху рамото му.

— Никой не вини теб, Метачо. Знаем, че не е имало начин да се добереш там навреме.

— Да се добираме навреме е смисълът на всичко, което вършим тук — възрази Лу Цзе. — Чарли, бях стигнал почти до проклетата врата. Твърде много замъци, но твърде малко време…

Зад него Мандалата мудно се завърна към отмерването на настоящето.

— Ти в нищо не си сбъркал — утеши го монахът.

Лу Цзе бутна ръката му и заговори на игумена над рамото на помощника.

— Преподобни господине, искам разрешението ви незабавно да открия този часовник! — Чукна с пръст по носа си. — Ще го надуша! Чакам този момент от толкова години! Този път няма да ви подведа!

В тишината от устата на игумена изскочи мехурче.

— Несъмнено е пак в Юбервалд — настоя метачът, но в гласа му прозвуча и молба. — Там най-много обичат да бърникат в електричеството. Познавам всяка педя по онези земи! Пратете още един-двама с мен и ще пресечем всичко в зародиш!

— _Бабабабаба…_ Лу Цзе, необходимо е въпросът да бъде обсъден, но ти благодарим за предложението… бабабаба… Ринпо, искам всички… блъмблъмблъм… оперативни агенти сред старшите монаси да бъдат в Залата на тишината след пет… бабаба… минути! Цилиндрите въртят ли се… блъмблъм… в пълна хармония?

Един монах вдигна поглед от току-що донесения му свитък.

— Така изглежда, ваша святост.

— Моите поздравления към отговорника за таблото… БИШКИТКА!

— Но Шобланг е мъртъв — смънка Лу Цзе.

Игуменът престана да пуска мехурчета от устата си.

— Скръбна вест. Знам, че беше твой приятел.

— Не биваше да го сполети такъв край — мърмореше си метачът. — Не биваше.

— Овладей се, Лу Цзе. Скоро ще си поговоря с теб. Бишкитка!

Старшият помощник, подканен с удар на гумена маймунка по ухото, се отдалечи забързано.

Навалицата от монаси се разреди — всеки тръгна да се заеме отново със задълженията си. Лу Цзе и Лобсанг останаха на балкона, очите им втренчени в преливащата се Мандала.

Лу Цзе се прокашля.

— Вече си забелязал онези цилиндри в дъното, нали? Малкият записва формите за текущия ден, а всичко по-интересно се запазва в по-големите.

— Току-що си предспомних, че ще кажеш това.

— Точна дума. Точна. Това момче има дарба. — Лу Цзе заговори съвсем тихо: — Някой гледа ли ни?

Лобсанг се озърна.

— Още има неколцина наоколо.

Лу Цзе пак заговори гръмко.

— Учил ли си нещо за Големия трясък?

— Чух само слухове, Метачо.

— Ъхъ, слухове имаше в изобилие. „Денят, когато времето спря“ и други щуротии. — Лу Цзе въздъхна. — Да знаеш, повечето неща, които ви преподават, са лъжи. Налага се. Понякога стоварят ли ти истината наведнъж, не можеш да я осмислиш. Ти познаваше целия Анкх-Морпорк, нали? Някога да си се отбивал в операта?

— Само за да упражнявам джебчийския занаят.

— А някога да си се чудил, като я гледаш? Поглеждал ли си изобщо малкия театър отсреща? Май се нарича „Дискътъ“.

— О, да! Даваха ни от най-евтините билети, седяхме на земята и мятахме фъстъци по сцената.

— И нищо ли не те накара да се замислиш? Грамадна опера, цялата в плюш, позлата и многолюден оркестър, а отсреща — схлупено театърче със сламен покрив, няма друго освен голо дърво, липсват седалки и само някакъв си тип свири съпровод на продран рог?

Лобсанг вдигна рамене.

— Ами не. Такъв си е животът.

Лу Цзе едва не прихна.

— Ех, че е гъвкав човешкият ум! Смайващо е към какви криволици успява да се нагоди. Там свършихме превъзходна работа…

— Лу Цзе…

Един от по-младшите помощници чакаше почтително да привлече вниманието му.

— Игуменът иска да говори веднага с теб.

— А, добре. — Метачът мушна с пръст ученика си и му прошепна: — Момко, отиваме в Анкх-Морпорк.

— Ама как?! Нали каза, че искаш да те изпратят в…

Лу Цзе му намигна.

— В писанията е речено „Искаш ли, ще те отрежат“, не чатна ли? Момко, има и други начини да сготвиш един дангданг, а не само да го задушиш с плинг.

— Има ли?

— О, да, ако си купил достатъчно плинг. Сега да поговорим с игумена, а? Време му е за хранене. За щастие вече е на твърда храна. Поне се отървахме от кърмачката. Беше много смущаващо и за него, и за младата жена, честно казано. Човек не знаеше накъде да се извърне, а пък на него му беше най-трудно. Все пак духовно той е на девет столетия…

— Сигурно много е помъдрял.

— Много, да, много. Но възрастта и мъдростта не винаги вървят ръка за ръка, както честичко установявам — сподели Лу Цзе пред прага на игуменските покои. — Някои хора само оглупяват от дадената им власт. Не се отнася за негова святост, разбира се.

Игуменът бе сложен на високото си столче и съвсем наскоро бе оплескал с пълна лъжица полезна храна старшия си помощник, който пък се усмихваше с вида на човек, чийто пост зависи от доволния му вид, докато по челото му се стича боровинков крем.

Лобсанг се усъмни не за пръв път дали игуменът тормози помощника си съвсем невинно. Ринпо несъмнено беше от онези леко противни особи, които будят у здравомислещите хора непреодолимото желание да сипват бълвочи по косите им и да ги налагат с гумени играчки. Игуменът пък беше достатъчно стар, за да не пренебрегва детето в себе си.

— Повикал сте ме, ваша святост — поклони се Лу Цзе.

Игуменът разсипа паницата върху расото на старшия помощник.

— _Уахахахаха а-а…_ да, Лу Цзе. На колко години си?

— На осемстотин, ваша святост. Ами че това възраст ли е!

— И все пак ти си прекарал немалко време в света отвън. Доколкото разбрах, имал си желание да се оттеглиш в заслужен отдих и да отглеждаш градините си.

— Да, но…

— Но — усмихна се игуменът с ангелска невинност — досущ като стар боен кон и ти цвилиш весело при звука на тръбата, нали?

— Не бих казал — отрече Лу Цзе. — Няма нищо забавно в звука на тръбата преди битка.

— Исках да кажа, че копнееш пак да излезеш навън с оперативна задача. Но нали си помагал много години и в обучението на тези агенти? Говоря за господата пред теб.

Мнозина едри яки монаси седяха на скамейката до едната стена. Бяха се приготвили за отпътуване — на гърбовете си имаха навити постелки и носеха свободни черни дрехи. Кимнаха притеснени на Лу Цзе и в очите им над черните маски се мярна срам.

— Дадох всичко от себе си — заяви метачът. — Естествено обучаваха ги други. Аз просто се опитах да поправя грешките им. Изобщо не съм ги учил да бъдат нинджи. — Лакътят му за кой ли път намери ребрата на Лобсанг. — Ученико, тази дума на езика на Ахатовата империя означава „вятър работа“ — обясни с кънтящ шепот.

— Имам намерение да ги изпратя веднага… УАА! — Игуменът стовари лъжичката си по облегалката на столчето. — Това е моята заповед, Лу Цзе. Ти си легендарна личност, но мина много време, откакто стана легенда. Защо да не се опрем на бъдещето? Бишкитка!

— Схванах — тъжно отрони Лу Цзе. — Е, все някога щеше да ме сполети. Благодаря ви за загрижеността, ваша святост.

— _Бръмбръм…_ Лу Цзе, познавам те отдавна! Няма да припарваш и на двеста километра от границите на Юбервалд, проумя ли?

— В никакъв случай няма да ходя натам, ваша святост.

— И това е заповед!

— Разбира се, ясно ми е.

— Ти обаче си нарушавал… баабаа… и преди моите заповеди. В Омния. Не съм забравил.

— Тактическо решение, взето от изпратения човек на самото място. Нищо повече, ваша святост. Беше по-скоро тълкуване на вашата заповед — оправда се Лу Цзе.

— Аха, като отиде именно където ти бе наредено да не стъпваш и като направи точно онова, което ти забраних изрично?

— Да, ваша святост. Понякога човек трябва да бута двуръчния трион поред и от двете страни, за да си нареже дървата сам. Сторих онова, което не биваше да правя, на мястото, където не биваше да съм, но така постигнах каквото бе необходимо да се направи там, където то трябваше да се случи.

Игуменът впери в метача дълъг пронизващ поглед, с какъвто малките деца често удостояват света.

— Лу Цзе, ти няма… мънмънбуубуу… ти дори няма да доближаваш Юбервалд. Разбрахме ли се?

— Да, ваша святост. Прав сте, разбира се. Но в своята немощ не мога ли да поема в друга посока — към мъдростта вместо към насилието? Бих искал да покажа на този младеж… Пътя.

Другите монаси се разкикотиха.

— Пътя на перачката ли? — уточни Ринпо.

— Госпожа Космипилитска беше шивачка — безметежно го поправи Лу Цзе.

— Чиято мъдрост се състоеше в изречения като „Няма да зарасне по-бързо, ако го човъркаш“, нали? — упорстваше старшият помощник.

— Никоя рана не зараства по-бързо, ако я човъркаме — потвърди метачът и невъзмутимостта му беше като дълбоко езеро. — Може да е нищожен и тесен Път, но колкото и да е недостоен за вниманието ви, той си остава моя Път. — Лу Цзе се озърна към игумена. — Така беше в отминалите времена, ваша святост. Помните ли? Учителят и ученикът тръгват заедно по света. Така ученикът трупа знания от практиката и примера, а после открива собствения си Път, в чийто край пък намира…

— … себе си… блъм… — промълви игуменът.

— Но първо си намира учител — завърши Лу Цзе.

— Той е късметлия, щом ти… блъмблъм… ще му бъдеш учител.

— Преподобни господине — започна метачът, — такава е същината на различните Пътища, че никога не се знае кой ще бъде учителят. Аз мога само да го поведа по някоя от безбройните пътеки.

— Тоест към града — натърти игуменът.

— Да. А Анкх-Морпорк е много далеч от Юбервалд. Не искате да ме изпратите в Юбервалд, защото съм старец. Затова с цялото си уважение ви моля да зачетете поне тази прищявка на стареца.

— Нямам друг избор, щом представяш молбата си така — реши игуменът.

— Преподобни господине… — намеси се Ринпо, който май смяташе, че има избор, и то богат.

Лъжичката пак издрънча оглушително по подноса.

— Лу Цзе е прославен човек! — кресна игуменът. — Без никакво съмнение очаквам от него да постъпи правилно! Ех, ако можех да очаквам и… блъмблъм… да върши каквото съм поискал от него! Забраних му да отива в Юбервалд! Нима искаш от мен да му забраня и да не отива в Юбервалд?! БИШКИТКА! Оповестих волята си! А сега, господа, ще бъдете ли така добри да излезете? Имам спешна работа.

Лу Цзе се поклони и сграбчи Лобсанг за ръката.

— Движение, момко! — прошепна му. — Да се разкараме оттук на секундата, докато някой не се е усетил!

На излизане срещнаха по-младши помощник, понесъл гърне с изрисувани по него зайчета.

— Хич не е лесно да се прераждаш — изрази мнението си Лу Цзе, тичайки с все сила по коридора. — Сега задачата ни е да се махнем от манастира, защото скоро някой ще реши да се прави на голям хитрец. Грабвай си торбата и постелката!

— Но нали никому не би хрумнало да се възпротиви срещу заповед на игумена? — учуди се Лобсанг, като заби пети в пода, за да свърне зад поредния ъгъл.

— Ха! Той ще задреме след десетина минутки, а ако му бутнат в ръцете нова играчка, когато се събуди, накрая ще бъде твърде зает да натиква зелени кубчета в сини кръгли отворчета и ще забрави думите си. Политика, момко! Тук си имаме в излишък идиоти, които ще задърдорят, че са убедени какво всъщност е искал да каже игуменът. Хайде, размърдай се! Среща след една минута в Градината на Петте изненади.

Когато Лобсанг нахълта в градината, Лу Цзе прилежно опаковаше една планина-бонсай в бамбукова рамка. Върза последния възел, сложи пакета в торбата и я нарами.

— Няма ли да се повреди? — разтревожи се момчето.

— Ама нали е планина? Как тъй ще се повреди? — Лу Цзе си взе и метлата. — Ще наминем да си побъбрим с едно старо приятелче, преди да се отправим на пътешествие. Може и да ни светне за туй-онуй.

— Какво става, Метачо? — не се стърпя Лобсанг.

— Ето какво е положението, момко. Аз, игуменът и оня тип, с когото ще разменим по някоя приказка, се познаваме от памтивека. Но сега не е същото като преди. Игуменът не може да изтърси ей така: „Лу Цзе, ти си един дърт мошеник и тъкмо ти пробута идеята за Юбервалд в главите на всички наоколо, но аз поне проумях, че си намислил някаква хитрина, затова дим да те няма, щом си надушил нещо.“

— Но той е върховният повелител тук!

— Именно! Адски трудно е да се наложиш, когато си върховен повелител. Под теб има страшна гмеж от хорица, които всичко оплескват. А както той уреди нещата, младежите ще могат да се позабавляват, като търчат из Юбервалд и крещят „Хай“. Ние обаче тръгваме към Анкх-Морпорк. И игуменът знае това. Е, донякъде.

— Как научи, че някой прави часовника точно в Анкх-Морпорк?

Лобсанг се мъкнеше след Лу Цзе по обрасла с мъх скрита пътека през гъсталака от рододендрони. Водеше към външната стена на манастира.

— _Знам._ Помни ми думата — ако някой махне запушалката от дъното на Вселената, верижката й ще ни отведе право в Анкх-Морпорк и ще чуем от загубеняка „Ама аз само исках да видя какво ще стане“. Всички пътища водят към Анкх-Морпорк.

— Защо ли си мислех, че всички пътища водят надалеч от Анкх-Морпорк?

— Не и за нас в момента. А, стигнахме.

Лу Цзе потропа на вратата на грубовато скована, но голяма барака, долепена до самата стена. В същия миг избумтя взрив и някой… не, поправи се Лобсанг, нечия половина изхвърча вихрено от неостъкления прозорец и се стовари върху пътеката със сила, достатъчна да смели всички кости. Едва когато търкалянето на парчето спря. Лобсанг видя, че това е дървена кукла в монашеско расо.

— Ку явно се забавлява — отбеляза Лу Цзе.

Изобщо не бе помръднал, макар куклата да прелетя край ухото му.

Вратата се отвори с трясък и един пълничък стар монах надникна развълнуван.

— Видяхте ли? Видяхте ли?! И то само с една лъжичка! — Кимна им. — Здрасти, Лу Цзе. Очаквах те. Подготвих някои нещица.

— Какви? — неволно попита Лобсанг.

— Кое е момчето? — отвърна с въпрос Ку, щом ги пусна да влязат.

— Непросветеното дете носи името Лобсанг — осведоми го метачът и огледа вътрешността на бараката. На каменния под още димеше черен кръг, около който бе разпилян опушен пясък. — Нови играчки, а, Ку?

— Експлодираща мандала — щастливо обясни монахът и се разтърча възбудено. — Просто поръсваш от специалния пясък върху най-обикновена фигура — където пожелаеш и първият враг, който СТЪПИ отгоре… Бум! И незабавно сменя кармата си. Не пипай това!

Лу Цзе се пресегна и изтръгна от шарещите пръсти на Лобсанг паниката за подаяния, която току-що бе взел от масата.

— Не забравяй Първо правило — напомни му и метна паничката.

Тя се завъртя и от нея изскочиха скрити остриета. Заби се в една носеща греда.

— Но тази паничка може да отсече главата на човек! — възкликна момчето… и чу слабичко потракване.

— … три, четири, пет… — броеше на глас Ку. — Всички да залегнат… Сега!

Лу Цзе просна Лобсанг по лице секунда преди паничката да избухне. Парчета метал прелетяха със свистене над главите им.

— Добавих нова функция, откакто не си виждал устройството — похвали се монахът, когато те се надигнаха. — Вече е годно за разностранна употреба. Разбира се, нищо не пречи да си сипваш в него и варения ориз. Впрочем разгледахте ли това?

Взе в ръце молитвен барабан. Лобсанг и Лу Цзе отскочиха.

Ку завъртя барабана и тежестите в краищата на вървите задумкаха по опънатата кожа.

— Вървите се свалят мигновено, ако е необходимо да бъде удушен някой — обясни монахът. — А самата кожа се смъква… с това движение… и вадиш скрития вътре кинжал, щом възникне нужда от него.

— Но нищо не пречи барабанът да бъде използван и за молитви, нали? — сподели догадката си Лобсанг.

— Досетлив си — одобри Ку. — Пъргава мисъл. Молитвата винаги може да ти послужи като последно убежище. Ние дори разработваме една доста перспективна мантра с включени в нея обертонове, които имат твърде особено въздействие върху човешката нервна сис…

— Ку, не ми се вярва, че тези джунджурийки ще ни потрябват — прекъсна го Лу Цзе.

Монахът въздъхна.

— Лу Цзе, защо поне не се съгласи да превърнем метлата ти в тайно оръжие? Нали ти показах чертежите…

— Тя и сега си е тайно оръжие — възрази метачът. — Защото е метла.

— А какво ще кажеш за новите якове, които развъждаме? Само да дръпнеш поводите и рогата им…

— Ку, дойдохме за цилиндрите.

Монахът изведнъж ги загледа гузно.

— Цилиндрите ли? Какви цилиндри?

Лу Цзе прекоси стаята и натисна с длан част от стената, която се плъзна встрани.

— Тези цилиндри, Ку. Не ме разигравай, че нямаме време.

Лобсанг видя два предмета, които по нищо не се различаваха от мънички Забавители, всеки в метална рамка с дъсчена поставка. Към рамките бяха закрепени хамути.

— Още не си казал на игумена за тях, нали? — подхвърли Лу Цзе и се зае да оправи хамута на единия цилиндър. — Знаеш, че ще ги забрани, ако научи.

— Не очаквах никой да е научил! — промърмори Ку. — А ти как…

Лу Цзе му се ухили.

— Никой не обръща внимание на метачите.

— Но те са в експериментален стадий! — заломоти почти паникьосан Ку. — Щях да обясня на игумена, разабира се, но изчаквах, докато имам какво да му покажа! И ще бъде страшно, ако попаднат в неподходящи ръце!

— Значи ние ще се погрижим да не попаднат — обеща Лу Цзе, вглъбен в разглеждане на ремъците. — Как се задвижват в момента?

— На тежестите и храповите колелца не можеше да се разчита — увери го Ку. — Уви, бях принуден да използвам… часовников механизъм.

Лу Цзе се вцепени и го изпепели с поглед.

— _Часовников механизъм?!_

— Само като движеща сила и толкоз! — опна се Ку. — Нямаше какво да сторя!

— Твърде късно е, ще се примирим. — Лу Цзе откачи другата рамка от стената и тикна цилиндъра в ръцете на Лобсанг. — Заповядай, момко. Като го увием в парче зебло, ще прилича на раница.

— Но какво е това?

Ку въздъхна.

— Преносим Забавител. Опитайте се да не ги потрошите, моля ви.

— И защо са ни необходими?

— Дано не се наложи да научиш — вметна Лу Цзе. — Благодаря ти, Ку.

— Убеден ли си, че не предпочиташ няколко времеви бомби? — с надежда попита монахът. — Хвърляш една на пода и времето ще се забави с…

— Ние няма да се товарим с много багаж — непреклонно отсече Лу Цзе. — Ще излезем отзад, ако нямаш нищо против.

От задната врата започваше тясна пътека, която свършваше при малка вратичка в стената. Парчета от дървени кукли и обгорени камъни подсказваха, че Ку и помощниците му често наминават насам. Следващата пътека минаваше покрай едно от многото ледени поточета.

— Ку ни мисли доброто — спомена вървящият забързано Лу Цзе. — Но ако го бяхме послушали, щяхме да дрънчим на всяка крачка и да се взривяваме, щом поседнем.

Лобсанг подтичваше, за да не изостане.

— Метачо, ще вървим няколко седмици до Анкх-Морпорк!

— Ще си прорежем пътя дотам — отвърна Лу Цзе, спря и го изгледа. — Как мислиш, ще се справиш ли?

— Постигал съм го стотици пъти… — започна Лобсанг.

— Да, в Ой Донг. Но в долината вземат всякакви предпазни мерки. И това ли не знаеше? Цепенето на времето в Ой Донг е лесно, момчето ми. Тук е друго. Въздухът все ти пречи. Дребна грешчица и ще ти се стори, че се е превърнал в канара. Задължително е да оформяш сцепеното време около себе си, за да напредваш като риба във вода. Умееш ли да го правиш?

— Обясниха ни това-онова на теория, но…

— Сото разказваше как в града си спрял времето заради себе си. Нарича се Позата на койота. Мъчна работа, а не вярвам да ви учат на този номер в Гилдията на крадците.

— Метачо, май имах късмет тогава.

— Чудесно. Постарай се и занапред да бъдеш късметлия. Ще ти стигне времето за упражнения, докато слезем под линията на вечните снегове. Налучкай майсторлъка, преди да стъпим на трева, иначе кажи „сбогом“ на краката си.

Наричаха го цепене на времето…

Има похват в свиренето на духови инструменти, наречен кръгово дишане. Като си помагат с него, гайдарите не се свиват на топка и дробовете им не се пръскат. Цепенето на времето е почти същото, само че вместо с въздух се борави с време и не се вдига толкова шум. Обучен монах успяваше да разтегли секундата в час…

Но това не стигаше. Щеше да се движи в устойчив, неподатлив свят. Предстоеше му да се научи как да вижда отблясъците на светлината и да чува призраците на звуците, докато допуска по мъничко време в личната си Вселена. Не беше непосилно, ако откриеше увереност в себе си. Сцепеният свят изглеждаше почти нормален, объркваха се единствено цветовете…

Все едно ходеше по залез-слънце, макар че светилото едва помръдваше високо в небето. Светът отпред лилавееше, а при всяко озъртане Лобсанг виждаше зад себе си оттенъка на спечена кръв. И се чувстваше самотен. Съзнаваше и какво го потиска най-много — тишината. Е, имаше някакъв звук, почти недоловимо за слуха цвърчене. И стъпките му бяха странно приглушени, освен това шумът стигаше до ушите му по-късно от допира до земята.

Подминаха края на долината и излязоха от вечната пролет в истинския свят на снеговете. Студът започна да се промъква като острие, забивано от садист.

Лу Цзе вървеше нехайно напред, сякаш нищо не го тормозеше.

Да, де, разказваха и такива истории. Говореше се, че Лу Цзе вървял безчет километри и когато самите облаци замръзвали и се сгромолясвали от небето. Някои твърдяха, че студът бил безсилен срещу него.

И все пак…

В тези истории Лу Цзе беше и по-едър, по-силен… а не кльощав, нисичък и плешив човечец, който предпочиташе да не влиза в схватки.

— Метачо!

Лу Цзе спря и се обърна. Очертанията му се размътиха за миг, Лобсанг също размота времето около себе си. Светът си възвърна цветовете и макар че студът вече нямаше пробойната сила на бургия, беше лют.

— Кажи, момко.

— Готов си да ме учиш, нали?

— Ако е останало нещо, което не знаеш, младо генийче — суховато го заяде Лу Цзе. — Цепиш времето добре, както виждам.

— Не ми побира умът как се бориш с този студ!

— А, нима не знаеш тайната?

— Пътят на госпожа Космипилитска ли ти дава такава мощ?

Лу Цзе надигна полите на расото си и подскочи като танцьор в снега, откривайки тънките си крака, увити в дебели жълтеещи крачоли.

— Няма други като тях, казвам ти — похвали се той. — И до ден-днешен тя ми изпраща тези двойно плетени гащи — отвътре коприна, отвън три пласта вълна с двоен шев на клинчетата. И то на съвсем приемлива цена. По шест долара парчето, нали съм й отдавнашен клиент. Защото в писанията е речено „Облечи се топло, да не мръзнеш до смърт“.

— И това ли е само хитрост?

Лу Цзе като че се изненада.

— Какво?…

— Питам те дали всичко е фокуси и номера? Всеки в манастира те смята за велик герой, обаче… ти не се биеш и си мислят, че си пълен с необичайни знания… и… и ти просто залъгваш хората. Прав ли съм? Дори игумена, нали? Надявах се, че ще ме учиш… на онова, което си струва да знам…

— Знам адреса й, ако те интересува. Не е зле да споменеш моето име… О-о, Май говориш за друго, а?

— Не съм неблагодарник, но се чудех…

— Дали няма да си послужа с тайнствени сили, които съм овладял с усърден труд през целия си живот само за да си стопля краката? Това ли било?

— Ами…

— Да опошля светото учение заради уюта на коленете си, така ли си го представяш?

— Както го казваш, звучи зле…

Незнайно защо Лобсанг сведе поглед.

Стоеше в една педя сняг. А Лу Цзе — не. Около сандалите му имаше две локвички. Ледът се топеше под пръстите на краката му. Под розовите топли пръсти…

— Е, не се отнася за пръстите — призна метачът. — Госпожа Космипилитска е истинска вълшебница на дългите гащи, но хич не я бива да обръща петите. — Лобсанг вдигна глава и едното око насреща му намигна. — Не забравяй Първо правило. Такава ни е уговорката. — Лу Цзе потупа втрещеното момче по рамото. — Дотук се представяш добре. Я да седнем на завет и да си сварим нещо топло.

Метачът посочи скали, които поне щяха да ги опазят от вятъра. Снегът се трупаше пред тях на високи преспи.

— Лу Цзе…

— Слушам те, момко.

— Мъчи ме един въпрос. Ще ми отговориш ли прямо?

— Естествено ще се опитам.

— _Какво става, по дяволите?!_

Лу Цзе изчисти снега от един камък.

— А, този въпрос е от по-трудните…

Тик-так

Игор неволно призна пред себе си, че в успешния завършек на смахнати начинания здравомислието може да натупа безумието дори и с вързани ръце.

Отдавна бе свикнал с господари, които въпреки великолепните си стойки на ръце по ръба на психическата катастрофа нямаха способността да си обуят панталона без помощта на топографска карта. Подобно на всеки друг Игор им бе намерил цаката. Честно казано, работата не го затрудняваше особено (макар понякога да бъхтеше по цяла нощ) и щом вкараше поредния си господар в коловоза на навиците, можеше да се захване със собствените си дела. Търсеха го чак когато искаха да вдигне над покрива гръмоотвода, за да привлече малко мълнии.

При Джереми беше друго. По него човек можеше безпогрешно да си сверява часовника. Игор за пръв път виждаше толкова организиран, изчистен от излишъци и разграфен живот. И по едно време се усети, че си представя своя нов господар като механичен човек.

Един от предишните му господари наистина създаде механичен човек, целия от лостчета, зъбни колела, предавателни механизми и пружини. Вместо мозък имаше дълга лента е пробити в нея дупчици. Вместо сърце — мощна пружина. Ако всяка вещ в кухнята бъдеше оставена точно на мястото си, творението метеше пода и вареше поносим чай. Ако нещо беше разместено обаче или потракващото цъкащо създание се натъкнеше на неочаквана неравност в пода, то обираше мазилката от стените и се опитваше да свари вбесената котка.

После на господаря му щукна, че трябва да даде живот на механичния си човек, за да си дупчи сам лентата и да си навива пружината. Игор знаеше добре кога да изпълнява заповедите буквално и послушно нагласи класическата издигаща се маса под гръмоотвода в навечерието на страховита буря. Нямаше точна представа за по-нататъшните събития, защото не остана да гледа, когато мълнията се заби в механизмите. В онзи миг Игор вече бе преполовил с лудешки бяг разстоянието до селото, метнал на рамо вързопа с вещите си. Въпреки това едно нажежено до бяло зъбно колелце избръмча над главата му и потъна дълбоко в дънера на близкото дърво.

Предаността към господаря беше важно изискване, но отстъпваше пред предаността към факта, че е Игор. Щом в света беше задължително да има тътрещи се прислужници, щеше да е дяволски добре всички да носят името Игор.

И в момента този Игор си мислеше, че ако е възможно механичен човек да оживее, сигурно ще прилича на Джереми. А точните до механичност действия на Джереми се ускоряваха с доближаването до завършения вид на часовника.

На Игор часовникът не му допадаше особено. Предпочиташе съществата, които кървят. Часовникът растеше пред очите му с трепкащите си кристални части, които наглед не присъстваха изцяло на местата си, растеше и напрежението у Джереми, и безпокойството у Игор. Нямаше съмнение, че тук се появява нещо ново и макар всеки Игор да жадуваше за новости, не биваше да се прекрачват границите. Никой Игор не вярваше в „забранени знания“ и „нещата, които човек не бива да научи“, обаче според всички се подразбираше, че някои неща все пак не бива да бъдат научени. Например какво е чувството, когато всяка частичка от тялото ти бъде засмукана в извънредно тясна дупчица, а май и тази възможност се очертаваше в близкото бъдеще.

И онази лейди Ле Гион… От нея тръпки го побиваха, макар че един Игор трудно изтръпва от каквото и да било. Тя не беше нито зомби, нито вампир, защото не миришеше на зомби или на вампир. Тя не миришеше на нищо. Досегашният опит на Игор обаче подсказваше, че всичко мирише.

Имаше и още нещо.

— Гошподине, краката й не докошват земята — спомена той.

— Докосват я, разбира се — възрази Джереми, увлечен в лъскането на поредния детайл с ръкава на куртката си. — Тя ще дойде пак след една минута и седемнадесет секунди. И съм убеден, че краката й ще докосват земята.

— О, понякога и това ше шлучва, гошподине. Но вие я наблюдавайте, когато ше качва или шлиза по штълба. Ще забележите шянката под штъпалата й.

— „Штъпалата“ ли?

— Това, ш което завършват краката, гошподине — въздъхна Игор.

Фъфленето пораждаше своите затруднения. Вярно, Игор можеше веднага да забрави този навик, но що за Игор ще е тогава? Все едно да се откаже от куцукането.

— Застани до вратата, за да отвориш — нареди Джереми. — А стъпването във въздуха не прави никого по-лош човек.

Игор вдигна рамене. У него се прокрадваше подозрението, че стъпването във въздуха едва ли прави някого човек, освен това го гнетеше фактът, че Джереми се бе облякъл малко по-старателно тази сутрин.

В подобни обстоятелства предпочете да не подхваща темата за постъпването си на работа при Джереми, но отдавна умуваше над това. Бе нает, преди нейна светлост да възложи на Джереми поръчката, нали? Е, това само означаваше, че добре го е проучила предварително. Но тя дойде лично в Бад Шушайн да наеме Игор. И той същия ден се натовари на пощенската карета. Лейди Ле Гион обаче бе посетила Джереми в деня на пристигането му.

По-бързо от пощенската карета разстоянието от Бад Шушайн до Анкх-Морпорк се изминаваше само с магия, освен ако някой не бе измислил как да пътува във вид на семафорно съобщение. Лейди Ле Гион не приличаше на магьосница.

Часовниците в магазина оповестиха с оглушителна шумотевица, че е седем часът, и Игор натисна дръжката на входната врата. Винаги беше уместно[10] да изпревари почукването. Още едно от правилата в Кодекса на Игор.

Отвори вратата широко.

— Един литър, господине, прясно и вкусно — подаде му двете бутилки господин Соах. — А в ден като този просто не може без прясна сметана, какво ще кажете?

Игор се вторачи ядно в него, но взе бутилките.

— Предпочитам я, когато позеленее — съобщи надменно — Желая ви приятен ден, гошподин Шоах.

Затвори вратата.

— Не беше ли тя? — сепна се Джереми, когато Игор се върна в работилницата.

— Беше млекарят, гошподине.

— Тя закъснява с двадесет и пет секунди! — обезпокои се Джереми. — Как мислиш, да не й се е случило нещо лошо?

— Иштиншките дами ша прошловути ш навика ши да закъшняват — напомни Игор и прибра млякото.

Пръстите му усетиха вледеняващия студ на бутилките.

— Е, аз съм убеден, че нейна светлост е истинска дама.

— Не мога да отшъдя по въпроша, гошподине — отвърна Игор, който обаче изпитваше твърде сериозни съмнения.

Отиде отново в магазина и застана с ръка над дръжката, когато някой потропа на вратата.

Лейди Ле Гион го подмина с вирната глава. Двамата тролове не го погледнаха, а останаха до вратата. Игор ги смяташе за наемни ходещи камъни, готови да се продадат всекиму за два долара на ден и джобни за размотаване.

Нейна светлост имаше какво да види.

Големият часовник щеше да бъде завършен скоро. Не повтаряше тумбестото приплеснато творение, за което Игор бе слушал от дядо си. За негово изумление (все пак в къщата липсваше каквото и да е подобие на украса) Джереми реши да придаде на часовника внушителен вид. Сега високата източена кутия от кристал и стъклени нишки отразяваше светлината доста смущаващо.

Игор похарчи цяло състояние на Улицата на хитроумните занаятчии. С изобилие от пари в джоба човек можеше да купи всичко в Анкх-Морпорк, включително и жителите му. Постара се никой гравьор на кристал или стъклодухач да не получи твърде голям дял от поръчките, за да не заподозре какво ще представлява цялото изделие. Оказа се, че не е имал причини за опасения. Парите купуваха и дълбоко равнодушие. Пък и кой би повярвал, че е възможно времето да се измерва с кристали? Едва в работилницата всяка част попадаше на мястото си.

Игор се навърташе наоколо, търкаше и лъскаше, за да слуша внимателно как Джереми се перчи с плодовете на труда си.

— _… никаква_ нужда от метални части — тъкмо казваше той. — Ние измислихме как да накараме укротената мълния да протича през стъклото. Ние намерихме и майстор, който прави стъкло, податливо на леко огъване…

„Ние“. Игор не пропусна думата. Е, винаги беше така. „Ние“ означаваше, че господарят заръчваше нещо да бъде направено, а Игор измисляше способа. Впрочем вкарването на мълниите в употреба си беше родова черта за всеки Игор. С пясък, химикали и няколко запаметени тайни би могъл да дресира мълнията така, че да седне на задни лапички и да проси храна.

Лейди Ле Гион протегна пръсти, покрити с ръкавица, и докосна часовника отстрани.

— Това е механизмът на разделителя… — понечи да обясни Джереми и взе една кристална сглобка от тезгяха.

Но нейна светлост още се взираше в часовника.

— Сложил сте му циферблат и стрелки. Защо?

— О, той ще измерва превъзходно и традиционното време — обеща Джереми. — Всеки детайл е от стъкло, разбира се. На теория никога не би се наложило да го сверявате. Ще се съгласува с тиктакането на Вселената.

— Аха… Значи сте го открил?

— Периодът, необходим за случването на най-дребното събитие. Знам, че съществува.

Тя замалко не прояви някакви чувства.

— Но часовникът още не е довършен.

— Напредваме отчасти и чрез проби и грешки — призна Джереми. — Но ще го направим. Според Игор ще има силна буря в понеделник. Той смята, че мощността ще ни стигне. И тогава — лицето на Джереми грейна в усмивка — не виждам какво ще попречи на всеки часовник в света да показва точното време!

Лейди Ле Гион се озърна към Игор, който се разшета още по-припряно.

— Доволен ли сте от прислужника?

— Е, понякога мърмори. Но има добро сърце. И едно резервно за всеки случай, както научих. Освен това има смайващи умения във всички занаяти.

— Да, присъщо е на един Игор — разсеяно промълви дамата. — Изглежда са овладели тайната на наследените способности.

Тя щракна с пръсти, единият трол пристъпи напред с две големи торби в ръцете.

— Злато и инвар — обясни лейди Ле Гион. — Спазваме обещанието си.

— Хъ… Инварът ще загуби всякаква цена, когато довършим часовника.

— Извинете, не ви разбрахме. Още злато ли искате?

— Не, не! Бездруго сте прекалено щедра.

„Няма да ни дойде в повече“ — мислено възрази Игор, който усилено бършеше прах от тезгяха.

— Тогава до следващата ни среща — сбогува се лейди Ле Гион.

Троловете вече се обръщаха към вратата.

— Ще бъдете ли тук за пускането на часовника? — попита Джереми.

Игор се устреми към вратата, за да отвори — не би погазил традицията, каквото и да мислеше за нейна светлост.

— Не е изключено. Но ние ви се доверяваме напълно, Джереми.

— Ъ-ъм…

Игор се смръзна. Досега не бе чувал тази нотка в гласа на Джереми. От устата на негов господар тези звуци бяха ужасен признак.

Джереми си пое дъх нервно и пресекливо, сякаш умуваше над миниатюрен и непокорен часовников механизъм, който, лишен от крайно съсредоточено внимание, ще размотае катастрофално пружината си и ще разпилее зъбни колелца по ъглите на стаята.

— Ъ-ъм… питах се, ъ-ъм… ваша светлост, ъ-ъм… дали не бихте, ъ-ъм, вечеряла с мен, ъ-ъм… днес, ъ-ъм…

Джереми се усмихна. Игор бе виждал по-естествена усмивка и на лицето на мъртвец.

А изражението на лейди Ле Гион запримигва. Нямаше спор за това. Очите на Игор го уверяваха, че това лице минава от едно изражение в друго като поредица от застинали портрети, без да се забелязва никакво движение на чертите му в промеждутъците. От обичайното равнодушие прескочи към неочакван размисъл, а после стигна чак до изумление. Накрая (от което и Игор изпадна в изумление) започна да се изчервява.

— Ами… господин Джереми, аз… не знам какво да кажа — запелтечи нейна светлост, а леденото й самообладание се стопи в блудкава локвичка. — Всъщност аз… не съм сигурна… може би в друг ден? Имам важна среща, много се радвам, че се видяхме, трябва вече да си вървя. Довиждане.

Игор се изопна сковано, доколкото това изобщо е по силите на типичния Игор, и почти затвори вратата след нейна светлост, която слезе забързано по стъпалата пред къщата.

И за миг се озова около сантиметър над улицата. Само за миг, после стъпи полека. Никой освен Игор, надничащ ядосан през пролуката между вратата и рамката, не би могъл да забележи.

Той се върна светкавично в работилницата. Джереми още стърчеше като закован за пода и руменината на бузите му се мереше с изчервяването на нейна светлост.

— Аз ще отшкоча да взема штъклените детайли за умножителя, гошподине — трескаво избълва Игор. — Трябва вече да ша готови. Може ли?

Джереми се врътна на една пета и припряно се обърна към тезгяха.

— Да, Игор, отиди да ги вземеш. Благодаря ти — промърмори задавено.

Лейди Ле Гион и придружителите й се бяха отдалечили по улицата, когато Игор притича след тях в сенките.

На кръстовището нейна светлост махна нехайно с ръка и троловете тръгнаха нанякъде по своя работа. Игор продължи след нея. Въпреки неизменното си куцукане всеки Игор при нужда фучеше като буря. Често им се налагаше, когато налети разярената тълпа.[11]

В по-ярката светлина навън откриваше още чудатости. Движенията й не бяха съвсем наред. Тя сякаш държеше под контрол тялото си, вместо да го остави да се управлява както знае, подобно на нормалните хора. Дори едно зомби овладява наново естествените движения. Разликата беше трудно доловима, но един Игор не страда от помътено зрение. Походката й май издаваше, че дамата не е свикнала да има кожа по себе си.

Нейна светлост свърна по тясна уличка и Игор едва не си позволи надеждата, че там се навърта някой от Гилдията на крадците. Гореше от желание да наблюдава събитията, след като човек от занаята я тупне по темето с палката си — обичайният им подход към преговорите с клиентите. Крадец опита да приложи този номер на Игор предишния ден. Учуди се на металното дрънчене, но остана още по-слисан, когато Игор му счупи ръката с изтънчено познаване на анатомията.

Тя обаче се навря в прохода между две сгради.

Игор се подвоуми. Позволиш ли силуетът ти да се открои в светлия процеп, отиваш на първите места в списъка на потенциалните мъртъвци. Но, от друга страна, той не правеше нищо лошо, нали? А и не личеше тя да носи оръжие.

В прохода не звучаха стъпки. Той изчака още миг и надникна иззад ъгъла.

Нито помен от лейди Ле Гион. Нямаше и друг изход, а глуха стена с купчина боклуци до нея.

Но във въздуха се стапяше бледосива фигура. Изчезна, щом Игор впи поглед в нея. Закачулено наметало, сякаш изтъкано от мъгла. Сля се със сумрака и повече не се видя.

Тя се скри в уличката, а после се скри… в нищото.

Игор усети сърбеж по дланите.

Макар отделният Игор да има специализирани умения, той непременно е отличен хирург и се подчинява на вроденото си желание да не похабява ничии части. В планините, чиито обитатели си изкарват прехраната предимно със сечене на дърва и копаене в рудниците, хората се радват, ако наблизо живее някой Игор. Винаги има риск брадвата да отскочи накриво или кирката да се отплесне… И тогава човекът е щастлив, че Игор му подава ръка… или крак, ако положението го изисква.

Предлагаха услугите си безплатно и щедро на околните, но още по-старателно се грижеха нищо от тях да не се пропилее. Превъзходни очи, яки бели дробове, несломима храносмилателна система… Би било ужасно такива великолепни образци на майсторството им да попаднат при червеите. Затова внимаваха да няма прахосничество. Всичко оставаше в рода.

А този Игор наистина имаше ръцете на своя дядо. И сега те по своя воля се свиваха в юмруци.

Мъничко чайниче кипваше над огъня от настъргани трески и изсушени изпражнения от якове.

— Беше… отдавна — разказваше Лу Цзе. — И няма значение точно кога се случи именно заради онова, което се случи. Всъщност вече е безсмислено да задаваш въпроса „кога“. Зависи къде си в момента. На някои места е било преди стотици години. На други… ами може и още да не се е случило. Един човек в Юбервалд изобрети часовник. Изумителен часовник. Мереше тиктакането на Вселената. Известно ли ти е какво е това?

— Не.

— И на мен. Ако искаш да се наслушаш за такива неща, трябва да питаш игумена. Я да опитам все пак… Тъй… Помисли си за най-малката частичка време, която успееш да си представиш. Ама да е наистина малка. Толкова дребничка, че в сравнение с нея секундата да е като цял милиард години. Е, намисли ли си я? Виж сега, космическото квантово тиктакане… така го нарича игуменът… та значи, космическото квантово тиктакане е несравнимо по-малко от тази частичка. Толкова време минава от „сега“ до „после“. Толкова време е необходимо на атома, за да се начуди дали да трепне. То е…

— Значи е времето, необходимо да се случи възможно най-нищожното събитие? — уточни Лобсанг.

— Именно. Бързо схващаш — одобри Лу Цзе и си пое дъх. — Освен това толкова време стига, за да бъде унищожена Вселената в миналото и съградена наново в бъдещето. Не ми се блещи тъй, защото тези думи съм ги чул от игумена.

— А случваше ли се и докато говорихме за това?

— Милион пъти. Нищо чудно и да са безброй.

— И ние не го усещаме? Вселената се разпада, а ние нищичко не подозираме?

— Тъй разправят. Когато ми го обясниха за пръв път, малко се постреснах, но става прекалено бързо, за да усетим.

Лобсанг позяпа снега и промълви:

— Добре, де. Продължавай, моля те.

— Един човек в Юбервалд създал този часовник от стъкло. Задвижвали го мълнии, доколкото си спомням. Някак стигал до равнището, на което можел да тиктака в синхрон с Вселената.

— Но защо на онзи човек му е хрумнало да го направи?

— Виж какво, той живееше в грамаден стар замък върху стръмен зъбер в Юбервалд. Подобни хора не се нуждаят от никаква причина освен „щом мога, ще го направя“. Мъчат ги кошмари и те се опитват да ги сбъднат наяве.

— Само че… слушай, не може да се направи такъв часовник, защото и той е вътре във Вселената, значи… също ще възниква наново заедно с нея, нали?

Лу Цзе се възхити и си го призна:

— Възхитен съм.

— Същото е като да отвориш сандък с лост, който е заключен в сандъка.

— Игуменът обаче е убеден, че част от часовника е била извън Вселената.

— Ама не може да има нищо извън…

— Кажи го на човека, който предъвква проблемчето девет живота поред. Искаш ли да чуеш историята до края?

— Да, Метачо.

— И тъй… В онези времена хич не ни достигаха силите, но имаше един млад метач…

— Ти — уточни Лобсанг. — Ти си, нали?

— Да, де — сопнато потвърди Лу Цзе. — Пратиха ме в Юбервалд. В онези дни още нямаше чак толкова разклонения на историята и знаехме, че около Бад Шушайн ще се случи нещо голямо. Не помня колко седмици наред претърсвах. Знаеш ли колко усамотени замъци са нагъчкани там над всяка урва? Направо не можеш да се обърнеш от усамотени замъци!

— Затова не си намерил навреме онзи, в който е трябвало да отидеш — добави Лобсанг — Помня какво каза на игумена.

— Бях в долината под него, когато мълнията се заби в кулата. И ти вече знаеш, че в писанията е речено „От голямото се размирисва надалеч“. Само че не налучках точно къде ще се случи, докато не стана твърде късно. Да спринтираш цял километър нагоре по склона, за да изпревариш мълния… Никому не е по силите. Но почти успях — дори влизах през портата, когато всичко отиде по дяволите!

— Значи няма причина да се обвиняваш.

— Да, ама сигурно се сещаш какво ми е — все си повтарям: „Ех, да бях отишъл по-раничко или да бях тръгнал по друг път…“

— И часовникът зазвънял — опита се да познае Лобсанг.

— Не. Той заклини. Обясних ти, че част от него беше извън Вселената. Не влизаше в потока. Бе изработен да отброява тиктакането, не да се движи в ритъма му.

— Но Вселената е безкрайна! Не може да я спре някакво си часовниково механизъмче!

Лу Цзе запрати угарката в огъня.

— Игуменът твърди, че поне в този случай размерът нямал значение. Слушай, девет живота е трупал тези знания, защо да се притесняваме, че не разбираме думите му? Историята се пръсна на късчета. Само тя можеше да поеме натиска. Смахната случка. Навсякъде имаше пукнатини. А онези… уф, не помня думата… връвчици, които прикрепят частите от миналото към съответното им настояще, се вееха разкъсани във всички посоки. — Лу Цзе се взря в гаснещите пламъци. — Постегнахме каквото можахме. Шихме навсякъде из историята. Запълвахме дупките с късчета време, взети от другаде. Цялата е в кръпки.

— Хората не забелязаха ли?

— Защо пък да забележат? Щом веднъж го нагласиш, значи винаги си е било така. Ще се шашнеш, ако ти разкажа какви номера пробутвахме. Например…

— Убеден съм, че все нещо се е набивало на очи.

Лу Цзе го стрелна с кос поглед.

— Чудна работа, ето че и ти го казваш. И аз се питам отдавна. Хората честичко ръсят лафове от рода на „Къде се дяна толкова време?“ или „Все едно беше вчера“. Но бяхме принудени да постъпим така. Пък и раните зараснаха доста добре.

— Но нали хората ще прочетат книгите по история и ще видят, че…

— Думи, момко, само думи. Впрочем хората правят каквото им хрумне с времето още откакто са хора. Прахосват го, убиват го, спестяват го, наваксват го. И то непрекъснато. Човешките глави сякаш са създадени да си играят с времето. И ние вършим същото, но сме подготвени по-добре и сме натрупали повечко умения. Векове наред се трудихме, за да подредим отново всичко. Вгледай се в Забавителите дори през някой от по-спокойните дни. Местят времето, разтягат го тук, свиват го там… Много важна работа. Няма да допусна да го разнебитят втори път. Защото не би останало какво да се поправя. — Лу Цзе пак се вторачи в жаравата. — Странно… И самият Уен е имал прелюбопитни хрумвания за времето накрая. Нали помниш, че ти казах — според него времето е живо. Е, поне е споменавал, че се държи като живо същество. Споделял, че е срещал жената Време. Поне в неговите очи е била жена. Всички останали твърдят, че това е много задълбочена метафора. Може нещо да ме е праснало по главата, но тъкмо погледнах стъкления часовник в мига, когато избухна, и… — Той се изправи и грабна метлата си. — Момко, най-добре да тръгваме. След още две-три секунди ще стигнем до Бонг Фут.

— Какво щеше да ми разкажеш? — заинати се Лобсанг, макар че също се надигна.

— А, бръщолевене на старец, нищо повече. Като прехвърлиш седмото столетие, лесно се отплесваш. Да вървим.

— Метачо…

— Какво има, момко?

— Защо носим тези цилиндри на гърбовете си?

— Всичко с времето си, момко. Е, дано го имаме.

— Но и ние носим време, нали? Ако то спре, ние ще продължим, така ли? Като един вид… гмуркачи?

— Пиша ти отличен.

— И…

— Още ли ще подпитваш?

— Значи Време е „тя“? Никой от наставниците не е споменавал за жена, не помня и да е написано в свитъците.

— Не си мъчи ума с тези неща. Уен е написал и… ами наричат го Тайния свитък. Само игумените и най-старшите монаси имат право да го разгърнат.

Лобсанг не би се оставил да го залъгват с приказки.

— Щом е така, ти как успя да…

— Нали не си въобразяваш, че хора като тях ще метат вътре? А пък там се трупа страшен прахоляк.

— И какво имаше в свитъка?

— Не се зачетох много. Помислих си, че не е редно.

— Но защо? Какво е написано?

— Беше стихотворение за любов. И то хубаво…

Силуетът на Лу Цзе се разми, щом започна да цепи времето. После просветля и изчезна. По заснеженото поле се стрелна върволица от стъпки.

Лобсанг също уви времето около себе си и тръгна след него. А в ума му сякаш отникъде изскочи мисълта: „Уен е прав.“

Тик-так

Имаше много местенца като този склад. Във всеки стар град се намират такива кътчета, колкото и да е скъпа земята за застрояване. Понякога просто се губи площ.

Сковават работилница, после още една до нея. Цехове, складове, бараки и временни навеси пълзят, срещат се и се сливат. Пролуките между външните им стени се покриват с насмолена хартия. Парчета земя с неправилни очертания се завземат с помощта на стени, прикрепени с два-три пирона и прорязан вход. Купища греди или рафтове за инструменти закриват вехти врати. Старците, които още помнят кое къде е, се местят или умират също като мухите, полепнали по древните паяжини на мърлявите прозорци. А младежите в този вонящ свят на неспирни грънчарски колела, бояджийници и сбутани тезгяси нямат време да ровичкат.

Ето защо има и такива места — малък склад с прозорци по тавана, на които е засъхнала отдавнашна мръсотия. Поне четирима собственици на околни цехове се заблуждаваха, че сбутаното пространство принадлежи на някого от останалите трима, ако изобщо се сещаха за него. Всъщност всеки от тях притежаваше по една стена и нямаха дори смътен спомен кой е сложил покрива. Зад четирите стени хора и джуджета ковяха желязо, режеха дъски, плетяха въжета и струговаха резби по винтове. Тук обаче цареше тишина, в която се заслушваха само плъхове.

Въздухът се раздвижи за пръв път от години. Валма прах се понесоха по пода. Мънички власинки заискриха и се завъртяха в немощните лъчи, които едва пробиваха през мръсните стъкла по покрива. Наоколо се размърда материя, недоловима и невидима — от сандвичи на работници, отпадъци в канавките и гълъбови пера. Тук — атом, там — молекула, полека се събираха, недостъпни за ничий поглед.

Завириха се в спирала. Мяркаха се чудновати, древни и ужасни силуети, накрая се появи лейди Ле Гион.

Олюля се, но се задържа на краката си.

Появиха се други Ревизори и веднага породиха впечатлението, че не е имало миг, когато не са били тук. Мъртвешката сивкава светлина просто придоби форма, сякаш кораби излизаха от мъгла. Взираш се в тази мъгла и изведнъж някакво петно от нея се оказва корпус, който си е бил на мястото през цялото време, и не ти остава нищо друго, освен да хукнеш към спасителната лодка…

Лейди Ле Гион промълви:

— Не мога повече да върша това. Прекалено болезнено е.

Един изрече: „Значи можеш да ни кажеш що е болка? Често сме се питали.“

— Не, не. Едва ли ще мога. Тя е… присъща на тялото. Не е приятна. Отсега нататък ще бъда постоянно в тялото.

Един изрече: „Вероятно ще бъде опасно.“

Лейди Ле Гион вдигна рамене.

— Вече го обсъждахме. Въпрос на видимост. Тази форма невероятно улеснява общуването с хората.

Един изрече: „Ти вдигна рамене. И говориш с уста. Отвор за храна и въздух.“

— Да. Нали е забележително?

Тялото на лейди Ле Гион си намери стар сандък, придърпа го и седна. Почти не й се налагаше да ръководи съзнателно движенията на мускулите си.

Един изрече: „Ти се храниш, нали?“

— Засега не.

Един изрече: „Само засега ли? Отново ли стигаме до отвратителната тема за… телесните отвори?“

Един изрече: „И как се научи да вдигаш рамене?“

— Свойство на тялото — обясни нейна светост. — Никога не сме го подозирали, съгласни ли сте? Върши самостоятелно повечето неща. Изправянето не изисква никакви усилия. Всяко движение става все по-лесно.

Тялото промени неусетно позата си и метна крак върху крак. „Изумително — мислеше си тя. — Тялото го прави, за да му е удобно. Не е нужно да го искам, за да се случи. Нямахме представа…“

Един изрече: „Ще задават въпроси.“

Ревизорите мразеха въпросите почти колкото и решенията, които мразеха едва ли не колкото идеята за отделни личности. Но най-много мразеха случайните, несъгласувани движения.

— Повярвайте ми, всичко ще се уреди — заяви лейди Ле Гион. — В края на краищата няма да нарушаваме никакви правила. Просто времето ще спре. И след това всичко ще бъде спретнато. Живо, но неподвижно. Подредено.

Един изрече: „И най-после ще завършим попълването на архивите.“

— Именно — подчерта лейди Ле Гион. — А той иска да го направи. Това вече не е лесно да се разбере. Почти не се замисля за последствията.

Един изрече: „Великолепно!“

Настъпи една от онези паузи, когато никой не се престрашава да заговори. А после…

Един изрече: „Кажи ни… какво е?“

— Кое какво е?

Един изрече: „Какво е да обезумееш? Какво е да си човек?“

— Странно. Неорганизирано. Едновременно мислене на няколко равнища. И има… неща, за които не намираме думи. Например идеята за хранене вече изглежда привлекателна. Тялото го казва.

Един изрече: „Привлекателна ли? Като гравитацията ли?“

— Ами-и… да. Храната ме привлича.

Един изрече: „Когато е в големи количества ли?“

— Дори и на малки порции.

Един изрече: „Но храненето е само функция. Какво… привлича в изпълнението на една функция? Нали е достатъчно и знанието, че тя е необходима за оцеляването?“

— Не мога да отсъдя — призна лейди Ле Гион.

Един от Ревизорите натърти: „Ти упорито говориш от първо лице.“

Друг добави: „И все още не умираш! Да бъдеш личност означава да живееш, да живееш означава да умираш!“

— Да, знам. Но за хората е особено важно да говорят от първо лице. Така делят Вселената на две части. Тъмата зад очите, в която звучи тих глас, и всичко останало. Това е… ужасяващо чувство. Сякаш те… разпитват през цялото време.

Един изрече: „А какъв е този тих глас?“

— Понякога мисленето е като разговор с друга личност, но пак си ти. — Виждаше, че притеснява останалите Ревизори. — Не искам да остана в този вид по-дълго от необходимото — увери ги.

И осъзна, че е излъгала.

Един изрече: „Напълно те разбираме.“

Ревизорите надничаха в човешките съзнания. Виждаха изскачането и искренето на мислите. Но не успяваха да ги разчетат. Гледаха как енергията протича от една точка към друга точка и мозъкът сияе като украса за Прасоколеда. Само не им беше ясно какъв е смисълът.

Затова си създадоха свой мозък.

Това беше следващата логична стъпка. И преди използваха хора да им вършат работа, защото отрано установиха, че извънредно много от тях са готови на всичко, стига да получат достатъчно злато. Загадката ги озадачаваше, защото според Ревизорите този метал не беше особено ценен за човешкото тяло, което имаше нужда от желязо, мед и цинк, но злато съдържаше само в нищожни количества. Стигнаха до извода, че жадуващите за злато хора поначало са увредени, затова и опитите да си послужат с тях се проваляха. Но защо ли бяха увредени?

Изработването на човешко същество не ги затрудни — Ревизорите знаеха точно как да местят и съединяват материята. Появи се обаче друга пречка — тялото не вършеше нищо, освен да лежи, а накрая се разложи. Това ти подразни, защото хората май успяваха да изработват свои функционални копия, без да са много образовани и способни.

И накрая установиха, че е възможно да сътворят действащо човешко тяло, стига в него да има Ревизор.

Разбира се, поемаха огромни рискове. Сред тях и опасността от смърт. Ревизорите избягваха смъртта, като не стигаха до крайността да живеят. Стремяха се да бъдат неразличими като водородните атоми, но не си позволяваха дори тяхната жизнерадост. Злополучният Ревизор би могъл да си навлече гибел, докато „управлява“ тялото. След дълги и обсъждания решиха, че ако контрольорът внимава и поддържа постоянна връзка с останалите Ревизори, опасността ще бъде сведена до минимум и си струва с оглед на целта.

Направиха жена. Отново логичен избор. В края на краищата макар мъжете да имаха по-голяма власт, често се излагаха на сериозни заплахи, а никой Ревизор не би се поблазнил от такава перспектива. От друга страна, красивите жени често постигаха много неща, като просто се усмихваха на придобилите власт мъже.

Главоблъсканицата с „красотата“ се оказа трудно преодолимо препятствие за Ревизорите. На молекулярно равнище в тази дума не можеше да се вложи никакъв смисъл. Но проучванията ги доведоха до факта, че особата на картината „Жена с невестулка“, нарисувана от Леонард Куирмски, се смята за въплъщение на хубост. Затова я използваха като образец за създаването на лейди Ле Гион. Естествено внесоха и някои промени. Лицето на картината беше асиметрично и твърде богато на дребни недостатъци, които отстраниха грижливо.

Резултатът би надминал и най-необузданите им съновидения, стига Ревизорите да сънуваха. Вече имаха своя агент за внедряване, своя надежден човек и нищо не можеше да им се опре. Учеха се бързо или поне трупаха данни, което според тях беше все същото.

Учеше се и лейди Ле Гион. Беше човек от две седмици — две стъписващи, потресаващи седмици. Кой би могъл да предвиди, че мозъкът действа точно така? Или че цветовете имат значение, далеч надхвърлящо данните от спектралния анализ? Как би могла дори да подхване описанието колко синя е синевата? Или колко мисли се мяркат в мозъка, без да изискваш това от него? В половината случаи й се струваше, че някой слага в главата й чужди мисли.

Изненада се силно, че не й се искаше да сподели това с другите Ревизори. Нямаше желание да им каже и много други неща. И не беше принудена да го направи!

Имаше власт. Особено над Джереми, а това доста я тревожеше, както вече беше склонна да си признае. Подтикваше тялото й към самостоятелни постъпки, например към изчервяване. Но имаше власт и над останалите Ревизори. Изнервяше ги.

Разбира се, тя също искаше техният проект да се осъществи. Такава беше целта им — спретната и предсказуема Вселена, където всичко си остава на мястото. Ако Ревизорите мечтаеха, щяха да мечтаят тъкмо за това.

Само че… обаче…

Младежът й се усмихна неспокойно и смущаващо, а Вселената се оказа несравнимо по-хаотична, отколкото в представите на Ревизорите.

И голяма част от хаоса се настаняваше в главата на лейди Ле Гион.

Тик-так

Лу Цзе и Лобсанг минаха през Бонг Фут и Пак Дрям като призраци по здрачаване. Хората и животните приличаха на синкави статуи и Лу Цзе заръча строго да не бъдат пипани в никакъв случай.

Метачът напълни отново пътната си торба от запасите в няколко къщи, като не забрави да сложи малки медни жетони вместо храната.

— Така отбелязваме, че сме им задължени — обясни, докато натъпкваше и торбата на Лобсанг.

— Следващият монах, който мине оттук, сигурно ще трябва да им дари по една-две минути.

— Една-две минути никак не са много.

— За умираща стара жена, която иска да се сбогува с децата си, може и да са цяла вечност — напомни Лу Цзе. — Нима в писанията не е речено „Животът се състои от секунди“? Да вървим.

— Метачо, аз съм уморен.

— Току-що изтъкнах, че животът се състои от секунди.

— Но всекиму се налага до поспи!

— Вярно, но ние ще пропуснем засега — настоя Лу Цзе. — Ще си отдъхнем в пещерите при Сонгсет. Няма как да усукваш и насън времето около себе си.

— Не може ли да си помогнем с цилиндрите?

— На теория — да.

— Само на теория ли? Защо да не размотават времето вместо нас? Така ще спим броени секунди…

— Те са само за извънредни случаи — троснато го прекъсна Лу Цзе.

— Метачо, а кой случай е извънреден според теб?

— Слушай, вундеркиндче, извънредният случай е онзи, в който аз реша, че е време да си послужим с цилиндрите, измислени от Ку. Спасителният пояс е за удавници. Само ако опрем дотам, ще се доверя на ненастроен и неблагословен цилиндър, задвижван от навита пружина. Единствено в безизходица. Знам, Ку казва, че…

Лобсанг замига и тръсна глава. Лу Цзе впи пръсти в ръката му.

— Пак ли усети нещо?

— Уф… сякаш ми извадиха зъб от мозъка. — Момчето си разтри темето, преди да посочи: — Дойде ей оттам.

— Значи те връхлетя болка от онази посока? — Метачът впи поглед в Лобсанг. — Като миналия път ли? Но ние тъй и не разбрахме как да различим откъде…

Млъкна и порови в торбата си. После измете с нея снега от голям плосък камък.

— Да видим какво…

Стъклен дом.

Сега Лобсанг успяваше да се съсредоточи в мелодичните тонове, просмукали се във въздуха. Влажен пръст по ръба на чаша за вино ли? Е, описанието би могло да започне и така. Само че пръстът би трябвало да принадлежи на някой бог, а чашата да е целият небосвод. И чудесните, сложни, менящи се тонове не просто изпълваха въздуха. Те бяха самият въздух.

Мяркащото се смътно петно зад стените доближаваше. Вече беше зад най-близката стена, стигна до отворената врата… и се скри.

Имаше нещо зад Лобсанг.

Той се обърна. Не виждаше каквото и да било, но долови движение и за миг усети топлина на бузата си…

— … какво ще покаже пясъкът — довърши Лу Цзе и изсипа върху камъка съдържанието на малка кесийка.

Пъстрите песъчинки заподскачаха и се заравниха. Нямаха чувствителността на голямата Мандала, но насред хаоса изпъкваше синьо изригване.

Метачът се вторачи пронизващо в Лобсанг.

— Доказано е, че никой не е способен да стори това, което ти току-що направи. Изобщо не измислихме начин да определяме посоката към мястото, където нещо нарушава целостта на времето.

— Ъ-ъ… извинявай, но… — Лобсанг опипа с пръсти бузата си. Беше мокра. — Ъ-ъ… всъщност какво съм направил?

— Необходима е огромна… — Лу Цзе се запъна. — Натам е пътят към Анкх-Морпорк. Знаеше ли това?

— Не! А и ти също предчувстваше, че нещо е започнало тъкмо в Анкх-Морпорк!

— Да, ама аз се опирам на опита и цинизма си, трупани с векове! — Лу Цзе вече прибираше цветния пясък в кесийката. — А ти просто имаш дарба. Тръгваме.

След още четири секунди, нацепени на ситно, слязоха под линията на вечните снегове и тръгнаха по сипеите, които се местеха под краката им. Стигнаха до гори от тантурести елши, които не стърчаха много над главите им. И там се натъкнаха на ловците, застанали в широк кръг.

Почти никой от мъжете не ги поглеждаше. По тези краища имаше какви ли не монаси. Предводителят на дружинката, тоест онзи, който крещеше (обикновено това е предводителят), само се озърна и им махна да си вървят по пътя.

Лу Цзе обаче спря и се взря дружелюбно в съществото насред кръга, а то отвърна на погледа му.

— Добър улов — подхвана метачът. — Момчета, какво ще го правите сега?

— Че да не ти влиза в работата? — сопна се предводителят.

— Не, не, само питам. Момчета, вие да не сте от равнините, а?

— Ъхъ. Направо ще се смаеш, ако ти кажем колко парици ще ни снесат за такъв звяр.

— Да — промърмори Лу Цзе, — смайващо си е.

Лобсанг оглеждаше ловците. Бяха петнайсетина, от първия до последния чудесно въоръжени. И вече впиваха погледи в Лу Цзе.

— Девет стотака за хубавата му козина и още хиляда за стъпалата — похвали се предводителят.

— Чак толкоз ли? — учуди се Лу Цзе. — Доста пари за чифт стъпала.

— Щото са грамадански — просвети го предводителят. — Нали знаеш какви приказки пускат за мъжете с големи стъпала?

— Сигурно казват, че трябва да носят големи обувки.

— Да, бе! — ухили се предводителят. — Вярно, туй са си глупости на търкалета, ама в оня Уравновесяващ континент има богати загубеняци с млади женички, дето дават купища пари за стрито сушено стъпало от йети.

— Брей, пък аз си мислех, че са защитен вид — поклати глава Лу Цзе и подпря метлата си на едно дърво.

— Що, нали са роднини с троловете? А и кой ще тръгне да ги защитава тука? — вдигна рамене ловецът.

Но местните му водачи, които отдавна знаеха Първо правило, се обърнаха и хукнаха.

— Аз — осведоми го Лу Цзе.

— Тъй ли? — Предводителят вече се хилеше злобно. — Даже оръжие не си носиш. — Озърна се за миг към бягащите местни хора. — Ти трябва да си от смахнатите монаси, дето се свират из ония долини по-нагоре, а?

— Правилно — поощри мисленето му Лу Цзе. — Дребничък, засмян, смахнат монах. Абсолютно невъоръжен.

— Пък ние сме петнайсет — подчерта предводителят. — И то добре въоръжени, както виждаш.

— Много е важно да сте добре въоръжени — съгласи се Лу Цзе и си нави ръкавите. — Така е по-справедливо.

Потри ръце. Насреща му май никой не проявяваше колебание.

— Такова… момчета, знаете ли нещо за правилата? — реши да ги попита след малко.

— Правила ли? Що за правила? — не го разбра предводителят.

— Е, сещате се. Например Второ правило или… Двадесет и седмо. Ей такива правила.

Предводителят се намръщи.

— Какви дивотии плещиш, бе, господинчо?

— Ъ-ъ… не съм господинчо, а по-скоро дребничък, многозначително ухилен, възрастен, абсолютно невъоръжен и смахнат монах — обобщи Лу Цзе. — Просто се питам дали нещо от тези обстоятелства не ви… изнервя поне мъничко?

— От какво да се изнервяме? От туй, че ние имаме оръжие и сме повече, пък ти отстъпваш заднешком ли?

— А-а, ясно — оживи се Лу Цзе. — Културни различия. А дали ще ви подскажа нещо… ето така? — Застана на един крак, позаклати се малко и вдигна ръце. — Ай! Хай-иий! Хо? Йе-хи? Никой ли не се подсети?

На ловците им личеше единствено дълбокото недоумение.

— Да не е играта „Познай какво ти показвам“? — помъчи се да налучка един, малко по-склонен към умуване. — Колко думи си намислил?

— Опитвам се да установя — впусна се в обяснения Лу Цзе — дали изобщо си представяте какво се случва, когато цяла тълпа едри въоръжени мъже понечат да нападнат дребен, стар, невъоръжен монах?

— Ами както аз ги виждам нещата — отвърна интелектуалецът на дружинката, — на тоя монах лошо му се пише.

— Е, добре — вдигна рамене Лу Цзе, — значи се налага да опитаме по трудния начин.

Някакво фучене във въздуха прасна интелектуалеца по врата. Предводителят вдигна крак да се метне напред, но твърде късно откри, че всички връзки на обувките му са стегнати на възел. Мъжете посягаха към кании, в които вече нямаше ножове, или към ножници, но сабите от тях необяснимо защо бяха облегнати на дърво в отсрещния край на поляната. Някой ги събаряше с ритници по глезените, невидими лакти се забиваха в беззащитните им кореми. От пустотата заваляха удари. И когато някой паднеше, бързичко научаваше, че не бива да мърда. Вдигнеше ли глава, тя го заболяваше.

Дружинката се превърна в тела, които лежаха смирено и пъшкаха сдържано. Чак тогава чуха плътен ритмичен звук.

Хванатият от тях йети ръкопляскаше. Естествено плясканията се чуваха нарядко, защото съществото имаше дълги ръце. И когато дланите му се срещнеха след изминатия път, проявяваха бурно радостта си. Ехото отскачаше от околните склонове.

Лу Цзе се наведе и хвана брадичката на предводителя.

— Ако през този следобед ти беше забавно, разкажи случката и на приятелите си — заръча му. — И им кажи да помнят Първо правило.

Пусна главата му, отиде при уловения йети и му се поклони.

— Да ви освободя ли, почитаеми господине, или предпочитате да се справите сам?

Йети се изправи, взря се в стоманения капан, захапал жестоко единия му крак, и се съсредоточи за миг.

В края на този миг вече стоеше на крачка от капана, който пък беше зареден и почти затрупан с листа.

— Превъзходно изпълнение — похвали го Лу Цзе. — Методично. И безукорно. Към равнините ли сте се запътил?

Йети едва не се сгъна на две, за да доближи източеното си лице до Лу Цзе.

— Да-а.

— А как бихте желал да постъпите с тези хора?

Йети огледа полегналите мирно фигури.

— Ско-оро ще се стъмни. И ве-ече нямат во-одачи.

— Но си носят факли — напомни Лу Цзе.

— Ха. Ха — по-скоро изрече йети, вместо да се засмее. — Това е добре. Факлите се виждат отда-алеч нощем.

— Ха! Вярно. Ще ни поносите ли малко? Важно е да побързаме.

— Теб и оно-ова хлапе, което не може да си пое-еме дъх ли?

Сивкавото петно във въздуха към края на поляната се преобрази в хриптящия Лобсанг. Хвърли отчупения клон, който размахваше.

— Името на момчето е Лобсанг. Обучавам го — обясни Лу Цзе.

— Виждам, че ако не побързаш, не ще оста-ане нещо, което да не зна-ае. Ха. Ха.

— Метачо, какви ги… — развика се Лобсанг, като се помъкна към тях.

Лу Цзе опря пръст до устните си.

— Не пред нашите повалени нови познати — възпря го. — Стремя се Първо правило да бъде зачитано далеч по-строго от днес нататък.

— Но нали аз свърших цялата…

— Време е да продължим по пътя си — пак го прекъсна Лу Цзе с повелителен жест. — Мисля си, че ще можем да подремнем удобно, докато нашият приятел ни носи.

Лобсанг гледаше ту йети, ту метача. Накрая избра да се вторачи в йети. Беше висок. Наистина имаше известна прилика с троловете, които бе виждал в града, но сякаш размачкан с точилка и увит на шнур. Беше поне двойно по-дълъг от него, и то благодарение предимно на кокилестите си крака и кльощавите ръце. Тялото му представляваше покрита с пухкава козина топка, а за огромните размери на стъпалата нямаше никакво съмнение.

— Щом е можел да се измъкне от капана, когато си поиска…

— _Ти_ си ученикът, нали? — напомни Лу Цзе. — А аз съм учителят, тъй ли беше? Сигурен съм, че имахме подобна уговорка…

— Да, ама каза, че няма да ми пробутваш всички онези засукани лафове…

— Не забравяй Първо правило! А, да, и вземи един меч. Ще имаме нужда от него след малко. Е, ваша милост?…

Дългурестият йети ги вдигна уверено и внимателно, настани ги в сгъвките на ръцете си и закрачи между заснежените дървета.

— Уютно, а? — обади се Лу Цзе. — Козината им с нещо като изпреден камък, но е мекичка.

Не дочака отговор откъм другата ръка.

— Прекарах доста време с някой и друг йети — продължи метачът. — Смайващо племе. Научих туй-онуй от тях. Скъпоценни знания. Нима и в писанията не е речено „Човек се учи, докато е жив“?

Отвърна му с вкиснато, подчертано мълчание.

— Ако бях момче на твоите години, щях да се смятам за голям късметлия, че ме носи йети. Мнозина в долината дори не са ги зървали. Е, те вече не се навъртат там, където живеят хора. И това го има. Поне откакто плъзна слухът за техните стъпала.

На Лу Цзе започна да му се струва, че в диалога има само един участник.

— Нямаш ли какво да кажеш?

— Имам, и още как, ако толкова искаш да знаеш! — избухна Лобсанг. — Ти ме остави да свърша цялата работа там! Нямаше намерение да си мръднеш пръста!

— Постарах се да гледат само в мен — невъзмутимо го поправи Лу Цзе.

— Защо?

— За да не гледат в теб. Разбира се, имах пълно доверие в силите ти. Добрият учител дава шанс на ученика си да покаже на какво е способен.

— И какво щеше да правиш, ако не бях с теб?

— Предполагам, че бих се постарал да обърна срещу тях собствената им тъпота. Обикновено се намира начин. Какво те мъчи всъщност?

— Ами аз… мислех си… мислех си, че ще ме научиш на повече неща… Това е.

— Уча те през цялото време — подхвърли Лу Цзе. — Но не е задължително ти да научаваш нещо.

— А-а, схванах — озъби се Лобсанг. — Какво самодоволство… А поне ще се опиташ ли да ми кажеш нещо за този йети и имаше ли причина да мъкна този меч?

— Мечът ще ти послужи, за да научиш нещо за йети — обеща Лу Цзе.

— Как?

— След няколко минути ще си изберем приятно местенце, където ще спрем, и ако желаеш, можеш да му отсечеш главата. Имате ли нещо против, почитаеми господине?

— А, не-е — увери го йети.

Във „Втори свитък на Уен Вечно изненадания“ е записана историята как един ден Дръвчо се наежил непокорно, изпъчил се пред Уен и изрекъл следните слова:

— Учителю, има ли разлика между човеколюбивото монашеско учение, стремящо се към мъдростта чрез привидно безсмислена система от въпроси и отговори, и мистичното бръщолевене, изсмукано от пръстите?

Уен поразмишлявал и накрая отговорил така:

— Една риба!

Дръвчо бил удовлетворен.

Тик-так

„Кодексът на Игор“ съдържаше особено строги правила.

„Никога не противоречи — на Игор не му влиза в работата да подшказва «Недейте, гошподине, това е артерия!». Гошподарят винаги е прав.“

„Никога не ше оплаквай — никой Игор не мърмори «Но дотам има хиляда километра!»“

„Никога не ши позволявай лични забележки — на един Игор не би му хрумнало да каже «На ваше мяшто щях да помишля шериозно за този налудничав кикот.»“

„И никога, ама никога не задавай въпроши.“ Разбира се, Игор знаеше, че правилото се отнася за ВАЖНИТЕ въпроси. Нямаше нищо лошо да попита „Гошподинът ишка ли вече чаша чай?“, но не и „За какво ша ви штотици девици?“ или „Откъде да ви намеря още един мозък пошред нощ?“. Всеки Игор предлагаше вярна, отзивчива, немногословна служба с усмивка или поне изкривена на една страна усмивчица, а може би извит белег на подходящото място.[12]

Само че Игор започваше да се безпокои. Нищо не беше наред, а щом един Игор стигне до този извод, значи положението е напълно оплескано. Но да внуши това на Джереми, без да наруши Кодекса, беше почти неосъществимо. Игор все по-трудно понасяше присъствието на толкова убийствено и натрапчиво здравомислещ човек. Въпреки всичко съвестта го подтикна да опита.

— Нейна шветлошт ще дойде пак тази шутрин — отбеляза, когато наблюдаваха растежа на поредния кристал в пренаситения разтвор.

„Ясно ми е, че и ти не си забравил, защото си приглади косата със сапун и облече чиста риза…“

— Да — отрони Джереми. — Жалко, че не можем да се похвалим с по-голям напредък. Все пак съм убеден, че сме близо до успеха.

— И това е твърде озадачаващо, гошподине, не мишлите ли? — възползва се Игор от повода.

— Какво те озадачава?

— Ако щете, наречете ме глупак, гошподине, но изглежда, че винаги шме пред прага на ушпеха, когато нейна шветлошт ни навештява, но щом тя излезе, ще натъкваме на нови затруднения.

— Игор, за какво намекваш?

— Аз ли, гошподине? Не шъм любител на намеците. Но миналия път ше оказа, че един детайл в разделителя е шпукан.

— Моето мнение ти е известно — дължеше се на многоизмерната нестабилност!

— _Да_, гошподине.

— Игор, защо ме гледаш толкова особено?

Игор вдигна рамене. По-точно вдигна едното си рамо до равнището на другото.

— Това изражение ми е пришъщо, гошподине.

— Тя едва ли би ни плащала толкова щедро само за да проваля целия проект, не мислиш ли? Какъв смисъл би имало?

Игор се поколеба. Стигна твърде близо до границите, очертани в „Кодекса“.

— Гошподине, и до ден-днешен ше питам дали тя е точно такава, за каквато ше предштавя.

— Моля? Май не те разбирам.

— Не шъм уверен, гошподине, дали е добре да й ше доверяваме — търпеливо обясни Игор.

— О, я върви да калибрираш резонатора за сложни трептения!

Макар и да мърмореше под носа си, Игор се подчини.

При второто проследяване на тяхната благодетелка я видя да влиза в хотел. На следващия ден тя се запъти към голяма къща на Кралския булевард. Там я посрещна мазен мъж, който изигра цяло представление, докато й връчваше ключа. Игор тръгна след мазника, който се прибра в кантората си на близката улица. От човека научи (защото рядко някой намира сили да укрие сведения от индивид, осеян с шевове), че тя си е платила наема със солидно златно кюлче.

След това Игор прибягна до осветената от древността анкх-морпоркска традиция — започна да плаща на други хора да следят нейна светлост. О, небеса, та магазинът беше препълнен със злато, а господарят изобщо не се интересуваше от него!

Лейди Ле Гион отиде на опера. Лейди Ле Гион посещаваше художествени галерии. Лейди Ле Гион вкусваше от живота без задръжки. Само че, доколкото Игор успя да установи, лейди Ле Гион не се отбиваше в ресторанти, а и никой не доставяше храна в къщата.

Лейди Ле Гион бе намислила нещо недобро. Нямаше нужда Игор да умува дълго, за да се досети. Освен това името на лейди Ле Гион липсваше в „Справочника на Туърп“ и „Алманах дьо Готик“, както и в другите издания от този сорт, а първата му работа беше да ги прелисти старателно. Следователно тя имаше какво да крие. Разбира се, бе работил от време на време за господари, които вечно имаха какво да крият, дори в дълбоки дупки посред нощ. Този път обаче забелязваше две явни разлики от морална гледна точка. Не нейна светлост, а Джереми стана негов господар, и което беше несравнимо по-важно — самият Игор реши, че има разлики от морална гледна точка.

Доближи стъкления часовник.

Наглед беше почти готов. Джереми измисли механизъм, разположен зад циферблата, а Игор го изработи изцяло от стъкло. Този механизъм нямаше нищо общо с другия, който трепкаше полуневидим под махалото и след сглобяването си заемаше стъписващо малка част от пространството. Много от детайлите му вече не споделяха една и съща комбинация от измерения с останалите. Но часовникът имаше циферблат, тоест нуждаеше се от стрелки, затова стъкленото махало се люлееше, стрелките обикаляха и показваха отминаването на нормалното всекидневно време. Тиктакането малко напомняше за камбана, сякаш някой чукаше с нокът по кристална чаша за вино.

Игор сведе поглед към своите ръце втора ръка. И те вече го притесняваха. Откакто стъкленият часовник наистина заприлича на часовник, разтреперваха се всеки път, щом Игор пристъпеше към творението.

Тик-так

Никой не забеляза Сюзън в библиотеката на Гилдията на историците, макар че прерови купчина книги. Понякога си записваше по нещо.

Нямаше представа дали и другата си дарба дължи на Смърт, но не пропусна да сподели с децата в класа, че те също имат лениво око и работно око. Съществуват два възможни погледа към света. Ленивото око вижда само повърхността. Работното око прониква до действителността под нея.

Обърна на нова страница.

Видяна с работното око, историята наистина изглеждаше чудновато. Белезите изпъкваха. Например имаше озадачаващи моменти в историята на страната Ефеб. Или прочутите й философи са се наслаждавали на неимоверно дълъг живот, или са наследявали един от друг все същите имена, или към тази история са били пришити кръпки. Историята на Омния пък беше страхотна бъркотия. Наглед два века бяха натикани в един и единствено поради възгледите на омнианците, чиято религия поначало смесваше миналото и бъдещето с настоящето, никой не бе обърнал особено внимание на несъответствията.

Ами долината Куум? Всеки знаеше, че там се е провела легендарна битка между джуджета, тролове и наемници, сражаващи се и за двете враждуващи страни. Но колко битки всъщност е имало? Историците настояваха, че долината била разположена твърде удобно в спорната територия, за да стане предпочитано игрище за местните люти схватки. Нищо не пречеше обаче и да повярваш (да речем, ако дядо ти е Смърт), че парче, което по чиста случайност пасвало, е било снаждано няколко пъти по протежението на историята. Така поколение след поколение си навличали все същата безсмислена беда, крещейки до прегракване „Помнете долината Куум!“.[13]

Навсякъде попадаше на несъответствия и отклонения.

Но никой не ги бе открил.

На хората трябваше да им се признае, че притежаваха една от най-стъписващите дарби във Вселената. Дори дядо й бе споменавал за нея. Другаде нямаше разумна раса, която да е изобретила скуката. И може би тъкмо скуката, а не интелектът, бе тласнала хората нагоре по стълбата на еволюцията. Впрочем джуджетата и троловете също не бяха лишени от тази озадачаваща способност да зареят поглед към Вселената и да промърморят: „Ох, и днес е като вчера, ама че тъпотия. А какво ли ще стане, ако взема този камък и го стоваря върху онази глава?“

С тази дарба бе свързано и умението на всичко да се придава нормален вид. Светът се обръщаше с главата надолу, а след броени дни хората смятаха, че така и трябва да бъде. С изумителна сила те отхвърляха и забравяха онова, което не се вписваше в картинката. Разказваха си смешни историйки, за да замажат с обяснения необяснимото, да покажат, че всичко е наред.

Историците го правеха най-изкусно. Ако изведнъж започнеше да им се струва, че през четиринадесети век не се е случило кой знае какво, закриваха пролуката с двайсетина всевъзможни теории. Но в никоя от тях дори не се споменаваше, че може би времето е било накълцано и напластено в деветнадесети век, където Трясъкът не оставил достатъчно подредени моменти, за да се случи всичко необходимо. Пък и кому е нужна повече от седмица, за да изобрети конския оглавник?

Монасите на историята си бяха свършили работата съвестно, но най-верният им съюзник си оставаше човешката способност за повествователно мислене. Хората и този път не се бяха изложили. Веднага ръсеха приказки от рода на „Че кога стана вторник? Къде отиде цялата седмица?“ или „Напоследък времето просто ми фучи покрай ушите“, или „Ей, все едно се е случило вчера…“.

И все пак нещо се съхраняваше.

Монасите най-грижливо бяха заличили времето, когато Стъкленият часовник отброил часа. Направо го бяха изрязали като със скалпел от историята. Почти успешно…

Сюзън пак придърпа пред себе си „Мрачни приказки“. Когато беше малка, нейните родители не й купуваха подобни книги. Помъчиха се да я възпитат нормална. Знаеха, че да се навърта човек прекалено близо около Смърт не е най-сполучливата идея. Научиха я, че фактите са по-важни от измислиците. После тя порасна и узна, че всъщност измислици са не Бледият ездач или Феята на зъбчетата, или караконджулите — всички те си бяха неоспорими факти. Най-фантастичната измислица гласи, че действителният свят е мястото, където на препечената филийка не й пука дали пада с маслото надолу, където логиката винаги върши работа и където можеш да се престориш, че нещо не се е случило.

Стъкленият часовник обаче беше твърде страховит, за да го скриеш безследно. Пак се просмукваше из тъмните невидими лабиринти на човешкия ум, за да се превърне в народна приказка. Хората се опитваха да я захаросат със сладки думи и вълшебни мечове, но същността й се спотайваше като гребло в обрасла ливада, готово да подскочи, щом някой го настъпи нехайно.

А сега някой отново нагазваше в ливадата и разковничето беше, че греблото се канеше да прасне по брадичката…

„… някого като мен.“

Тя поседя, забола поглед в празното пространство. Около нея в библиотеката историците се катереха по подвижните стълбички, редяха непохватно книги по масите и, общо взето, натъкмяваха образа на миналото според мярката на днешния поглед. Май беше символично, че един от тях през цялото време се опитваше да си намери очилата.

„Време е родила син, който броди по света.“

Имало един мъж, който се посветил толкова всеотдайно на изучаването на времето, че за него то се превърнало в истина. Узнал какво е то и дамата Време го забелязала, така й каза Смърт. И имало нещо като любов.

После Време родила син.

Но как? Умът на Сюзън имаше тъкмо необходимата нагласа да вкисне романтиката с такъв въпрос. Време и простосмъртен мъж. Как биха могли да?… Ами да — как биха могли да го направят?

После обаче се замисли: „А моят дядо е Смърт. Приел майка ми като своя дъщеря. И баща ми бил негов чирак. Това е то. И двамата са били човеци, аз съм се появила на бял свят по най-обикновения начин. Абсолютно немислимо е да наследя способността за преминаване през стени, за живот извън времето и за мъничко безсмъртие. Но съм си точно такава, значи тук логиката няма място, пък и — ако съм откровена — биологията.“

„Както и да е, времето неспирно твори бъдещето. То пък съдържа неща, които не са присъствали в миналото. Едно бебе не е толкова трудно начинание за нещо… да, де, за някой, който пресътворява Вселената всеки миг.“

Сюзън въздъхна. Не биваше да забравя и че дамата Време вероятно не е тъждествена на времето, както Смърт не е съвсем същото като смъртта, нито пък Война съвпада напълно с войните. Познаваше Война — грамаден дебелак с неприлично чувство за хумор и навика да губи нишката на разговора. Той изобщо не се стремеше да присъства при всяка дребна схватка. Отдавна се бе настроила неприязнено към Мор, който я зяпаше вторачено, а Глад беше един твърде хилав чудак. Никой от тях не управляваше всичко в своето… занятие. Само го олицетворяваше.

А бе срещала и Феята на зъбчетата. Самата Сюзън се учудваше, че израсна до голяма степен човек, и то почти нормален.

Докато препрочиташе бележките си, косата й се измъкна от стегнатия кок в присъщото си състояние, все едно собственичката й току-що е докоснала повърхност с голям електрически заряд. Разпростря се около главата й като облак с един-единствен черен кичур.

Макар дядо й да беше неумолимият унищожител на светове и окончателната истина във Вселената, това не означаваше, че не проявява интерес към обикновените хора. Може и Време да не е равнодушна.

Усмихна се.

Казват, че времето не чака никого.

Защо пък поне веднъж да не е почакала някого?

Сюзън усети, че я зяпат, обърна се и откри Смърт на мишките да се пули зад лещите на очилата, които принадлежаха на леко разсеяния мъж, търсещ ги в другия край на залага. А гарванът си оглаждаше с човка крилата върху прашния пренебрегван бюст на отдавнашен историк.

— Е? — сопна се тя.

— ПИСУК!

— О, така ли е решил?

Вратата на библиотеката се отвори от кротко побутване с муцуна и влезе един бял кон. Не бял като сняг, това е мъртвешки оттенък, а бял като мляко, в което все пак има живот. Оглавникът и юздата чернеха, както и седлото, но в известен смисъл бяха само отстъпка пред традицията. Ако конят на Смърт склони да го яздиш, няма да паднеш и без седло. Няма и предел за броя на хората, които би могъл да носи. В края на краищата избухват и внезапни епидемии.

Историците не го поглеждаха. В библиотеките не влизат коне.

Сюзън го яхна. Колко пъти си бе пожелавала да е родена изцяло човек и абсолютно нормална, но колкото и да жадуваше да се откаже от всичко това…

… имаше го и Бинки.

След миг четири отпечатъка от копита блеснаха като плазма над библиотеката и угаснаха.

Тик-так

Стъпалата на йети хрускаха по снега. Освен този звук се чуваше само вечният планински вятър.

Лобсанг се обади:

— Под „отсичане на главата“ всъщност трябва да разбирам…

— Отрязването й от тялото с меч — потвърди Лу Цзе.

— И той — продължи момчето с нерешителния тон на човек, проверяващ всяко ъгълче в обитавана от духове пещера — няма нищо против?

— Е, ма-алко е неприятно — призна йети. — Но е като фо-окус на празненство. Не съм против, щом е за до-обро. Метачът винаги е бил наш приятел. Дължим му услу-уги.

— Опитах се да ги насоча по Пътя — гордо сподели Лу Цзе.

— Да-а. Много полезно. „Изтъркан съд зага-аря трудно.“

Любопитството се сборичка с раздразнението в главата на Лобсанг и надделя.

— Ама аз нещо да не съм пропуснал? Няма ли да умреш?

— Нямало да умра ли? С отсе-ечена глава? Ама че смешно! Хо. Хо. Разби-ира се, умирам. Не е чак толкова голяма ра-абота.

— Минаха години, преди да проумеем номера на йети — вметна Лу Цзе. — Техните задни салта разбърникваха Мандалата, докато игуменът не измисли как да ги компенсира. Досега три пъти са били изчезнал вид.

— Три пъти, а? — повтори Лобсанг. — Множко е за изчезване. Все пак повечето видове успяват само по веднъж, нали?

Йети навлезе в по-висока борова гора.

— Това място е подходящо — реши Лу Цзе. — Спуснете ни на земята, почитаеми господине.

— За да ви отсечем главата — отпаднало добави Лобсанг. — Какви ги приказвам?! Ничия глава няма да отсичам!

— Нали чу от него, че изобщо не го разстройва? — напомни метачът.

— Не е в това проблемът! — разгорещи се момчето.

— Главата си е негова — изтъкна Лу Цзе.

— Но аз съм против!

— Е, щом е тъй… В писанията е речено „Ако искаш да е направено свястно, сам си свърши работата“.

— Да-а, така е — потвърди йети.

Лу Цзе взе меча от ръката на Лобсанг. Внимаваше, като че не бе свикнал да държи оръжие. Йети се отпусна на колене, за да го улесни.

— В крак ли си с времето? — осведоми се Лу Цзе.

— Да-а.

— Не мога да повярвам, че наистина го правиш! — възкликна Лобсанг.

— Интересно… — промълви метачът. — Госпожа Космипилитска казва „Око да види, ръка да пипне“, а дори да е странно, Уен също е рекъл „Видях и повярвах“!

Той замахна с меча и отсече главата на йети.

Тик-так

Разнесе се звук, напомнящ за сцепването на зелка по средата, след миг една глава падна в кошницата сред одобрителните крясъци на тълпата и коментари „От мен да знаете, тъй се върши тая работа!“. Град Куирм беше приятен, мирен и законопослушен. Градският съвет поддържаше тази атмосфера чрез подхода си — наказанията за престъпни деяния изобщо да не допускат рецидив.

— НАЛИ ТИ СИ ГРАБ ЛУКАВИЯ, ИЗВЕСТЕН ОЩЕ КАТО КАСАПИНА?

Покойният Граб си разтриваше шията.

— Искам преразглеждане на делото!

— МАЙ НЕ СИ УЛУЧИЛ ПОДХОДЯЩИЯ МОМЕНТ — увери го Смърт.

— Ама онуй не може да се нарече убийство, щото… — Душата на Граб Лукавия порови в призрачните си джобове и извади невеществено късче хартия, разгъна го и запелтечи в тежка борба с писаното слово: — … щото р-равновес-сието на п-п-психиката ми е било н-нарушено…

— СЕРИОЗНО? — учтиво подхвърли Смърт.

Отдавна установи, че е най-добре да остави отскорошните покойници да си изплачат мъките.

— Ми да, щото аз много, ама много исках да го убия, чатна ли? Само не ми разправяй, че е редно човек да иска таквиз неща. А оня бездруго беше джудже и хич не бива да приказват за човекоубийство.

— ДОКОЛКОТО ЗНАМ, ТОЙ Е БИЛ СЕДМОТО ДЖУДЖЕ, УБИТО ОТ ТЕБ.

— Доста лесно се р-разстройвам — оправда се Граб. — К’вото ще да си говорим, аз съм жертвата в тая история. Да не би да исках толкоз много — някой да ме разбере, да види положението като мен…

— А ТИ КАК ВИЖДАШЕ ПОЛОЖЕНИЕТО?

— Ако питаш мене, на всички джуджета трябва да им наритат задниците. Ей, ти си Смърт, нали?

— ДА, ПОЗНА.

— Ама аз съм ти голям почитател! Открай време искам да се запознаем, сериозно ти разправям. Имам си и картинка, татуирана ей тука, на ръката. Сам си я направих.

Закъснелият с жалбите си Граб се обърна, когато чу чаткане на копита. Млада жена в черно водеше бял жребец, напълно незабелязана от тълпата, струпана около сергиите със закуски, щандовете със сувенири и гилотината.

— Ей, ти даже си имаш кой да ти води коня! — възхити се Граб. — На туй му викам аз стил!

С тези думи се стопи в нищото.

— АМА ЧЕ ОСОБНЯК — сподели впечатленията си Смърт. — ЗДРАВЕЙ, СЮЗЪН. БЛАГОДАРЯ ТИ, ЧЕ ДОЙДЕ. ИМА НАПРЕДЪК В НАШЕТО ИЗДИРВАНЕ.

— Нашето ли?

— Е, ДА, В ТВОЕТО.

— Вече е само моя работа, така ли?

— ПРЕДСТОЯТ МИ ДРУГИ ЗАДЪЛЖЕНИЯ.

— По-важни от края на света ли?

— ИМЕННО ЗАРАДИ КРАЯ НА СВЕТА. СЪГЛАСНО ПРАВИЛАТА КОННИЦИТЕ ТРЯБВА ДА СЕ ЯВЯТ.

— Ти за онази древна легенда ли говориш? Но нали всъщност не си задължен да го направиш!

— ТОВА Е ЕДНА ОТ ЗАДАЧИТЕ МИ. НЕ МОГА ДА НЕ СЕ ПОДЧИНЯ НА ПРАВИЛАТА.

— Че защо?! Онези нали нарушават правилата?!

— НЕ, ТЕ ЗЛОУПОТРЕБЯВАТ С ПРАВИЛАТА. ОТКРИЛИ СА УДОБНА ЗА ТЯХ ВРАТИЧКА. НЯМАМ ТЯХНОТО ХИТРОУМИЕ.

Сюзън подсказа на самата себе си, че се случва нещо подобно на битката й с Джейсън за опазване на шкафа с помощните материали. Твърде бързо осъзна, че наставления като „Никой да не отваря вратата на шкафа с помощните материали“ са забрана, абсолютно недостъпна за ума на едно седемгодишно дете. Наложи й се да обмисли въпроса и да облече забраната в по-изчерпателни думи: „Никой, Джейсън, каквото ще да става… не, не, не ми увъртай… дори да му се причуе, че отвътре викат за помощ… та значи никой… Джейсън, внимателно ли ме слушаш?… няма да отваря вратата на шкафа с помощните материали. Никой няма да пада случайно към дръжката, за да я натисне. Никой няма да заплашва Риченда, че ще й открадне плюшеното мече, ако тя не отвори вратата на шкафа. Никой няма да стои близо до шкафа, когато незнайно откъде повял вятър я отвори, без никакво «честна дума, точно така стана». Никой няма да отваря, да причинява отварянето, да моли другиго да отвори, да подскача върху хлабавите дъски, за да отвори, нито пък ще търси друг начин за проникване в шкафа… Ясно ли ти е, Джейсън?!“

— Вратичка, значи… — промълви Сюзън.

— ДА.

— Защо и ти не можеш да намериш удобна вратичка?

— АЗ СЪМ МРАЧНИЯТ ЖЪТВАР. НЕ СМЯТАМ, ЧЕ НА ХОРАТА БИ ИМ ХАРЕСАЛО, АКО СТАНА… ИЗОБРЕТАТЕЛЕН. ТЕ ЩЕ ПРЕДПОЧЕТАТ ДА ИЗПЪЛНЯ ВЪЗЛОЖЕНАТА МИ ЗАДАЧА В ТАКЪВ МОМЕНТ СЪГЛАСНО ОБИЧАЯ И ТРАДИЦИЯТА.

— Значи просто ще се… явите на конете си?

— ДА.

— И къде по-точно?

— СПОРЕД МЕН НАВСЯКЪДЕ. НО ДОТОГАВА ТИ ЩЕ ИМАШ НУЖДА ОТ ТОВА.

Смърт й подаде животомер от специалните, малко по-голям от средния размер. Тя го взе без желание. Приличаше на пясъчен часовник, но мъничките искрящи парченца, падащи в тясното гърло, бяха секунди.

— Знаеш, че не ми допада… онова изпълнение с косата — промърмори тя. — Изобщо не ми е… Ей, много е тежък!

— ИМЕТО МУ Е ЛУ ЦЗЕ. ЕДИН ОТ МОНАСИТЕ НА ИСТОРИЯТА. ТОЙ ИМА УЧЕНИК, КАКТО НАУЧИХ. НО НЕ МОГА НИТО ДА УСЕТЯ УЧЕНИКА, НИТО ДА ГО ЗЪРНА. ЗА НЕГО ГИ ГОВОРИХ. БИНКИ ЩЕ ТЕ ОТВЕДЕ ПРИ МОНАХА И ЩЕ НАМЕРИШ ДЕТЕТО.

— А после?

— ПОДОЗИРАМ, ЧЕ МАЛКО ПОМОЩ НЯМА ДА МУ Е ИЗЛИШНА. ЩОМ ГО ОТКРИЕШ, ОТПРАТИ БИНКИ. ЩЕ ИМАМ НУЖДА ОТ НЕГО.

Устните на Сюзън потрепнаха, когато един спомен се сблъска челно с прозрението.

— За да се явиш като един от конниците ли? Наистина ли говориш за Апокалипсиса? Ама ти сериозно ли?! Никой вече не вярва в това!

— АЗ ВЯРВАМ.

Тя го зяпна.

— И ще го направиш?! Макар да знаеш всичко, което си научил досега?!

Смърт погали Бинки по муцуната.

— ДА.

Сюзън изгледа косо дядо си.

— Я задръж, тук има някаква уловка, нали?… Намислил си нещо, но няма да изтървеш нито думичка пред мен, а? Няма да чакаш бездейно свършека на света, а накрая да го… отпразнуваш, нали?

— КОННИЦИТЕ ЩЕ СЕ ЯВЯТ.

— Не!

— НЕ ЩЕ ЗАПОВЯДАШ НА РЕКИТЕ ДА НЕ ТЕКАТ. НЕ ЩЕ ЗАПОВЯДАШ НА СЛЪНЦЕТО ДА НЕ СВЕТИ. НЕ ЩЕ ЗАПОВЯДАШ И НА МЕН КАКВО ДА НЕ ПРАВЯ.

— Но това си е истинско… — Изражението й се промени и Смърт трепна. — Мислех, че те е грижа!

— ВЗЕМИ И ТОЗИ.

Сюзън неволно пое по-малък животомер от ръката на дядо си.

— МОЖЕ БИ ТЯ ЩЕ ПОГОВОРИ ПОНЕ С ТЕБ.

— Коя?!

— АКУШЕРКАТА. А СЕГА… ВЪРВИ ДА НАМЕРИШ СИНА.

Смърт изчезна.

Сюзън се вторачи в двата животомера. „Пак ти пробута хитрините си! — кресна на самата себе си. — Нищо не те принуждава да вършиш това, можеш да ги захвърлиш и да се върнеш в класната стая. Можеш отново да бъдеш нормална, но той знае, че няма да се държиш така, затова…“

— ПИСУК?

Смърт на мишките седеше между ушите на Бинки, стиснал кичур от бялата грива. Личеше му, че не го свърта на едно място. Сюзън замахна да го запрати нанякъде, но се въздържа. Предпочете да натика тежките животомери в костеливите му лапички.

— И ти да свършиш нещо — сопна му се и хвана юздата. — Защо ли се поддавам?!

— ПИСУК.

— Изобщо не съм отзивчива по душа!

Тик-так

Учудващо беше, че не плисна много кръв. Главата се търкулна в снега, а тялото бавно се килна напред.

— Ама ти то уби… — настръхна Лобсанг.

— Един момент — спря го Лу Цзе. — Ще стане всеки миг…

Обезглавеният труп изчезна. Коленичилият йети обърна глава към метача, примигна и сподели:

— Малко ме засмъдя.

— Извинявай. — Лу Цзе последна към Лобсанг и заповяда: — Запази този спомен! Ще се опитва да избледнее, но пък ти си обучен. Трябва и занапред да помниш, че си видял нещо, което всъщност не се е случвало, проумя ли? Запомни и че времето изобщо не е неподатливо, както се заблуждават хората, стига да знаеш какво вършиш! Малък урок за теб! Видиш ли — вярваш!

— Но той как го направи?

— Уместен въпрос. Йети съхраняват живота си до определен момент, в който могат да се върнат, ако бъдат убити. Но как го правят… Да знаеш, игуменът си блъска главата цяло десетилетие, докато разнищи загадката. Ама и досега никой друг нищо не разбира. Пак били набъркани разни кванти. — Лу Цзе засмука смрадлив дим от неизменната си папироска. — Страхотно си е напънал мозъка, щом останалите още се чудят…[14]

— Как е игуме-енът напоследък? — попита йети, изправи се и отново понесе пътешествениците.

— Никнат му зъби.

— А-а… Прераждането си има и свои-ите трудности — отбеляза йети, закрачил неуморно.

— Той казва, че зъбите били най-неприятни. Или растат, или падат.

— С каква бързина се движим? — вметна Лобсанг.

Походката на йети се състоеше от неспирна поредица скокове от стъпало на стъпало. Дългите крака пружинираха толкова гъвкаво, че всяко приземяване се усещаше като меко люшкане и едва ли не приспиваше.

— Май навъртаме петдесетина километра в час по нормалното време — отвърна Лу Цзе. — Почини си. Сутринта ще стигнем над Меден рудник. Оттам пътят е все надолу.

— Завръщане от смъртта… — смънка Лобсанг.

— Изобщо не стигна дотам, че да се връща — възрази Лу Цзе. — Познавам хитрината, но… ако не ти е вродена, трябва да я научиш. А готов ли си да се хванеш на бас, че ще я направиш сполучливо още първия път? Може и да се издъниш. Подходяща е само в безизходица. Дано никога не закъсаме чак дотам.

Тик-так

Сюзън разпозна страната Ланкър от въздуха — малка паница с гори и нивички, кацнала като гнездо край ръба на планините Овнерог. Намери и къщата. Изобщо не приличаше на нарисуваните в „Мрачни приказки“ и в други книги домове на вещици с комини като тирбушон и външност на бунище. Тази сякаш беше съградена току-що, кичеше се с лъскава слама на покрива и грижливо окосена морава отпред.

Имаше и друга украса — фигурки на гномчета, печурки, розови зайчета, ококорени сърнички около мъничко езерце, което всеки градинар би одобрил. Сюзън зърна от въздуха едно ярко изрисувано гномче, което ловеше риба… А това, което стискаше с ръка, май не беше въдица, нали? Нима една мила старица би сложила такова нещо в градината си?

Сюзън прояви досетливост да слезе пред задната врата, защото вещиците са алергични към идеята за парадни входове. Отвори й ниска пълна жена с розови бузи, чиито очички все едно потвърждаваха: „Ъхъ, мое си е гномчето и по-добре се благодари, че то чишка в езерцето, а не се занимава с друго…“

— Вие ли сте госпожа Ог, акушерката?

Отговорът прозвуча след кратко мълчание:

— Същата.

— Вие не ме познавате, но… — подхвана Сюзън, обаче забеляза, че госпожа Ог гледа не в нея, а към Бинки, застанал до оградата.

Е, да, тази жена беше и вещица.

— Може пък и да те познавам — изрече госпожа Ог. — Само че ако си откраднала тоя кон, умът ти няма да побере неприятностите, дето ще ти се стоварят.

— Ползвам го замалко. Неговият собственик ми е… дядо.

Още една пауза — тези дружелюбни очички умееха смущаващо да проникват в главата на човек като бургия.

— Я по-добре влез — покани я госпожа Ог.

И в къщата всичко беше ново и лъскаво. Всяка вещ сияеше, а имаше какво да сияе. Тук сякаш бе подредено светилище на некадърно изработени, но въодушевено боядисани порцеланови декорации, окупирали всяка плоска повърхност. Каквото свободно местенце бе останало, заемаха го портрети в рамки. Две наглед изтормозени жени търкаха и бършеха прах.

— Имам гостенка — строго съобщи госпожа Ог и те излязоха толкова чевръсто, че повече подхождаше глаголът „избягаха“.

— Тия са ми снахи — сподели госпожа Ог и се отпусна в тантуресто кресло, което с годините се бе нагодило към извивките на тялото й. — Винаги са готови да помогнат на нещастната старица, останала сам-самичка на тоя свят.

Сюзън огледа портретите. Ако на всички бяха изобразени членове на семейството, госпожа Ог се оказваше предводителка на малка армия. Макар и да бе хваната в нагла лъжа, старата жена продължи безсрамно:

— Седни, момиче, и казвай какво ти тежи на душата. Чаят ще бъде готов скоро.

— Искам да науча нещо.

— Тъй е с повечето хора — кимна госпожа Ог, — ама рядко им се сбъдва желанието.

— Искам да науча нещо за… едно раждане — не се отказа Сюзън.

— Тъй ли? Ама аз съм израждала стотици пъти, ако не и хиляди.

— Сигурно това раждане не е било леко.

— Често се случва — отбеляза акушерката.

— Предполагам, че това раждане сте запомнила по-добре. Не знам как е започнало, но си представям, че на вратата ви е потропал непознат.

— Тъй ли?

Лицето на госпожа Ог стана непроницаемо като стена. Черните очи впериха в Сюзън поглед, какъвто заслужават настъпващи вражески пълчища.

— Изобщо не ме улеснявате.

— Тъкмо тъй си е, не те улеснявам — потвърди госпожа Ог. — Май съм чувала за теб, госпожичке, ама хич не ми пука коя си, ако схващаш. Хич не си мисли, че не съм виждала и оня твой дядо. Ако щеш, върви да доведеш и него. На колко хора съм седяла до смъртното ложе… Ама там обикновено седят и роднините, пък до постелята на родилка рядко е тъй. Особено ако жената не ще да я зяпат. Та ти казвам — върви го доведи и ще му плюя във физиономията.

— Госпожо Ог, идвам по важна работа.

— Адски си права — отсече вещицата.

— Не знам преди колко време се е случило. Нищо не пречи да е било и миналата седмица. Разковничето е именно във времето.

Ето… Госпожа Ог не владееше каменната физиономия на покерджия, поне пред човек като Сюзън. В очите й се мярна мимолетен проблясък.

Тя запрати креслото си в стената от усилие да скочи бързо, но Сюзън стигна първа до лавицата над огнището и грабна предмета, скрит пред очите на всички сред останалите евтини джунджурийки.

— Я ми го дай веднага! — кресна госпожа Ог, но Сюзън не й позволи да докопа плячката.

Усещаше силата, скрита във вещта, която сякаш пулсираше между пръстите й.

— Госпожо Ог, а имате ли представа какво е това? — разтвори длан, за да покаже двете стъклени кълба, свързани с тясно гърло.

— Знам, я! Часовниче да си мериш времето за варене на яйца, ама не работи!

Госпожа Ог се тръшна толкова ядно на креслото си, че късите й крака за миг подрипнаха над пода.

— Прилича ми на един ден. Време, равно на цял един ден.

Госпожа Ог изгледа косо Сюзън и се вторачи в малкия пясъчен часовник.

— Да, бе, мислех си, че има нещо по-особено в него. Пясъкът не тече, като го обърнеш, нали се сещаш?

— Защото още нямате нужда от него.

Леля Ог май се поотпусна. Сюзън още веднъж си напомни, че има насреща си вещица. Те имаха навика да проумяват незабавно казаното.

— Пазех си го, щото ми е подарък — обясни старата жена. — Пък и е хубавичък. Какво означават тия букви около основата?

Сюзън прочете думите, гравирани на металната подложка — „Tempus Redux“.

— „Върнато време“.

— А-а, туй ли било — кимна госпожа Ог. — Оня мъж обеща, че ще се разплати с мен за времето, което му отделих.

— Онзи мъж ли?… — благо я подкани Сюзън да продължи.

Леля Ог вдигна глава — очите й пламтяха.

— Хич не се мъчи да ме пързаляш само щото замалко се притесних! — сопна се тя. — Никой не е измислил как да надхитри Леля Ог!

Сюзън отново се взря в жената, но не с ленивото око. Наистина нямаше начин да надхитри госпожа Ог. Имаше обаче друг начин — минаваше направо през сърцето й.

— Госпожо Ог, едно дете иска да познава родителите си. И сега това му е нужно повече отвсякога. Той трябва да научи кой е всъщност. Ще му бъде тежко и аз се стремя да му помогна.

— Защо?

— Защото съжалявам, че нямаше кой да помогне на мен.

— Да, ама в акушерството си има правила — заинати се Леля Ог. — Не казваш никому каквото си видяла или чула, ако жената не ще да се разнасят приказки.

Вещицата все не можеше да се настани удобно в креслото, лицето и почервеняваше. „Иска да ми каже — позна Сюзън. — Дори копнее за това. Но пък аз съм длъжна да си изиграя ролята безупречно, за да си няма тя разправии със съвестта.“

— Госпожо Ог, не ви питам за имена, защото не ми се вярва да ги знаете.

— Права си.

— Но детето…

— Виж какво, госпожичке, не бива да продумвам пред жива душа…

— Не знам дали от това ще ви олекне, обаче не съм сигурна дали този израз се отнася и за мен. — Сюзън погледа още малко госпожа Ог. — Но ви разбирам. Задължително е да има правила, нали? Благодаря, че ми отделихте от времето си.

Стана и върна съхранения ден на мястото му върху лавицата. Излезе от къщата и затвори вратата зад себе си. Бинки я чакаше при портичката на оградата. Сюзън го яхна и чак тогава чу вратата да се отваря.

— _И той_ ми рече същото — сподели госпожа Ог. — Когато ми даде часовничето. „Благодаря, че ми отделихте от времето си, госпожо Ог.“ А ти, мойто момиче, по-добре влез вътре.

Тик-так

Смърт откри Мор в един лазарет някъде из Лламедос. Мор харесваше болниците. Винаги си намираше работа в тях.

В момента се опитваше да откърти табелата „А сега си измийте ръцете“ над спуканата мивка. Озърна се.

— О, ти ли си бил… Сапун, а? Ще им дам аз сапун на тях!

— ПРИЗОВАХ ВИ — напомни Смърт.

— А-а… Да, бе. Вярно. Така си е — смънка смутен Мор.

— ПАЗИШ ЛИ ОЩЕ КОНЯ СИ?

— Разбира се, но…

— КОНЯ ТИ БЕШЕ ЧУДЕСЕН.

— Слушай, Смърт… не е в това… виж сега, не че не искам да те разбера, ама… Извинявай…

Мор се отдръпна, за да мине между тях облечена в бяло монахиня, която и не подозираше за присъствието на двамата Конници. Само че той не пропусна възможността да й дъхне в лицето.

— Напълно поносим грип — оправда се, щом разгада погледа на Смърт.

— ЗНАЧИ МОЖЕМ ДА РАЗЧИТАМЕ НА ТЕБ?

— Да се явим…

— ДА.

— За Галаспектакъла…

— ОЧАКВАТ ГО ОТ НАС.

— А с другите уговори ли се вече?

— ТИ СИ ПЪРВИЯТ.

— Ъ-ъ…

Смърт въздъхна. Естествено имаше всякакви болести и преди да възникне човечеството. Но Мор несъмнено беше творение на хората. На ненадминатата им дарба да се скупчват на едно място, да ровичкат в джунгли, да търпят бунището съвсем близо до кладенеца. Затова Мор имаше отчасти човешка природа с всичко, което може да се открие в нея. Сега се боеше.

— ЯСНО.

— Ама както го казваш…

— СТРАХУВАШ ЛИ СЕ?

— Аз… ще си помисля.

— НЕ СЕ И СЪМНЯВАМ.

Тик-так

Щедра порция бренди се изля във вместителната чаша на госпожа Ог. Тя разклати многозначително бутилката към Сюзън и я покани с поглед.

— Не, благодаря.

— Ти си знаеш.

Леля Ог остави бутилката настрана и отпи от брендито, сякаш беше бира.

— Един мъж идваше да тропа на вратата ми. И то три пъти през живота ми. За последен път застана на прага… преди има-няма десетина дни. Все същият всеки път. Търсеше акушерка…

— Преди десетина дни ли? — недоумяващо повтори Сюзън. — Но момчето е на поне шестнад…

Стисна устни.

— Аха, и ти се сети — отбеляза госпожа Ог. — Веднага си пролича, че си схватлива. За него времето не беше спънка. Търсеше най-добрата акушерка. И както излезе, научил за мен, ама все не улучваше датата, все едно ти или аз да потропаме на чужда врата. Проумяваш ли какво ти казвам?

— Разбирам дори повече, отколкото си представяте.

— Третия път… — поредната яка глътка бренди — … малко се беше сащисал. По туй се познаваше, че си е най-обикновен мъж, каквото и да стана после. Направо се паникьосваше, честно казано. Тия бъдещи татковци трудно понасят бременността на жените си. Разполагаше с колкото си ще време, ама мозъкът му беше поразместен, щото съпрузите хич не мислят, като чакат да се пръкне бебето. Всичката тая паника е, щото знаят, че са се изтърсили в свят, дето не е техен.

— И какво се случи после?

— Откара ме с… беше една от ония старовремски колесници… та тъй, откара ме в… — Госпожа Ог се подвоуми. — Да знаеш, нагледала съм се на чудесии през живота си — вметна, като че подготвяше почвата за голямо откровение.

— Лесно ми е да повярвам.

— Та, значи, оня ми ти замък беше от стъкло.

Госпожа Ог се вторачи в Сюзън, почти я предизвикваше да прояви недоверие. Сюзън реши да прескочи този момент от разговора.

— Госпожо Ог, един от най-ранните спомени в живота ми е как помагах да хранят коня на Бледия ездач. И вие го познавате, нали? Говоря за онзи кон отвън. Конят на Смърт. Името му е Бинки. Не прекъсвайте разказа си, моля ви. Няма граници за онова, което мога да приема като нормално.

— Имаше една жена… а бе, накрая имаше една жена. Ти представяш ли си как човек се пръсва на милион парченца? Да, сигурно можеш да си представиш. Е, сега пък си напъни въображението да ти нарисува обратната картинка. Виждаш някаква мъглица, всичко се сгъстява и изведнъж — буф, жена! А после — буф, пак мъгла! И през цялото време тоя звук…

Госпожа Ог плъзна пръст по ръба на чашата си и я накара да зазвъни.

— Значи една жена… ту се въплъщаваше, ту се лишаваше от тяло? Но защо?

— Щото беше уплашена, как защо?! Щото й беше за пръв път, не чатна ли? — Госпожа Ог се ухили. — Лично аз не съм се мъчила чак толкова, ама съм помагала на доста момичета, дето им е за пръв път. Плашат се до полуда и като дойде големият напън, ако стопляш за какво приказвам, вряскат, пустосват бащата и май са готови на какво ли не, само да са другаде. Е, тая дама можеше да бъде другаде. Щяхме здравата да загазим, ако не беше мъжът. Накрая тъй се обърна работата.

— Онзи, който ви заведе там ли?

— Беше с вид на чужденец, правичката да ти кажа. Като ония, дето живеят около Главината. С лъснато теме. Все си мислех: „Като те гледам, сигурно си млад, господинчо, само дето виждам, че си млад отдавна, ама много отдавна, ако не бъркам.“ Обикновено не търпя да се навъртат мъже, но той седна, поговори й на чужбинската си реч, пееше й песнички, казваше й стихчета. Уталожи страха й и тя отново се появи от въздуха, пък аз не се помайвах и… раз, два, готово! И тя пак изчезна. Само че още беше наоколо, тъй ми се стори. Във въздуха.

— Как изглеждаше? — попита Сюзън.

Госпожа Ог я изгледа ехидно.

— Не забравяй какво виждам аз оттам, дето си върша работата. Туй, което мога аз да ти опиша, не става за рисуване на плакат, ако схващаш намека. А и в такова време никоя жена не е в най-блестящия си вид. Беше млада, тъмнокоса… — Госпожа Ог се зае да пълни чашата си с бренди и паузата се проточи. — Беше и стара, ако толкоз искаш да знаеш. Не като мен. Истински стара. — Позяпа огъня. — Стара като мрака и звездите… — промълви сякаш на пламъците.

— Момчето е било оставено пред Гилдията на крадците — вметна Сюзън, за да прекъсне мълчанието. — Май са решили, че с такива дарби ще преуспее.

— Момчето ли? Ха… Ей, госпожичке, я ми кажи най-после… Защо приказваш само за един?

Тик-так

Лейди Ле Гион показваше силата на характера си.

Изобщо не й бе минавало през ума, че хората до такава степен са подвластни на телата си. Тормозът беше денонощен. Твърде горещо, прекалено студено, глад, преяждане, умора…

Тя не се съмняваше, че дисциплината е ключ към справяне с проблема. Ревизорите бяха безсмъртни. Ако не успееше да заповяда на тялото си какво да прави, значи не заслужаваше тяло. Оказа се, че слабостта на хората е именно в телата им.

Както и в сетивата. Ревизорите притежаваха стотици сетива, защото всяко възможно явление трябваше да бъде наблюдавано и описано. В момента тя разполагаше едва с пет сетива. Не очакваше затруднения. Само че те бяха свързани пряко с всичко останало в тялото! Не само даваха сведения, но и имаха желания!

Веднъж мина покрай сергия, където продаваха печено месо, и устата й се напълни със слюнка! Обонянието поиска тялото да се храни, без изобщо да се допита до мозъка! Но и това не беше най-лошото! Самият мозък мислеше непокорно!

Тук се сблъскваше с най-сериозните трудности. Тази торба мокра тъкан работеше независимо от волята на притежателя си. Поглъщаше информация от сетивата, сверяваше я със запазеното в паметта и предлагаше възможности за избор. А понякога скритите му части дори се бореха да овладеят устата! Хората не бяха индивиди, а цял комитет в едно тяло!

И някои от останалите членове на този комитет бяха мрачни, червени и недокоснати от цивилизацията. Бяха се вмъкнали в мозъка далеч преди цивилизованите времена, а имаше и такива, които са се настанили дори преди епохата на човека. Затова онази част, която вършеше общото мислене, трябваше да се бори в тъмата на мозъка, за да наложи решаващия си глас!

След като прекара малко над две седмици в ролята на човек, съществото, представящо се за лейди Ле Гион, изпадна в тежко положение.

Например с храната. Ревизорите не се хранеха. Не изпускаха от поглед факта, че крехките форми на живот са принудени да се поглъщат взаимно, за да се сдобият с енергия и вещества за изграждане на тялото. Процесът обаче изумяваше със слабата си резултатност и нейна светлост се опита да състави за себе си хранителни вещества направо от въздуха. Успя, но усещаше процедурата някак… Каква беше думата? О, да… гадна.

Освен това част от мозъка не й повярва, че е нахранена и настояваше, че усеща глад. Неспирното й досаждане пречеше на мисловните процеси и въпреки всичко на нейна светлост се наложи да стигне до неприятния проблем с… ами с отворите.

Ревизорите ги познаваха отдавна. Човешкото тяло имаше в някои случаи цели осем отвора. Единият като че не вършеше работа, другите изглеждаха многофункционални, макар че — колкото и да е изненадващо — ушите май не можеха да служат за друго, освен да слушат.

Предишния ден тя се престраши да хапне препечена филийка.

Най-страшното преживяване в цялото й съществуване.

И най-силното.

Имаше и още нещо. Доколкото вникваше в тънкостите на езика, стори й се подходяща думата приятно.

Явно човешкият вкус нямаше нищо общо с възприятията на Ревизорите — точни, отмерени, аналитични. Човешкият вкус означаваше целият свят да връхлети в устата ти. Тя изтърпя половин час фойерверки в главата си, преди да си спомни, че трябва да преглътне.

Как намираха сили хората да оцелеят след всичко това?

Художествените галерии я омайваха. Нямаше съмнение, че някои хора притежават дарбата да представят действителността така, че да изглежда още по-истинска, да говори със зрителя, да опари съзнанието…

Колкото по-скоро бъде завършен часовникът, толкова по-добре. Такива безумни същества не биваше да съществуват и занапред. Тя вече навестяваше часовникаря и грозния му помощник всеки ден, помагаше им, доколкото се осмеляваше, но май всеки път една особено важна крачка ги делеше от успеха…

Изумително! Вече беше способна да лъже и себе си! Защото се обади друг глас в главата й (и той принадлежеше към онзи мрачен комитет): „Но ти не помагаш, нали? Крадеш им от частите или ги променяш във вреда… и се връщаш там всеки ден заради погледите, които той ти хвърля, а?…“

Някои в комитета, заели мозъка й, бяха толкова древни, че нямаха и гласове, а само пряка власт над тялото. И точно те направиха опит да се набъркат в този момент. Тя напразно се стараеше да ги прогони от съзнанието си.

А сега беше принудена отново да застане пред останалите Ревизори. Щяха да се появят навреме. Овладя се. Напоследък очите й пускаха по малко вода без никаква причина. Оправи косата си, колкото можа, и влезе в просторната приемна.

Сивотата вече се сгъстяваше във въздуха. В това пространство нямаше място за прекалено много Ревизори, но за тях беше безразлично. И един стигаше да говори от името на всички.

Лейди Ле Гион установи, че ъгълчетата на устните й се извиват нагоре съвсем самостоятелно, когато изникнаха деветима от тях. Девет е равно на три по три, а Ревизорите харесваха тройката. Двама следяха неотлъчно третия. Тоест всеки двама следяха всеки трети. „Не вярват и сами на себе си“ — обади се някой от гласовете в ума й. Намеси се друг: „Ние! Ние не вярваме на себе си!“ И тя си помисли: „Ами да. Ние, а не те. Не бива да забравям, че сме ние.“

Един Ревизор изрече: „Защо няма напредък към целта?“

Ъгълчетата на устните й отново се отпуснаха.

— Имаше дребни проблеми при постигане на необходимата точност и съгласуваност — заяви лейди Ле Гион.

Откри, че ръцете й бавно потриват длани, и се учуди. Не им бе заповядала да го правят.

Ревизорите не се нуждаеха от езика на тялото, затова не го разбираха.

Един изрече: „Каква е същността на?…“

Но още един го прекъсна: „Защо обитаваш това здание?“

В гласа се промъкна подозрителност.

— Тялото на индивида изисква от него действия, които не е прието да се извършват на улицата… — Лейди Ле Гион бе опознала донякъде Анкх-Морпорк и добави: — Не и на повечето улици. Освен това смятам, че прислужникът на часовникаря не изпитва доверие към мен. Позволих на тялото да се подчинява на гравитацията, защото е предназначено за това. Уместно е да не се нарушава човешката маскировка.

Един — беше същият — изрече: „Какво означават тези предмети?“

Бе забелязал боите и статива на триножник. Лейди Ле Гион отчаяно съжали, че забрави да ги скрие някъде.

Същият продължи да разпитва: „Да не създаваш образи с оцветяващи вещества?“

— Да. Уви, твърде неумело.

Един изрече: „И какъв е смисълът?“

— Исках да проверя как го правят хората.

Един изрече: „Лесно е да се опише — очите възприемат образите, а ръката нанася оцветяващите вещества.“

— И аз предполагах, че е така, но се оказа значително по-сложно…

Онзи, който зададе въпроса за рисуването, се понесе към един стол и попита: „А какво е това?“

— Котка. Тя дойде. И не личи, че иска да си отиде.

Котката, по-точно дивият уличен рижав котарак, помръдна изпохапано ухо и се сви още по-плътно на кълбо. Твар, която можеше да оцелее по задните улички на Анкх-Морпорк със залутали се блатни дракончета, глутници помияри и търсачи на безплатни кожи, не би отворила дори едно око да погледне сбирщина хвъркащи нощнички.

Онзи, който вече лазеше по нервите на лейди Ле Гион, изрече: „И каква е причината за присъствието на това създание?“

— Изглежда понася компанията на хо… на представящите се за хора. В замяна не иска нищо освен храна, вода, подслон и уют. Това ми е интересно. Нашата цел е да се учим и именно това започнах да правя, както се убеждавате.

Един изрече: „Кога ще бъдат отстранени проблемите с часовника, които ти спомена?“

— О, скоро. Многа скоро. Ами да.

Онзи, който започваше да вдъхва ужас у лейди Ле Гион, изрече: „Питаме се — възможно ли е ти да пречиш на напредъка по някакъв начин?“

По челото й сякаш се забождаха иглички. Защо ли кожата й реши да се държи така?

— Не. Защо бих решила да забавя работата им? Не би било логично!

Един изрече: „Хъммм…“

А никой Ревизор не казва „Хъммм…“ без причина. Влага в звуците много конкретен смисъл.

Той продължи: „Изкарваш влага от челото си.“

— Да. Присъщо е на тялото.

Един изрече: „Да-а…“

Също с много конкретен и зловещ смисъл.

Един изрече: „Питаме се дали излишно дългото пребиваване в тяло не отслабва решимостта. Освен това ни е трудно да разгадаем мислите ти.“

— Пак заради тялото, опасявам се. Мозъкът е крайно неточен инструмент.

Лейди Ле Гион най-после си възвърна контрола над ръцете.

Един изрече: „Да-а…“

Друг изрече: „Когато водата запълва кана, приема формата й. Но водата не е кана, нито каната е вода.“

— Разбира се.

Мисъл, за която дори не подозираше, изскочи от тъмата зад очите й: „Няма спор, че ние сме най-тъпите твари във Вселената.“

Един изрече: „Не е добре да се действа самостоятелно.“

— Разбира се — повтори тя.

Друга мисъл изплува от тъмата: „Е, сега загазих.“

Един изрече: „Следователно са ти необходими придружители. Не ти се приписва вина. Но никой не бива да е сам. Заедно решимостта ни укрепва.“

Във въздуха заискриха прашинки.

Тялото на лейди Ле Гион се отдръпна неволно, а щом тя различи какво се оформя, отстъпи още малко. Бе виждала хора във всяко състояние на живота и смъртта. Но като наблюдаваше как тялото се съставя от наличния суров материал, се разстройваше необяснимо, може би защото и тя в момента обитаваше подобно тяло. Поредният случай, когато стомахът й напираше да мисли самостоятелно — сега му се повръщаше.

Проясниха се шест фигури, примигаха и отвориха очи. Три мъжки и три женски. Носеха човешки дрехи, наподобяващи закачулените наметала на Ревизорите.

Останалите сиви силуети се отместиха, но един изрече: „Те ще те придружат при часовникаря и затрудненията ще бъдат отстранени днес. Те няма да ядат или да дишат.“

„Да, бе!“ обади се някой от тихите гласове, вплитащи се в мисленето й. Една от фигурите изхленчи.

— Тялото ще диша непременно — отбеляза нейна светлост. — Няма да го убедите, че не се нуждае от въздух.

Чуваше ясно задавеното пъшкане.

— Вие си мислите: „Ами да, можем да обменяме с околния свят потребните ни вещества.“ Вярно е._ Но тялото не го знае._ То вярва, че умира. Оставете го да диша.

Те си поеха дъх с влажно хлипане.

— Скоро ще се почувствате по-добре — увери ги нейна светлост.

Очарована чу вътрешния си глас: „Те са твои надзиратели, но ти вече си по-силна от тях.“

Една от фигурите опипа непохватно лицето си и промълви задъхана:

— На кого говориш с устата си?

— На вас.

— На нас ли?

— Трябва да ви обясня…

— Не — отсече Ревизорът. — Така се въвличаме в опасност. Смятаме, че тялото налага свое мислене на мозъка. Не приписваме вина. Това е… неправилно функциониране. Ще те придружим при часовникаря. И ще го направим веднага.

— Но не в тези дрехи — възрази лейди Ле Гион. — Ще го уплашите. И може би ще го подтикнете към неразумни постъпки.

Настъпи мълчание. Добилите плът Ревизори се споглеждаха безнадеждно.

— Налага се да говорите с устите си — подсказа лейди Ле Гион. — Съзнанието си остава в главите ви.

Един се обади:

— Какво им е лошото на тези дрехи? Проста кройка, каквато са използвали множество човешки култури.

Лейди Ле Гион застана до прозореца.

— Виждате ли хората долу? Трябва да се облечете, както е прието в града.

Ревизорите я послушаха неохотно и макар че не се отказаха от сивотата, все пак се покриха с дрехи, които не биха привлекли внимание на улицата. Поне отчасти.

— Само онези с женска външност трябва да носят рокли — изтъкна лейди Ле Гион.

Реещ се сив силует изрече: „Предупреждение. Опасност. Носещата името лейди Ле Гион вероятно дава подвеждащи съвети. Предупреждение.“

— Разбрано — отвърна един от въплътените. — Знаем пътя. Ние ще водим натам.

Сблъска се с вратата.

Ревизорите се скупчиха около него и след малко единият впи поглед в лейди Ле Гион, която се усмихваше.

— Дръжката — посочи тя.

Ревизорът пак се обърна към вратата, вторачи се в месинговата дръжка и измери вратата с поглед от напречника до прага. Тя се разпадна на прах.

— С дръжката щеше да е по-лесно — подхвърли Лейди Ле Гион.

Тик-так

Около Главината имаше огромни планини. Но не всички върхове, които се извисяваха над храма, имаха свои имена. Бяха твърде много. Само боговете разполагат с достатъчно време, за да дадат име на всяко камъче по брега, обаче на тях не им стига търпението.

Меден рудник беше достатъчно дребен голям връх, за да получи име. Лобсанг се събуди и видя как изгревът очертава килнатата му грамада, изпъчила се над околните по-скромни възвишения.

Понякога боговете проявяват и забележителна липса на изисканост. Допускат изгреви и залези в смехотворно нелепи оттенъци на розовото и синьото. Всеки изтънчен творец би ги отхвърлил като изпълнение на въодушевен аматьор, който никога през живота си не се е вглеждал зорко в небето. Такъв беше и днешният изгрев. Човек се взира в подобен изгрев и мърмори: „Не може да е истински, щом небето е оцветено в розово, каквото има само на някои хирургически ръкавици.“

И все пак беше прекрасен изгрев.[15]

Лобсанг бе затрупан наполовина от снопове суха орлова папрат. Йети не се виждаше никъде.

Тук се бе запролетило. Още имаше сняг, но тук-там с оголени петна и намек за зеленина. Огледа се и забеляза напъпили листа.

Лу Цзе стоеше по-настрана и зяпаше нагоре към едно дърво. Не се обърна, когато Лобсанг го доближи.

— Къде е йети?

— Не би слязъл чак дотук. Душа не ми дава да помоля един йети да напусне снеговете — прошепна Лу Цзе.

— Аха… — прошепна Лобсанг. — Ъ-ъ… а защо шепнем?

— Погледни птицата.

Тя бе кацнала при едно разклонение до нещо като къщичка за птици. Кълвеше горе-долу обло парче дърво, което притискаше с едното си краче.

— Май оправят старо гнездо — предположи Лу Цзе. — Не може да са свършили толкова много работа в самото начало на сезона.

— Прилича на някаква стара кутия — сподели Лобсанг. Присви очи, за да вижда по-добре. — Да не е стар… часовник?

— Виж какво кълве птицата — посъветва го Лу Цзе.

— Ами прилича на… грубовато зъбно колело ли?! Но защо…

— Наблюдателен си. Това, момко, е часовникарска кукувичка. Младичка, като я гледам, мъчи се да направи гнездо, за да привлече мъжкар. Не че има голям шанс… Виждаш ли? Объркала е цифрите и е наместила стрелките накриво.

— Птица, която изработва часовници?! Мислех, че часовникарската кукувичка е механична и изскача на всеки кръгъл…

— А според теб откъде хората са заимствали тази смахната идея?

— Но това си е направо чудо!

— Че защо? — усъмни се Лу Цзе. — Работят едва-едва, и то не повече от половин час, откъм точност са същински боклук, а горките глуповати мъжкари се побъркват от усилията да ги поддържат навити.

— Но дори да е така…

— Мен ако питаш, всяко нещо се случва все някъде — прекъсна го Лу Цзе. — И не заслужава да се вдига чак такъв шум около него. Остана ли ни храна?

— Не. Доядохме я снощи — обясни Лобсанг и добави с надежда: — Ъ-ъ… Чувал съм истории как най-напредналите монаси можели да се поддържат с… така, де, жизнената сила в самия въздух…

— Само на някоя планета с името Наденица, предполагам — отрече Лу Цзе. — Не. Ще заобиколим Меден рудник и ще си намерим нещо в долините от другата му страна. Да вървим, нямаме много време.

„Но имахме достатъчно, за да зяпаме някаква птица“ — не пропусна да забележи Лобсанг, докато оставяше света наоколо да посинее и избледнее. Тази мисъл му вдъхна спокойствие.

Вървяха лесно по незаснежена земя, ако внимаваха да не се натъкнат на необичайната съпротива, оказвана от храстите и по-високата трева. Лу Цзе крачеше отпред, чудато пъстър и недействителен на фона на обезцветената местност.

Подминаха входовете на джуджешките рудници, дали името на близкия връх, но не видяха никого над земята. Лобсанг беше доволен. Статуите, които зърваше предишния ден в селата, не бяха мъртви, а само замръзнали в друго течение на времето. Лу Цзе му забрани да припарва до хората, но можеше да си спести думите. За момчето да ги доближи беше равно на някакво особено нахалство. И още по-неприятно се почувства, щом осъзна, че те все пак се движат, макар и много, много бавно…

Слънцето се отлепи съвсем мъничко от хоризонта, а двамата вече слязоха в по-топлите гори по планинския склон, обърнат към Ръба. Тук местността имаше по-опитомен вид. Дивечовата пътека пресичаше поточе, където срещаше стар коларски път, който обаче още не беше обраснал.

Лобсанг се обърна, щом преджапа, и видя как водата съвсем бавно запълва дупките, оставени от стъпалата му.

Подобно на останалите послушници и той бе обучен да цепи времето по заснежените полета над долината. Монасите твърдяха, че така никой нямало да пострада, но не уточняваха каква беля биха могли да си навлекат. Лобсанг за пръв път цепеше времето в истински обитаеми земи извън манастира.

Великолепно! Птици, замрели в небето. Ранобудни пчели, смръзнали се над разтворени цветчета. Светът сякаш беше кристал, в който са сковани живи същества.

Лобсанг позабави крачка до стадо сърни, похапващи трева, и погледа как едното око на най-близката се завърта към него с мудността на геоложки процес. Виждаше мускулите под кожата да се напрягат за бягство…

— Време за по една пръчица дим — обади се Лу Цзе.

Светът около Лобсанг ускори ритъма си. Сърните избягаха и сякаш отнесоха със себе си вълшебството на мига.

— Защо пък „пръчица дим“? — не разбра момчето.

— Ходил ли си някога до Четирите хикса?

— Не съм. Но един от барманите в „Гроздът“ е оттам.

Лу Цзе запали тънка папироска.

— Кой знае… — вдигна рамене. — Май напоследък всеки барман казва, че е оттам. Особена страна. С огромен извор на време по средата, голяма полза имаме от него. Времето и пространството са страшно оплетени. Може и да е заради онази тяхна бира. Все пак е приятно място. Я сега огледай какво има под теб.

От едната страна на поляната земята се спускаше стръмно, показваха се само върховете на дърветата, а по-нататък имаше малка шарения от ниви и градини, скътани в гънка на планината. В далечината се различаваше клисура и на Лобсанг му се стори, че там се мержелее мост.

— Не е кой знае какво — сподели впечатленията си. — Не страна, а някакъв рафт.

— Ама е страна на вещици — поправи го Лу Цзе. — И ние ще вземем метла назаем. Единственият превоз, който ни върши работа.

— Това не е ли… хъм, намеса в хода на историята? Все пак съм чувал, че няма страшно да го правим във високите долини, но тук, долу — в света…

— Вярно, абсолютно забранено е — потвърди Лу Цзе. — Тъкмо защото е „намеса в хода на историята“. Само трябва да внимаваме с вещицата. Някои направо преливат от хитроумие. — Изглежда разчете правилно изражението на Лобсанг — Ей, помисли — за какво са правилата? За да обмислиш добре как да ги нарушаваш.

— Но…

Лу Цзе въздъхна и отщипа огънчето на папироската.

— Наблюдават ни.

Лобсанг се обърна светкавично. Наоколо имаше само дървета и насекоми, бръмчащи в ранното утро.

— Там, горе — посочи Лу Цзе.

Един гарван бе кацнал в рошавата корона на ела, прекършена от зимните бури. Гледаше ги как се взират в него.

— Кряк? — опита гласа си птицата.

— Някакъв си гарван — установи Лобсанг. — И в долината ги има на цели ята.

— Вторачи се в нас, щом спряхме.

— Метачо, навсякъде из планините е пълно с гарвани.

— Видях го и когато срещнахме йети — настоя Лу Цзе.

— Ами всичко е ясно. Съвпадение. Нито един гарван не лети толкова бързо.

— Може пък да е по-особен гарван — допусна Лу Цзе. — Впрочем не е планинска птица, а от равнините. Планинските гарвани грачат, а не крякат. И защо сме му толкова интересни?

— Малко е… стряскащо да смяташ, че те следи птица — вметна Лобсанг.

— Когато човек стане на моите години, обръща внимание на тварите в небето. — Лу Цзе вдигна рамене и се ухили. — Защото се безпокои да не са лешояди.

Навлязоха във времето и изчезнаха.

Гарванът разроши перата си.

— „Трак“ ли трябваше да бъде? — промърмори. — По дяволите…

Тик-так

Лобсанг порови под стряхата на покрива и пръстите му напипаха метла, пъхната в напластената тръстика.

— Много ми прилича на кражба — не скри мнението си, докато Лу Цзе му помагаше да слезе.

— Не си прав — възрази метачът и вдигна метлата така, че да погледне по дължината й. — Ще ти обясня защо. Ако оправим бъркотията, ще я върнем, когато се прибираме и тя изобщо няма да научи, че сме си услужили… а ако нищо не свършим, е… пак няма да научи. Честно казано, тези вещици никак не се грижат за дръжките. А погледни и метличината от тази страна. С такова нещо не бих почистил дори дъното на езерце! Какво да се прави… пак ще мерим времето по часовник, момко. Хич не ми се и мисли да фуча на метла, докато цепя времето.

Яхна дръжката и се вкопчи в нея. Тя леко се надигна над земята.

— Поне подемната сила си я бива — одобри метачът. — Ти можеш да седнеш удобно отзад. Хвани се здраво и се загърни с расото. Ще те продуха силничко.

Лобсанг се настани и метлата политна. Щом се изравниха е ниските клони около поляната, срещнаха погледа на гарвана.

Той присви глава смутено и се озърна насам-натам в желанието си да ги следи и с двете си очи.

— Питам се дали ще грачиш или ще крякаш — промълви Лу Цзе уж на себе си.

— Грак — отвърна гарванът.

— Значи не си онзи гарван, който зърнахме от другата страна на планината.

— Кой, аз ли? Как може?! — отрече птицата. — По ония места се кряка.

— Само проверявам.

Метлата се издигна в небето и се понесе над дърветата в посока към Главината.

Гарванът разроши пера и примигна.

— По дяволите!

Подскочи по клоните и стигна до седналия Смърт на мишките.

— ПИСУК?

— Слушай, ако искаш да работя под прикритие, вземи да ми намериш някоя книга по орнитология, спогодихме ли се? Хайде да тръгваме, че иначе никога няма да ги настигна.

Тик-так

Смърт намери Глад в един наскоро открит ресторант в Генуа. Бе заел сам цяло сепаре и похапваше патица с петнист ориз. Глад го посрещна с думите:

— О, ти ли си…

— АЗ СЪМ. ТРЯБВА ДА СЕ ЯВИМ НА КОНЕ. СИГУРНО СИ ПОЛУЧИЛ СЪОБЩЕНИЕТО МИ.

— Я си придърпай стол — изсъска му Глад. — Тук приготвят чудни наденички от алигатор.

— ВЕЧЕ ТИ КАЗАХ — ТРЯБВА ДА СЕ ЯВИМ НА КОНЕ.

— Защо?

Смърт седна и се зае да обяснява. Глад го слушаше, без да се откъсва от храненето.

— Проумях — заяви накрая. — Благодаря, но няма да участвам.

— НЯМА ДА УЧАСТВАШ ЛИ? НО ТИ СИ ЕДИН ОТ КОННИЦИТЕ!

— Да, естествено. Но каква е моята роля този път?

— МОЛЯ?

— Доколкото разбирам, не се предвижда масов глад, нали? Или някакъв недостиг на храна, поне формално?

— Е, НЕ. И ФОРМАЛНО НЕ СЕ ПРЕДВИЖДА, ОЧЕВИДНО Е, НО…

— Значи се оказва, че ще изляза на сцената само да махам с ръчичка. Благодаря, не искам.

— ПРЕДИ СЕ ЯВЯВАШЕ ВСЕКИ ПЪТ — укори го Смърт.

Глад нехайно махна с ръка, стиснала оглозгана кост.

— Само че преди можехме да разчитаме на свестни апокалипсиси — изтъкна и доизсмука костния мозък. — Направо можехме да впием зъби в тях, така да се каже.

— И ВСЕ ПАК НАСТЪПВА КРАЯТ НА СВЕТА.

Глад отмести празната чиния и разлисти менюто.

— Има и други светове. Смърт, ти си прекалено сантиментален. Открай време ти го казвам.

Смърт се изправи. Хората бяха сътворили и Глад. Вярно, винаги е имало сушави години или гъсти облаци от скакалци, но за да настъпи сериозен глад, за да се превърне плодородната земя в прашна пустиня заради нечия тъпотия и алчност, е необходима човешка намеса. И Глад трупаше наглост.

— СЪЖАЛЯВАМ — отрони Смърт. — ЧЕ ОТНЕХ ОТ ВРЕМЕТО ТИ.

Излезе самотен на гъмжащата от минувачи улица.

Тик-так

Метлата се стрелна надолу към равнините и полетя трийсетина метра над земята.

— Вече сме на прав път! — посочи Лу Цзе.

Лобсанг се взря в тънката дървена кула, по която се трупаха кутии със сложна форма. В далечината друга кула се открояваше като клечка за зъби в утринната светлина.

— Семафорни кули! — провикна се Лу Цзе. — Виждал ли си ги досега?

— Само в града! — отвърна с крясък Лобсанг, за да се чуят думите му в насрещния вятър.

— Ето ти я Голямата линия! — гръмогласно продължи метачът. — Права като стрела чак до града! Няма да правим нищо друго освен да летим покрай нея!

Лобсанг се бе вкопчил с все сила. Долу нямаше сняг и пролетта като че беше в разгара си. Затова му се струваше несправедливо, че е по-близо до слънцето, но въздухът сякаш замръзва и вятърът го натиква вледеняващо в плътта му.

— Много е студено тук!

— Ами да! Казах ли ти вече за двойно плетените гащи?

— Да!

— Имам резервни в торбата. Можеш да ги обуеш при първото спиране!

— Личните ти резервни гащи ли?

— Да! Не са толкова хубави, но са грижливо закърпени!

— Благодаря, но не искам!

— Прани са!

— Лу Цзе…

— Казвай.

— Защо не можем да цепим времето, докато сме яхнали тази измишльотина?

Отдавна подминаха кулата. Втората вече приличаше на молив. Черно-белите щори по кутиите примигваха под слънчевите лъчи.

— Знаеш ли какво ще се случи, ако цепиш времето върху возило, задвижвано с магия, което се носи с над сто километра в час?

— Не знам!

— И аз! И не желая да науча!

Тик-так

Игор отвори вратата преди второто почукване. Всеки Игор, ако ще да пълни ковчези с пръст в подземието или да наглася гръмоотвода на покрива, никога не принуждава посетителя да потропа втори път на вратата.

— Ваша шветлошт — промърмори той и кимна.

Вгледа се безизразно в шестте фигури зад нея.

— Наминаваме да видим докъде сте стигнали с поръчката — заяви лейди Ле Гион.

— А тези дами и гошпода, ваша шветлошт?

— Мои съдружници — сдържано обясни тя, отвръщайки му с още по-празен поглед.

— Ако бъдете така любезни да влезете, ще проверя дали гошподарят ши е у дома.

Игор неизменно спазваше традицията — истинският иконом не може да има представа къде се намира който и да било обитател на дома, докато съответната особа не реши, че иска това да се знае.

Влезе заднешком в магазина и се заклатушка към кухнята, където Джереми невъзмутимо изливаше лекарството от лъжицата в мивката.

— Онази жена е тук и е довела адвокати.

Джереми изпъна ръка с дланта надолу и се взря придирчиво в нея.

— Виждаш ли, Игор? Ето ни на крачка от завършека на нашето велико дело, а аз запазвам нерушимо хладнокръвие. Ръката ми е толкова сигурна, че би могъл да построиш къща върху нея.

— Адвокати, гошподине — повтори Игор доста по-натъртено.

— Е, и?

— Ами ние получихме купища пари — напомни Игор с искрената загриженост на човек, който неофициално е заделил разумно скромна сума в злато и я съхранява в торбата си.

— И завършихме часовника — на свой ред напомни Джереми, без да откъсва поглед от ръката си.

— _Почти_ го завършваме от много дни — мрачно уточни Игор. — Ако не беше тя, шпоред мен щеше да ни влезе в работа гръмотевичната буря онзи ден.

— Кога е следващата?

Игор разкриви лице и два-три пъти се удари с длан по слепоочието.

— Нищо не мога да обещая ш това ваше мърляво време. Ха, в нашия край гръмотевичните бури притичват, щом човек вдигне гръмоотвода. Как ишкате да ше отнеша ш адвокатите?

— Да ги поканиш, разбира се. Нямаме какво да крием.

— Убеден ли ште, гошподине? — промърмори Игор, чиято торба трудно се вдигаше с една ръка.

— Напрани точно това, Игор, ако обичаш.

Джереми си приглади косата, а сумтящият Игор се скри в магазина и след малко въведе посетителите.

— Гошподине, дошла е лейди Ле Гион. И още неколцина… човека.

— Радвам се да ви видя отново, ваша светлост — изцъклено се усмихна Джереми. Спомни си нещо от бегло прочетена книга. — Няма ли да ме представите на своите приятели?

Лейди Ле Гион го погледна изнервено. А, да… хората много държаха да си знаят имената. Той пак й се усмихваше… и й беше трудно да мисли.

— Господин Джереми, те са мои… съдружници. Господин Черен. Господин Зелен. Госпожица Кафява. Госпожица Бяла. Госпожица… Жълта. И господин Син.

Джереми протегна ръка.

— Приятно ми е да се запозная с вас.

Шест чифта очи зяпаха недоумяващо ръката.

— Тук е прието хората да се здрависват — подсказа нейна светлост.

Ревизорите дружно изопнаха ръце.

— Целта е да стиснете ръката на събеседника. — Нейна светлост стисна устни и се обърна към Джереми. — Те са чужденци…

Разпозна паниката в очите им, макар че те още не я усещаха. „Можем да преброим атомите в тази стая по видове — мислеха си те. — Как е възможно тук да има нещо, което не разбираме?“

Джереми успя да улови една потрепваща ръка.

— Вие сте господин?…

Ревизорът се вторачи уплашено в лейди Ле Гион.

— Господин Черен — промълви тя.

— Стори ни се, че ние сме господин Черен — обади се друг Ревизор с външност на мъж.

— Не, вие сте господин Зелен.

— И все пак предпочитаме да бъдем господин Черен. Ние сме най-старши, а черното е по-значим оттенък. Не желаем да бъдем господин Зелен.

— Преводът на вашите имена на местния език едва ли е толкова важен — намеси се лейди Ле Гион и пак се усмихна на Джереми. — Всъщност те са мои счетоводители — добави, защото в една книга бе прочела, че това занятие е оправдание за повечето чудатости.

— Видя ли, Игор? — укорно изрече Джереми. — Най-обикновени счетоводители.

Игор направи кисела гримаса. За багажа му счетоводителите бяха още по-страшна заплаха от адвокатите.

— Не сме против да бъдем господин Сив — сговорчиво каза господин Зелен.

— И все пак ти си господин Зелен. Ние сме господин Черен. Въпрос на старшинство.

— Щом е така — обади се госпожица Бяла, — бялото е с по-високо положение от черното, което просто е липса на светлина.

— Основателен довод — съгласи се господин Черен. — Следователно ние вече сме господин Бял. А ти си госпожица Червена.

— Вече избра да бъдеш господин Черен.

— Новите сведения налагат промяна на гледната точка. Това не означава, че предишната гледна точка е била неправилна.

„Ето, започна се — установи лейди Ле Гион. — Всичко е заради онази тъма зад очите. Вселената се дели на две и ти живееш в половината зад очите. Щом имаш тяло, имаш и Аз.“

„Виждала съм смъртта на галактики. Виждала съм танца на атоми. Но преди да имам тъмата зад очите, не различавах смъртта от танца. И ние бъркахме. Когато наливаш вода в кана, тя придобива формата на каната и вече не е същата вода. Само допреди час не им бе хрумвало да носят имена, а сега спорят как да се казват…“

„И не чуват какво мисля!“

Копнееше за повече време. Навиците от милиард години не се поддават лесно на залък хляб в устата и тя още съзнаваше, че нищожната налудничава форма на живот, наречена човечество, не бива да съществува и занапред. О, да. Несъмнено. То се знае.

Но жадуваше за още време.

Би трябвало да бъдат изучавани. Да, това беше важно.

И да има… отчети. Да. Отчети. Изчерпателни. Дълги-предълги отчети, побрали и последната подробност.

Търпение. Ето го разковничето. Най-точната дума! Ревизорите я харесваха. Винаги отлагай за утре нещо, което утре можеш да отложиш… да речем, за идната година.

Редно е да споменем, че в този момент лейди Ле Гион не беше на себе си. Почти не познаваше себе си, за да бъде на себе си. Другите шестима Ревизори… след време, да, те също щяха да мислят като нея. Но нямаше време. Ах, ако успееше да ги убеди да хапнат нещо! Така щеше да… именно, би ги накарала да се опомнят. Само че наоколо не се виждаше храна.

Затова пък на тезгяха имаше много голям чук.

— Докъде стигнахте със задачата, господин Джереми? — попита тя и доближи часовника.

Игор се премести с шеметна бързина и застана в позата на едва ли не закрилник до стъклената колона.

Джереми прекрачи припряно към часовника.

— Старателно съгласувахме работата на всички системи…

— Отново — гърлено изръмжа Игор.

— Да, отново…

— По-точно няколко пъти — добави Игор.

— И сега просто чакаме подходящи климатични условия…

— Но аз разбрах, че сте успели да съхранявате мълнии…

Нейна светлост посочи зеленикавите стъклени цилиндри, които бълбукаха и съскаха покрай стената на работилницата. Точно до тезгяха с… да, с чука. И никой не проникваше в мислите й! Какво могъщество!

— Те са предостатъчно, за да осигурят работата на часовника, но за да бъде пуснат, е необходим скок, както се изразява Игор.

Игор държеше два контакта-щипки колкото главата й.

— Вярно ши е — потвърди прислужникът. — Но тук рядко ше шлучват подходящи бури. От началото повтарям, че това нещо трябваше да бъде изработено в Юбервалд.

— Каква е причината за забавянето? — пожела да узнае господин… вероятно господин Бял.

— Имаме нужда от гръмотевична буря, господине. Заради мълниите — обясни Джереми.

Лейди Ле Гион пристъпи заднешком към тезгяха.

— И какво от това? Организирайте си буря — посъветва ги господин Бял.

— Ха, шамо да бяхме в Юбервалд, разбира ше…

— Всичко се свежда до налягане и потенциал — вметна господин Бял. — Не е ли по-просто да предизвикате буря?

Игор го изгледа слисано, но и почтително.

— Да не ште от Юбервалд? — Изведнъж прислужникът ахна и се удари по слепоочието. — Ей, тази я ушетих! Опа-а! Как го направихте? Налягането падна като камък от небето! — Около черните му нокти запращяха искри. Той се развесели. — Ей шегичка ше вдигна този гръмоотвод!

Подскочи към системата от макари и въжета на отсрещната стена.

Лейди Ле Гион се извъртя към останалите. Този път й се искаше те да прочетат мислите й. Не знаеше много човешки сквернословия, за да ги произнесе на глас.

— Това е нарушение на правилата! — изсъска тя.

— Нищо повече от съобразяване с условията — отвърна господин Бял. — Ако ти не беше… немарлива, всичко щеше да приключи досега!

— Посъветвах ви проучването да продължи!

— Излишно е!

— Някакъв проблем ли има? — намеси се Джереми е бездушния си глас за разговори, в които не се споменават часовници.

— Часовникът не бива да се пуска веднага! — настоя лейди Ле Гион, без да отмества поглед от останалите Ревизори.

— Но вие ми поръчахте… И ние направихме… Всичко е готово!

— Може да възникнат… проблеми! Мисля, че е по-добре да проведем изпитания през следващата седмица!

Тя обаче знаеше, че няма проблеми. Джереми създаде часовника, все едно бе направил поне десетина досега. Лейди Ле Гион с огромни усилия бе проточила работата до този момент, особено защото този Игор я дебнеше като гладен ястреб.

— Как е името ви, млади човече?

Часовникарят се отдръпна по-надалеч.

— Джереми… И аз… И аз не разбирам, господин… господин Бял. Часовникът измерва времето. Той не е опасен. Как един часовник може да породи проблеми? Та това е съвършен часовник!

— Тогава го включете!

— Но нейна светлост…

Чукалото на вратата затропа гръмовно.

— Игор? — подкани Джереми.

— Да, гошподине? — обади се Игор от преддверието.

— Как този прислужник се озова там? — изненада се господин Бял, но погледът му остана прикован в нейна светлост.

— Това е… това е някакъв… техен фокус — замънка Джереми. — Сигурен съм, че не е нищо…

— Дошъл е доктор Хопкинш, гошподине — съобщи влезлият Игор. — Обясних му, че ште зает, обаче…

… обаче доктор Хопкинс, макар и с обноски като на катерица, все пак беше в ръководството на гилдията и оцеля в тази своя роля години наред. Да се шмугне под ръката на Игор не беше никакво затруднение за човек, който успяваше да наложи ред на събрание на часовникари, а сред тях едва ли се намираха двама, които да цъкат в такт с останалото човечество.

— Случайно имах работа в квартала — усмихна се лъчезарно, — затова се отбих при аптекаря да взема… О, имаш гости ли?

Игор направи една от гримасите си, но беше длъжен да се придържа към Кодекса.

— Да направя ли чай, гошподине? — попита, докато Ревизорите се вторачваха пронизващо в доктора.

— Какво е чай? — попита господин Бял.

— Протоколни изисквания! — озъби му се лейди Де Гион.

Господин Бял се подвоуми. Важно е да се спазва протоколът.

— Ъ-ъ… ъ-ъ… да, да — смотолеви Джереми. — Направи чай, Игор, моля те.

— Брей, както виждам, завършил си часовника! — възкликна доктор Хопкинс, явно незасегнат от напрежението в стаята, което би огънало и желязо. — Какво великолепно творение!

Ревизорите се споглеждаха, а докторът ги подмина нехайно и отметна глава да изучи отблизо стъкления циферблат.

— Наистина си се справил чудесно, Джереми! — призна той, свали очилата от носа си и ги избърса енергично. — А защо го има това хубаво синьо сияние?

— Това е кристалният пръстен — обясни Джереми. — Той… той…

— Той завърта светлината — помогна му лейди Ле Гион. — А после пробива дупка във Вселената.

— Нима? — промълви доктор Хопкинс и си сложи очилата. — Каква оригинална идея! А има ли кукувичка?

Тик-так

Сред най-страшните думи, които намиращ се високо във въздуха човек може да чуе, „А сега, де!“ може би съчетават максимално усукващия червата ужас с минимално усилие на белите дробове.

И когато Лу Цзе ги изрече, Лобсанг нямаше нужда от подробно тълкуване. Бездруго вече наблюдаваше облаците. Чернееха и се сгъстяваха.

— От дръжката ме полазват тръпки! — провикна се Лу Цзе.

— Защото точно над нас назрява буря! — нададе вой Лобсанг.

— Но денят беше кристално ясен допреди минути!

Доближиха Анкх-Морпорк. Лобсанг различаваше някои по-високи сгради и виждаше реката, криволичеща из равнината. Но бурята се събираше навсякъде около града.

— Налага се да приземя това нещо, докато още мога! — кресна Лу Цзе. — Хвани се по-здраво…

Дръжката се наведе надолу и стигна няколко стъпки над зелевите поля. Под сандалите на Лобсанг растенията се сливаха във фучаща зелена мътилка.

Той чу друга дума, която макар да не е най-лошата, ако си във въздуха, никак не е приятно да я каже човекът, в чиито ръце е управлението.

— Ами-и…

— Знаеш ли как да спреш метлата? — изрева Лобсанг.

— А бе, не съвсем… Дръж се, ще опитам нещо…

Дръжката се наклони нагоре, макар че продължиха в същата посока. Метличината заора в зелките.

Спряха чак от другата страна на нивата в края на новата бразда, съпровождаше ги миризма, каквато изпускат само смачканите зелки.

— На колко тънко можеш да цепиш времето? — попита метачът.

— Доста умело го правя… — започна Лобсанг.

— Бързичко се усъвършенствай!

Лу Цзе се оцвети в бледосиньо, щом хукна към града. Лобсанг го догони след стотина метра, но метачът продължаваше да бледнее, цепеше времето на все по-тънки резенчета. Ученикът стисна зъби и го последва, напрягайки всяко мускулче на тялото си.

Дори старецът да хитруваше, когато се стигнеше до схватка, тук нямаше полза от измами. Светът премина от синева в оттенъка на индиго и стигна до мастилен неестествен мрак като при затъмнение.

Това бяха дълбините на времето. Момчето знаеше, че никой не може да се задържи в тях задълго. Дори човек да понесе призрачния студ, някои части от тялото не бяха приспособени да понесат такова преживяване. Затънеш ли прекалено, смъртта ти е в кърпа вързана, ако излезеш припряно…

Не бе ставал свидетел на подобна случка, разбира се, също като останалите послушници, но имаше твърде нагледни рисунки в класните стаи. Човек можеше да си навлече неописуема болка, ако кръвта му започнеше да се движи във времето с по-голяма скорост от неговите кости. Затова пък щеше да го боли съвсем замалко.

— Не мога… да поддържам това… — изтласка от дробовете си думите, както тичаше подир Лу Цзе през виолетовия сумрак.

Можеш — задъхано го увери метачът. — Нали си бързак?

— Не съм… обучен… за това!

Доближаваха града.

— Никой не е обучен за това! — заръмжа Лу Цзе. — Правиш го и откриваш, че ти е по силите!

— Ами ако открия, че не ми е по силите?

Лобсанг вече вървеше по-леко. Но му се струваше, че неговата кожа копнее да се свлече от тялото.

— Мъртъвците нищо не могат да открият — напомни Лу Цзе. Озърна се към ученика и злата му усмивчица блесна като жълтозъба крива ивица в сенките. — Хвана ли му цаката?

— Аз… овладявам умението…

— Тъй те искам! Е, щом сме се поразгрели…

За ужас на Лобсанг метачът избледня още повече в тъмата.

Момчето събра сили, които не очакваше да намери у себе си. Развика се мислено на черния си дроб да не мърда наникъде, колкото и да проскърца мозъкът му от беседата. Гмурна се надолу.

Силуетът на Лу Цзе изсветля, докато Лобсанг се изравняваше с него във времето.

— Още ли си тук? Напъни се, момко!

— Не мога!

— Можеш, дяволите те взели!

Лобсанг нагълта смразяващ въздух и се хвърли напред…

… където светлината изведнъж премина в спокойна бледа синева, а Лу Цзе невъзмутимо подтичваше между неподвижни каруци и сковани хора при градската порта.

— Убеди ли се? — подхвърли метачът. — Само поддържай темпото, друго не се иска. Равномерно и спокойно.

Все едно пазеше равновесие върху опъната тел. Всичко беше наред, стига да не се замисляше излишно.

— Но във всички свитъци ни внушават, че навлизаш в синьото и виолетовото, после в черното и накрая се блъскаш в Стената — оплака се Лобсанг.

— А, да, свитъците… — отрони Лу Цзе и не продължи, като че бе казал останалото с тона си. — Сега, момко, сме в Долината на Цимерман. Никак не е зле да знаеш, че я има. Игуменът спомена, че имала нещо общо с… как беше?… О, да, граничите условия. Нещо като… пяната върху вълните. На самия ръб сме, момко!

— Но аз дишам толкова леко!

— Ъхъ. Не би трябвало да е така. Все пак мърдай чевръсто, иначе ще изчерпиш годния за дишане въздух около полето на тялото си. Ех, този Цимерман!… Трудно се намираше по-добър от него. И предполагаше, че има още някаква падинка съвсем близо до Стената.

— Дали я е открил?

— Не ми се вярва.

— Защо?

— Ами начинът, по който се пръсна на парченца, според мен е дебел намек. Не се тревожи. Тук няма да срещнеш затруднения в цепенето. Не е задължително да умуваш над това. Имаш да мислиш за други неща! И дръж под око онези облаци!

Лобсанг погледна нагоре. Дори в този синкав пейзаж облаците над града имаха твърде заплашителен вид.

— Същото беше и преди време в Юбервалд — осведоми го Лу Цзе. — Часовникът има нужда от огромна мощност. Бурята се развилия изневиделица.

— Но градът е огромен! Как ще издирим един часовник тук?

— Първо ще се отправим към центъра — реши Лу Цзе.

— Защо?

— Защото ако сме късметлии, оттам няма да тичаме дълго, когато удари мълнията.

— Метачо, никому не е по силите да надбяга мълния!

Лу Цзе се завъртя на пета, сграбчи Лобсанг за расото и го придърпа към лицето си.

— Тогава ти ми кажи накъде да търчим, бързако! — разкрещя му се. — У теб са скрити повечко тайни, отколкото се виждат и с третото око! Никой ученик уж не би могъл да открие Долината на Цимерман! Необходими са стотици години подготовка, за да се справиш! И никой уж не би могъл да подкара цилиндрите в синхрон, както му скимне, щом ги вижда за пръв път! Ти за тъпак ли ме вземаш? Сирак с необичайна дарба… що за дяволско създание си ти? Мандалата те позна! Е, аз пък съм най-обикновен смъртен и едно ще ти река — проклет да съм, ако допусна светът да се разтроши повторно! Тъй че ще ми помогнеш! На каквото и да си способен, искам го от теб тутакси! Използвай го!

Пусна момчето и се дръпна крачка назад. На голото му теме пулсираше веничка.

— Но аз не знам какво мога да сторя, за да…

— _Тогава научи какво можеш!_

Тик-так

„Протокол. Правилници. Прецеденти. Утвърдени методи. Така сме постъпвали винаги — размишляваше лейди Ле Гион. — Това и другото произтичат задължително от онова. Открай време в това е силата ни. Питам се обаче може ли да бъде и слабост?“

Ако погледите убиваха, доктор Хопкинс вече щеше да е петно на стената. Ревизорите наблюдаваха всяко негово движение като котки, изучаващи нов вид мишка.

Лейди Ле Гион бе натрупала много по-богат опит от тях като собственичка на тяло. А времето променя тялото, особено ако доскоро изобщо не си го имал. На тяхно място тя нямаше да зяпа яростно доктора и да беснее. Щеше да го цапардоса по главата. Един човек по-малко — какво от това?

С умерено смайване установи, че и тази мисъл е човешка.

На останалите шестима обаче тепърва предстоеше да се обиграват. Още не бяха проникнали в безбройните измерения на двуличието, необходимо за оцеляване в човешкия свят. И явно се запъваха сериозно с мисленето в тясната тъма зад очите си. Ревизорите стигаха до някакви решения само в съгласие с хиляди, с милиони други Ревизори.

„Рано или късно ще се научат да мислят посвоему. Но няма да започнат веднага, защото отначало ще опитват да се учат един от друг.“

В момента те зяпаха крайно недоверчиво подноса с чая в ръцете на Игор.

— Пиенето на чай влиза в протоколните изисквания — обади се пак лейди Ле Гион. — Принудена съм да настоявам.

— Вярно ли е? — троснато се обърна господин Бял към доктор Хопкинс.

— О, да — потвърди докторът. — Препоръчително е да се пие с джинджифилова бисквита — добави обнадежден.

— Джинджифилова бисквита — повтори господин Бял. — Това означава ли, че тя е червеникавокафява?

— Да, гошподине — увери го Игор и кимна към чинията, сложена на подноса.

— Бих желала да опитам джинджифилова бисквита — престраши се госпожица Червена.

„Да, да! — безмълвно изписка лейди Ле Гион. — Непременно я опитай, моля те!“

— Ние не пием и не ядем! — отсече господин Бял и впи в лейди Ле Гион поглед, преливащ от подозрение. — Това би могло да причини неправилно мислене.

— Но обичаят го повелява — възрази тя. — Пренебрегването на протоколните изисквания привлича внимание.

Господин Бял се поколеба, но той се приспособяваше бързо.

— Религията ни забранява! Точно така!

Изумителен скок напред. Изобретателен. И то извършен самостоятелно. Лейди Ле Гион неволно се възхити. Ревизорите се бяха постарали да проумеят религията, защото в нейно име се извършваха купища безсмислици. Освен това тя май служеше като оправдание за всевъзможни особняци. Например за любителите на масовите убийства. В сравнение с религията да откажеш убедително чаша чай не беше никакъв проблем.

— О, да! — натърти господин Бял и се обърна към другите Ревизори. — Не съм ли прав?

— Наистина, не сте прав! — объркано избълва господин Зелен.

— Тъй ли? — промълви доктор Хопкинс. — Не подозирах, че има религия, която забранява чая.

— Наистина! — заяви господин Бял. Лейди Ле Гион почти долавяше как мислите се мятат трескаво в ума му. — Това е… да, това е питие на правилно… това е питие на… богове с изключително лоша слава. Има… правилно… завет на нашата религия… да… да не вкусваме и джинджифилови бисквити. — Пот изби на челото му. За Ревизор почти достигаше равнището на гениално творчество. — Освен това… — продължи бавно, сякаш четеше думите от страница, невидима за околните — … нашата религия… правилно!… нашата религия изисква часовникът да бъде пуснат веднага! Защото… знае ли се кога ще настъпи часът?

Лейди Ле Гион едва не изпляска с ръце против волята си.

— Да, знае ли се… — промърмори доктор Хопкинс.

— Аз… аз съм съгласен с вас — запелтечи Джереми, вторачен в лейди Ле Гион. — Не разбирам кои сте… за какво са тези препирни… не разбирам защо… ох… имам главоболие…

Доктор Хопкинс разля чая от бързане да бръкне в джоба на палтото си.

— _Поеднаслучайностминахпрезаптекатапопътянасам…_ — изстреля той на един дъх.

— Смятам, че сега не е времето да бъде пуснат часовникът — намеси се лейди Ле Гион, плъзгайки се полека покрай тезгяха.

Чукът сякаш я подканяше.

— Доктор Хопкинс, привиждат ми се онези малки проблясъци… — трескаво избълва Джереми, зяпнал нанякъде.

— Само не проблясъците! Само не проблясъците! — кресна докторът.

Сграбчи чаена лъжичка от подноса на Игор, вторачи се в нея, метна я зад гърба си, изля чая от една чаша, отвори шишето с лекарство, като отчупи гърлото му в ръба на масата, и напълни чашата, разплисквайки половината от припряност.

Чукът беше на сантиметри от пръстите на нейна светлост. Тя не смееше да се огледа, но го усещаше. Докато Ревизорите се взираха втренчено в разтреперания Джереми, тя позволи на пръстите си да се плъзнат по тезгяха. Дори не се налагаше да помръдне тялото си. Стигаше и рязко хвърляне през рамо.

Видя как доктор Хопкинс се помъчи да опре ръба на чашата в устните на Джереми. Младежът закри лицето си с длани и блъсна чашата с лакът, лекарството се разля по пода.

След миг пръстите на лейди Ле Гион стискаха дръжката. Тя завъртя ръка и запрати чука право към часовника.

Тик-так

По-слабият противник закъсваше все по-зле във войната. Позициите му бяха избрани погрешно, тактиката му куцаше, стратегията пък се оказа направо безнадеждна. Армията на Червените настъпваше по целия фронт и разкъсваше на парчета щъкащите остатъци от разбягалите се батальони на Черните.

На тази морава имаше място само за един мравуняк.

Смърт завари Война, седнал сред стръкчетата трева. Възхищаваше се на грижливото му отношение към подробностите. Война бе облякъл и целите си доспехи, но вместо човешките глави, които обикновено връзваше на седлото си, този път бяха мравешки.

— КАК МИСЛИШ, ТЕ ДАЛИ ТЕ ЗАБЕЛЯЗВАТ?

— Съмнявам се.

— И ВСЕ ПАК АКО ТЕ ЗАБЕЛЯЗВАХА, ЩЯХА ДА ОЦЕНЯТ ВНИМАНИЕТО ТИ.

— Ха! В тези времена не остана друг свестен театър на бойни действия — оплака се Война. — Ето какво харесвам у мравките. Малките гадинки не се учат от опита, а?

— СЪГЛАСЕН СЪМ, ЧЕ НАПОСЛЕДЪК Е ДОСТА СПОКОЙНО — отбеляза Смърт.

— Доста спокойно ли?! Ха! Защо ли не си променя името на „Полицейска акция“ или „Мирно уреждане на споровете“? Помниш ли предишните епохи? На бойците пяна им избиваше по устните! Ръце и крака хвърчаха във всички посоки! Чудесни дни бяха, нали? — Война се наведе и тупна Смърт по гърба. — Аз ги слагах в торбата, пък ти ги отнасяше, а?

Смърт си каза, че в този случай има някакъв шанс.

— КАТО СПОМЕНАХМЕ МИНАЛОТО — подхвана предпазливо, — НЕ СЕ СЪМНЯВАМ, ЧЕ ПОМНИШ ТРАДИЦИЯТА, ПОВЕЛЯВАЩА ДА СЕ ЯВИМ…

Война го изгледа озадачено.

— Няма да те лъжа, че се сещам…

— АПОКАЛИПСИСЪТ? — подсказа Смърт. — КРАЯТ НА СВЕТА?

Война още се блещеше.

— Да, нещо изплува, стари друже, ама не се избистря… — Война плъзна поглед по трепкащите останки от скорошното изтребление. — Впрочем какво ще речеш да похапнем малко?

Около тях гъсталакът се смали и скоро не беше нищо повече от тревата в моравата пред дома на Война.

Беше древна дълга едноетажна къща. Какво ли друго жилище би си избрал Война? Смърт обаче видя бръшляна, плъзнал до покрива. Помнеше времето, когато Война не би търпял подобно нещо, и у него зашава червейчето на съмнението.

На влизане домакинът окачи шлема си на стената, а преди не би му хрумнало да го сваля от главата си. А по скамейките около огнището в средата щяха да се тълпят бойци, въздухът щеше да тегне от вонята на бира и пот.

— Скъпа, доведох един стар приятел — подвикна домакинът.

Госпожа Война готвеше нещо на съвременна кухненска печка от черен чугун и Смърт забеляза, че е наместена точно върху някогашното огнище, а лъскавите кюнци се проточват през дупката в покрива. Тя кимна като жена, чийто съпруг е домъкнал някого от кръчмата, колкото и да му е трила сол на главата досега.

— За обяд има заешка яхния — съобщи тя. Добави с глас, обещаващ по-късна разплата: — Сигурно ще стигне за трима.

Едрото червендалесто лице на Война се смръщи.

— Ама аз обичам ли заешка яхния?

— Да, мили.

— Защо ли си мислех, че обичам телешко?

— Не, мили. От телешкото те мъчат газове в червата.

— А-а… — въздъхна Война. — Лук ще има ли?

— Мили, ти не обичаш лук.

— Тъй ли?

— От него те боли стомахът.

— Аха…

Война се усмихна неловко на Смърт.

— Значи ще е заешко… Ъ-ъм… Скъпа, аз явявам ли се на кон за разни апокалипсиси?

Госпожа Война свали капака от една тенджера и свирепо разбърка съдържанието.

— Не, мили — отрече непреклонно. — Защото всеки път се връщаш с простуда.

— Да, ама май това… сещаш се… ми харесваше?

— Не, мили. Не ти харесва.

Колкото и да му беше неприятно, Смърт се захласна по разговора им. За пръв път се натъкваше на идеята да съхраняваш паметта си в главата на друг.

— Дали няма да ми хареса една бира? — опита си късмета Война.

— Мили, бирата не ти харесва.

— Нима?

— От нея се будят старите ти болежки.

— Аха. Как съм настроен към чашка бренди?

— Мили, ти не обичаш бренди. Харесваш специалната си отвара от овесени ядки с витамини.

— Да, бе — печално се примири Война. — Как забравих, че я харесвам… — Погледна смутен към Смърт. — Много е приятна на вкус.

— МОГА ЛИ ДА ПОГОВОРЯ С ТЕБ НАСАМЕ?

Война като че се затрудни.

— Аз харесвам ли разговори нас…

— _НАСАМЕ_, МОЛЯ! — отекна като грохот гласът на Смърт.

Госпожа Война се обърна да го опари с презрителен поглед.

— Ясно. Да, всичко ми е ясно — осведоми го надменно. — Но да не си посмял да го разстройваш, че пак ще има киселини.

Смърт си спомни, че някога тя беше валкирия. Още една причина бойците да се бият настървено за живота си в сражението…

— Старче, никога ли не те е блазнила идеята да се ожениш? — промърмори Война, когато госпожата излезе.

— НЕ. НИТО ВЕДНЪЖ. НИТО ЗА МИГ.

— И защо така?

Смърт се втресе. Все едно да питаш тухлена стена какво мисли за стоматологичните услуги. В такъв въпрос не можеше да се намери смисъл. Пренебрегна го.

— ОТИДОХ ДА СЕ ВИДЯ С ДРУГИТЕ ДВАМА. НА ГЛАД НЕ МУ ПУКА, А МОР Е УПЛАШЕН.

— И какво сега — ние двамата срещу Ревизорите ли? — попита Война.

— ПРАВОТО Е НА НАША СТРАНА.

— В ролята си на Война изпитвам голямо нежелание да ти обяснявам какво сполетява нищожните по численост армийки, на чиято страна е правото.

— ВИЖДАЛ СЪМ ТЕ КАК СЕ БИЕШ.

— Тази моя стара десница не е каквато беше… — смънка Война.

— ТИ СИ БЕЗСМЪРТЕН. И НЕ СИ БОЛЕН — натякна Смърт.

Съзираше обаче неспокойното, дори потиснато изражение в очите на Война и вече предвиждаше какъв ще е краят на разговора.

И осъзна, че да си човек означава да се променяш. А Конниците… също имаха човешки облик. Хората им натрапиха определен образ и форма. И досущ както ставаше с боговете, с Феята на зъбчетата и с Дядо Прас, техният облик ги променяше. Никога нямаше да бъдат истински хора, но прихванаха някои човешки черти, сякаш са зараза.

А най-важното беше, че нищо — абсолютно нищо! — няма само една страна. Хората си представят същество, което наричат Глад, но щом го надарят с ръце, крака и очи, неизбежно е то да има и мозък. Следователно ще мисли. Само че няма мозък, способен да мисли през цялото време единствено за страшната напаст от скакалци.

Развиващо се поведение. И вечно се прокрадват дреболийки, които усложняват живота. Всичко се бе променило.

„ТРЯБВА ДА СЪМ БЛАГОДАРЕН — рече си Смърт. — ЧЕ АЗ ИЗОБЩО НЕ СЪМ СЕ ПРОМЕНИЛ И СЪМ СИ СЪВСЕМ СЪЩИЯТ КАКТО НЯКОГА.“

Тик-так

Чукът спря насред стаята. Господин Бял отиде да го вземе от въздуха.

— Значи така, ваша светлост? Въобразявате си, че не следим какво правите ли? Ей, ти, Игор — подготви часовника!

Игор измери с поглед и него, и лейди Ле Гион.

— Изпълнявам заповедите шамо на гошподаря Джереми, ако нямате нищо против.

— Ще настъпи краят на света, ако пуснеш този часовник! — избълва лейди Ле Гион.

— Що за глупаво твърдение — отзова се господин Бял. — Посрещаме го с присмех.

— Ха, ха, ха — послушно произнесоха останалите Ревизори.

— Не се нуждая от лекарството! — изврещя Джереми и отблъсна доктор Хопкинс. — И не желая никой да ми казва какво да правя! Млъкнете!

В тишината се чу приглушеният тътен на гръмотевици.

— Благодаря — започна Джереми по-сдържано. — Чуйте ме — надявам се, че съм разсъдлив човек и ще подходя към въпроса разумно. Часовникът е устройство за измерване. Аз създадох съвършения часовник, госпожо. Тоест госпожи. И господа. Той е истинска революция в часовникарството.

Пресегна се и нагласи стрелките на минута преди един часа. Бръкна отдолу, хвана махалото и го разлюля.

Светът продължи да съществува.

— Видяхте ли? Вселената няма да спре дори заради моя часовник — продължи Джереми. Скръсти ръце и седна. — Наблюдавайте.

Часовникът тиктакаше тихичко. Изведнъж нещо тракна в машинариите около него и големите зелени стъкленици с киселина засъскаха.

— Е, поне наглед нищо особено не се случи — вметна доктор Хопкинс. — Какъв късмет…

Около гръмоотвода, чийто край стърчеше над часовника, запращяха искри.

— Така просто прокарваме път за мълнията — весело обясни Джереми. — Изпращаме нагоре мъничка светкавица и се връща далеч по-мощна…

И в самия часовник се размърдаха разни части. Разнесе се странно съскане и цялата стъклена кутия се озари в синьозеленикава светлина.

— А, ето го и каскадния превключвател — забърбори Джереми. — Като допълнение по-традиционният часовник с махало е подчинен на Големия часовник и всяка секунда ще бъде сверяван — Усмихна се и едната му буза подскочи. — Някой ден всички часовници ще бъдат такива… Макар че мразя неточни изрази като „ей сега“, този път ще…

Тик-так

На площада имаше схватка. Особеният спектър на сцепеното време, наречено Долината на Цимерман, я открояваше в оттенъци на светлосиньото.

Сценката подсказваше, че двама стражници са в схватка с банда. Някой бе политнал, запратен от кроше, и висеше във въздуха без никаква опора. Друг бе пуснал стрела от арбалет точно към единия стражник. Стрелата не помръдваше като закована.

Лобсанг я оглеждаше любопитно.

— Ще вземеш да я докоснеш, а? — прозвуча глас зад него. — Ей тъй ще протегнеш ръка и ще я пипнеш въпреки всичките ми поучения. Обърни внимание на скапаното небе!

Лу Цзе пушеше наежен. На една педя от тялото му димът се смръзваше във въздуха.

— _Сигурен ли си_, че не можеш да почувстваш точно къде е разположен? — озъби се той.

— Навсякъде около нас е, Метачо. Толкова сме близо, че… все едно се мъча да различа гората, когато съм застанал между дърветата!

— Е, това е Улицата на хитроумните занаятчии. И ей там е Гилдията на часовникарите — посочи Лу Цзе — Щом сме толкова наблизо, не бих припарил там, докато не налучкаме мястото.

— Ами Университета?

— Магьосниците не са чак толкова побъркани!

— Значи ще си опиташ силите в надбягване с мълнията?

— Осъществимо е, ако стартираме оттук, в Долината. Мълнията не е чак толкова светкавична, колкото се заблуждават хората.

— И сега ще чакаме да зърнем мъничко острие светлина, което се подава от облак?

— Ха! Що за образование получавате вие, днешните хлапаци?! Първият проблясък, момко, е от земята към небето. Така във въздуха се образува чудничка пролука, по която да се стовари по-силната мълния. Дебни къде ще светне. И преди да стигне до облака, трябва да сме отмерили доста път с тези сандали на краката си. Ще издържиш ли?

— Мога да изкарам така цял ден — увери го Лобсанг.

— Хич и не си го помисляй. — Лу Цзе пак огледа небето. — Може и да съм се заблудил. Нищо чудно да е обикновена буря. Рано или късно и те се случ… — Лицето на Лобсанг го подтикна да млъкне насред думата. — Е-е, добре — проточи метачът. — Ти ми покажи посоката. С ръка, ако не можеш да продумаш.

Момчето се свлече на колене и стисна главата си с длани.

— Не знам… не знам…

Сребристо сияние озари града на няколко пресечки от тях. Лу Цзе сграбчи ученика си за лакътя.

— Хайде, момко. Ставай, ставай! Да изпреварим мълнията, а? Готов ли си?

— Ъхъ… д-да…

— Ще се справиш, ясно?

Лобсанг примига. Отново виждаше стъкления палат, простиращ се в безкрая като бледи очертания, наложени над града.

— Часовникът… — изгъгна задавен.

— Тичай, момко, тичай! — кресна Лу Цзе. — И не спирай заради нищо!

Лобсанг се устреми мъчително. Времето се разместваше около него — отначало мудно, краката му напъваха до болка. С всяка крачка се изтласкваше все по-вихрено и цветовете отново се промениха, докато светът се забавяше още повече.

Метачът го бе уверил, че има още една площадка във времето. Втора долина съвсем близо до нулевата точка. Лобсанг от все сърце се надяваше, че скоро ще стигне до нея. Тялото му май опитваше да се разхвърчи. Усещаше как костите му скрибуцат.

Сиянието преполови пътя към облаците, но той се добра до кръстовище и видя как светлината се издига от къща преди следващата пресечка.

Погледна към метача — устата на стареца зееше, той падаше като съборена статуя.

Лобсанг се обърна, съсредоточи се и остави времето да се ускори.

Успя да хване Лу Цзе, преди да е тупнал на улицата. От ушите на стареца струеше кръв.

— Не мога, момко! — изломоти метачът. — Продължавай! Продължавай!

— Аз мога! Сякаш тичам надолу!

— За мен не е същото!

— Не мога да те зарежа така!

— Няма ли кой да ни отърве от герои! Докопай проклетия часовник!

Лобсанг се подвоуми. Мълнията вече се втурваше от облака в ослепителен зъбец.

Той хукна. Светкавицата падаше към някакъв дюкян през няколко къщи. Имаше табела с нарисуван часовник над витрината.

Витрината беше по-близо от вратата. Наведе глава и скочи в нея, стъклото се пръсна и парчетата увиснаха, часовниците се разпиляха и замряха като в буца невидим кехлибар.

Имаше още една врата. Той сграбчи дръжката и дръпна, но усети ужасяващата съпротива на дъските, принудени да се преместят със значителна част от скоростта на светлината.

Едва бе открехнал вратата една педя и през пролуката съзря бавното проточване на мълнията по гръмоотвода в самото сърце на големия часовник.

Стрелките отбелязаха един часа.

Времето спря.

Тик…

Млекарят господин Соах плакнеше бутилки на мивката, когато въздухът се замъгли и водата се втвърди.

Позяпа я и с увереността на човек, провеждаш познат експеримент, вдигна бутилка над пода и я пусна.

Тя си остана във въздуха.

— Пусто да остане! — изруга той. — Поредният идиот с гадния си часовник, а?

Следващите му действия не бяха част от всекидневието на един млекар.

Застана по средата на стаята и направи сложни движения с ръце.

Въздухът просветля. Водата плисна в мивката. Бутилката се счупи… Рони обаче я погледна и махна с ръка. Парчетата се събраха в цяла бутилка.

След това Рони Соах въздъхна и отиде в съседната стая, където оставяше сметаната. Редиците големи бидони се простираха в далечината и ако Рони би позволил някому да забележи, наблюдателят щеше да открие, че тази далечина няма как да се побере в обикновена сграда.

— Покажи ми… — промълви той.

Повърхността на близката паница мляко стана огледална и по нея се изредиха картини…

Рони се върна в цеха за мляко, взе шапката с козирка от закачалката до вратата и мина през двора към конюшнята. Когато изведе коня си, сивото небе над тях беше навъсено и замряло.

Черният жребец лъщеше охранено, но имаше нещо странно в животното — изглеждаше, че го осветяват червени лъчи въпреки околната сивота.

Дори впрегнат в каруцата не приличаше на кон, който би трябвало да тегли каквото и да е возило. Хората обаче не забелязваха, а и Рони се грижеше да не могат.

Бялата боя по каруцата сияеше, освежена тук-там със зелените букви на горд надпис:

РОНАЛД СОАХ, Хигиенично млекарство

&amp; Фирмата е основана &amp;

Несъмнено е смущаващо, че хората нито веднъж не попитаха: „Всъщност кога е основана тази фирма?“ Но и да бяха попитали, сложността на отговора щеше да ги поизтормози.

Рони отвори портата и потегли в мига извън времето сред потракването на сандъци с бутилки МЛЯКО. Мислеше си колко гнусно се обръща всичко на този свят срещу дребния предприемач.

Лобсанг Лъд се събуди, чу тихо потракване и шум от въртене.

Околната тъма поддаде неохотно под ръката му. Приличаше на кадифе и точно това се оказа. Бе се търкулнал под една остъклена витринка.

Нещо вибрираше на кръста му. Опипа нерешително и се досети, че преносимият Забавител се върти в своята рамка.

Така…

А сега с какво да започне? Живееше с време назаем. Имаше около час, а може би и доста по-малко. Но защо да не го нацепи?…

Не. Нещо му подсказваше, че е гибелно да цепи времето, което е съхранено в устройство, изобретено от Ку. От самата мисъл му се стори, че на сантиметри от кожата му го заобикаля Вселена, натъпкана с бръсначи.

И така… час или доста по-малко. Все пак можеше и да навие отново цилиндъра, нали?

Не. Дръжката беше отзад. Достъпно му беше да навие пружината само в чужд цилиндър. „Благодаря ти, Ку, за твоите експериментални модели…“

А дали да не го свали от гърба си? Не. Хамутът беше неразделна част от устройството. Без него разните части от тялото щяха да се раздвижат с твърде различни скорости. Крайният резултат сигурно щеше да бъде като след замразяване на тялото и бутането му от площадката над висока стълба.

Да отвориш заключения сандък с лоста, който ще намериш вътре…

През пролуката на вратата се виждаше синьозелено сияние. Прекрачи натам и ненадейно чу как въртенето на цилиндъра се ускори. Значи размотаваше още повече време. Никак не е добре, ако ти остава някакъв си един час.

Дръпна се от вратата и Забавителят се върна към ритмичното си потракване.

И така…

Нали бе оставил Лу Цзе на улицата отвън? Метачът също имаше цилиндър, който се е включил автоматично. И в този лишен от време свят Лу Цзе оставаше единственият човек, който би могъл да навие пружината на цилиндъра му.

Стъклото, което разби при скока си през витрината, висеше около назъбената дупка като голямо искрящо цвете. Посегна да докосне едно парче. То шавна, сякаш беше живо, поряза му пръста и падна към пода, но спря, щом излезе от полето около тялото на Лобсанг.

„Не пипай хората — повтаряше му Лу Цзе. — Не пипай стрелите. Не пипай нищо, което се е движило, ето ти го правилото накратко.“ Но стъклото…

… в нормалното време бе хвърчало във въздуха. И още таеше в себе си тази енергия, нали?

Заобиколи внимателно увисналите във въздуха късчета и отвори вратата на магазина.

Дъските поддадоха съвсем бавно, упорстваха срещу тази огромна скорост.

Лу Цзе не беше на улицата. Но пък имаше нещо ново, увиснало една педя над мястото, където допреди малко лежеше старецът.

Значи оттук е минал някой със собствено време, пуснал е тази вещ и се е махнал, преди тя да тупне на земята.

Малък стъклен буркан, оцветен в синкаво от скованото време. Колко ли енергия носеше? Лобсанг внимателно подложи шепа, усети гъдел и внезапна тежест, щом полето на цилиндъра улови стъкленицата.

Вече се виждаше истинският й цвят — млечно розово. По-точно, прозрачно стъкло, оцветено в розово от съдържанието. Хартиената капачка беше покрита със зле отпечатана рисунка на невероятно безупречни ягоди около засукан надпис:

Роналд Соах, Хигиенично млекарство

ЯГОДОВО КИСЕЛО МЛЯКО

„Свежо като утринна роса.“

Соах ли? Помнеше това име! Човекът доставяше мляко и в гилдията! Превъзходно прясно мляко, а не воднистия зеленикав бълвоч, предлаган от останалите млекари. Всеки казваше, че на него може да се разчита. И въпреки това беше най-обикновен млекар. Добре, де, изключителен млекар. Времето е спряло, как е възможно той да…

Лобсанг се озърташе отчаяно. Хората и возилата, задръстили улицата, не бяха помръднали. Защото не можеха да помръднат.

Но някаква твар щъкаше покрай канавката. Приличаше на плъх с черно наметалце, който тичаше на задните си лапички. Създанието вдигна поглед и Лобсанг откри, че вместо глава плъхчето има голо черепче, но с твърде весело изражение, доколкото то изобщо е достъпно за череп.

Думата „ПИСУК“ проникна в мозъка му, без да обикаля през ушите. Плъхчето претича по калдъръма и свърна в близката пресечка.

Лобсанг тръгна след него.

Само миг по-късно някой го сграбчи за врата отзад. Понечи да се измъкне от хватката, но тутакси установи, че досега прекалено много е разчитал на цепенето на времето, когато се изправи срещу противник. Пък и незнайният нападател стискаше шията му като менгеме.

— Просто искам да съм сигурна, че няма да направиш някоя глупост — осведоми го женски глас. — Каква е тази джаджа на гърба ти?

— Коя сте…

— В подобен случай добрите обноски повеляват — прекъсна го гласът, — че човекът, готов да строши врата на събеседника, задава пръв въпросите си.

— Ъ-ъ… това е Забавител. Ъ-ъ… той съхранява време. Коя…

— Ох, пак ли започваш? А ти как се казваш?

— Лобсанг. Ъ-ъ… Лобсанг Лъд. Чуйте, може ли да ми навиете пружината? Много е спешно.

— Предположих. Лобсанг Лъд, ти си безразсъден и прибързан, затова заслужаваш да загинеш тъпо и безполезно.

— Какво?!

— И отгоре на всичко си муден в главата. За тази ръчка ли говореше?

— Да. Свършва ми времето. А сега може ли да ви попитам коя сте?

— Госпожица Сюзън. Не мърдай.

Той чу зад гърба си невероятно желания шум от навиването на пружината в Забавителя.

— Госпожица Сюзън ли?

— Така ме наричат повечето хора. Сега ще те пусна. И ще добавя, че всяка глупост от твоя страна може само да ти навреди. Освен това в момента аз съм единственият човек в света, който е склонен да хване отново тази твоя ръчка.

Пръстите, впили се във врата му, отпуснаха хватката си. Лобсанг се обърна бавно.

Госпожица Сюзън се оказа стройна млада жена, облечена в строги черни дрехи. Косата й бе бухнала като ореол около главата, бялоруса с един-единствен черен кичур. Но най-смайващо у нея беше… всичко, осъзна в миг Лобсанг — от изражението до позата й. Някои хора се сливат с околния фон. Госпожица Сюзън се сливаше с предния план. Тя се набиваше на очи. Пред каквото и да застанеше, то на свой ред се превръщаше във фон.

— Е, приключи ли? — подхвърли тя. — Всичко ли разгледа?

— Извинете. Вие не видяхте ли един старец? С дрехи горе-долу като моите? И със същото устройство на гърба?

— Не.

— Впрочем… времето наистина е спряло, нали?

— Да.

— Тогава как тъй стоите пред мен и говорите?

— Бих казала, че не съм от създанията, подчинени на времето — обясни Сюзън. — Върша си работата в него, но не съм принудена да живея в потока му. Такива сме неколцина наоколо. Като Феята на зъбчетата, Дядо Прас и Пясъчния човек — същества от този род.

— Те нали са митични?

— Е, и?

Сюзън пак надникна зад ъгъла.

— А вие не сте, така ли?

— Доколкото разбирам, ти не си успял да спреш часовника — отбеляза Сюзън, оглеждайки улицата и в двете посоки.

— Не. Аз… закъснях. Май не биваше да се връщам, за да помогна на Лу Цзе.

— Моля?! Тичал си с все сила да предотвратиш края на света, но си спрял да помогнеш на някакъв старец? Ама че… герой!

— Е, не съм чак…

Лобсанг млъкна. Проумя, че тонът й подсказва по-скоро фразата „Ама че идиот!“.

— Мнозина като теб съм виждала — сподели Сюзън. — Да знаеш, героите имат твърде чудновата представа за елементарната математика. Ако ти бе строшил часовника, преди да е отброил часа, всичко щеше да е наред. Но светът се смръзна, при нас нахлуха натрапници, най-вероятно всички ще умрем, и то само защото ти си спрял да помогнеш на някого. Да, де, много достойна постъпка и така нататък, но… човешка, твърде човешка.

Отново тонът подсказа друга дума — „глупава“.

— Значи според вас за спасението на света са необходими студенокръвни пресметливи гадняри? — уточни Лобсанг.

— Студенокръвната пресметливост е от полза, признавам — потвърди тя. — Сега ще отидем ли да погледнем часовника?

— Защо? Злото е сторено. Ако го натрошим тепърва, ще стане още по-лошо. Пък и близо до него цилиндърът се завъртя като побеснял и аз почувствах, че… ъ-ъ…

— Предпазлив си — одобри Сюзън. — Добре. Това е признак на благоразумие. Но аз искам да проверя нещо.

Лобсанг се помъчи да овладее нервите си. Тази странна жена се държеше така, сякаш знаеше точно какво прави… или дори знаеше какво прави всеки. Пък и имаше ли избор? Внезапно си спомни за бурканчето с кисело мляко.

— Това важно ли е според вас? Убеден съм, че е било пуснато на улицата след спирането на времето.

Тя взе съдинката и я огледа.

— О… — промълви нехайно. — Значи и Рони се навърта наоколо, а?

— Рони ли?

— Всички познаваме Рони.

— Какво искате да кажете?

— Да речем, че ако той е намерил твоя приятел, нищо лошо няма да сполети стареца. Вероятно… Поне знам, че би било далеч по-зле, ако нещо друго се бе натъкнало на него. Слушай, сега не е моментът да се тревожиш за съдбата на отделен човек. Студенокръвна пресметливост, разбрахме ли се?

Тя излезе на по-широката улица. Лобсанг тръгна с нея. Сюзън имаше походката на човек, комуто тази улица принадлежи. Взираше се във всяка пресечка и вход, но не с плашливостта на жертва, очакваща да я нападнат. Лобсанг започна да подозира, че е разочарована от липсата на опасности, които дебнат в сенките.

Сюзън стигна до магазина, влезе и спря замалко да огледа цветето от пръснато стъкло до витрината. Гримасата й натякваше, че за нея това явление е съвсем обикновено и е виждала много по-интересни неща. Продължи към вътрешната врата. Сиянието още проникваше през пролуката, но по-мъждиво.

— Уравновесява се — установи тя. — Няма да е толкова страшно… но вътре са останали двама.

— Кои са те?

— Чакай, ще отворя вратата. Внимавай.

Вратата едва се поместваше. Лобсанг влезе след момичето в работилницата. Цилиндърът се завъртя по-шеметно.

Часовникът светеше насред стаята и дразнеше очите.

Въпреки това Лобсанг се вторачи в него.

— Точно… точно такъв си го представях. Това е пътят към…

— Не го доближавай — предупреди Сюзън. — Повярвай ми, там те чака несигурна смърт. Слушай ме, когато ти говоря.

Лобсанг мигаше. Последните изречения, които той бе произнесъл, сякаш не се родиха в неговата глава.

— А какво казахте?

Че там те чака несигурна смърт.

— Да не е по-страшна от сигурната смърт?

— Несравнимо. Гледай.

Сюзън взе падналия на пода чук и полека го доближи до часовника. Инструментът затрептя в ръката й и момичето тихо изруга — чукът изхвръкна от ръката й и изчезна. Но в последния миг около часовника се образува мимолетен стесняващ се кръг. Може би така изглеждат чуковете, ако ги разточиш на тънко и ги свиеш в пръстен.

— Някакво предположение защо се случи това? — попита момичето.

— Нямам.

— Аз също. Сега си представи, че ти беше на мястото на този чук. Схвана ли какво е несигурна смърт?

Лобсанг огледа двамата мъже в сковани пози. Единият беше със среден ръст и имаше правилния брой ръце и крака, значи беше допустимо поне на теория, че принадлежи към човешката раса. Той се пулеше към часовника. Както и другият — човек на средна възраст с овча физиономия, който още държеше чаша чай. И бисквитка, както откри Лобсанг след секунда.

— Онзи, който няма да победи в конкурс за красота, ако ще да е единственият участник, е Игор. Един от многото — обясни Сюзън. — Другият е доктор Хопкинс от тукашната Гилдия на часовникарите.

— Все пак научихме кой е създал часовника.

— Не ми се вярва. Работилницата на доктор Хопкинс е през няколко улици оттук. А и той изработва само декоративни часовници за ценители с твърде особени наклонности.

— В такъв случай го е направил този… Игор, нали?

— Как ти хрумна?! Всеки Игор е професионален прислужник. Никога не работят самостоятелно.

— Явно знаете много неща — вметна Лобсанг.

Сюзън кръжеше около часовника като борец, търсещ слабото място на противника.

— Да — потвърди през рамо, — знам. Първият часовник се е счупил. Но този издържа. Не знам кой го е изобретил, но несъмнено е гений.

— Зъл гений ли?

— Трудно е да се каже. Няма очевидни признаци.

— Например?

— Ами някое „Ха-ха-ха!!!!!“, надраскано на стената, щеше да подскаже нещичко, не мислиш ли? — изтърси тя и от досада изви очи към тавана.

— Само ви се пречкам, нали? — смънка Лобсанг.

— А, не. — Сюзън претърси с поглед тезгяха. — Е, тук няма нищо. Може и да е нагласил нещо като будилник, за да го включи…

Тя млъкна. Взе намотания гумен маркуч, окачен на кука до стъклениците с киселина, и се взря отблизо в него. Веднага го захвърли в ъгъла и го зяпна, сякаш за пръв път виждаше такова нещо.

— Нито дума — предупреди тя тихо. — Те имат някои доста изострени сетива. Вмъкни се между тези големи стъклени съдове зад теб и се постарай да бъдеш незабележим. И го направи ВЕДНАГА!

Последната дума отекна толкова стъписващо, че краката на Лобсанг тръгнаха почти без участието на мозъка му.

Вратата се отвори още малко и влезе един мъж.

По-късно Лобсанг осъзна, че най-странна в това лице беше пълната му безличност. За пръв път виждаше лице, в което нямаше какво да опише. Носът, устата и очите си бяха по местата, изглеждаха безупречно, но незнайно защо не образуваха лице. Не бяха нищо повече от части, от които няма как да съставиш друго освен лице на статуя с добър изглед, но не и изражение.

Тромаво, сякаш мислеше за всеки мускул по отделно, мъжът се обърна да погледне Лобсанг, който незабавно се напрегна в усилие да цепи времето. Цилиндърът изчегърта тревожно на гърба му.

— Достатъчно, струва ми се — изрече Сюзън.

Завъртя мъжа, заби лакът в стомаха му, а дланта на другата й ръка изплющя с такава сила под брадичката му, че го запрати в стената.

И докато се свличаше, тя го цапардоса по главата с гаечен ключ.

— Най-добре да излизаме — подхвърли момичето, сякаш преди миг подритна парче мръсна хартия. — Тук няма какво да видим.

— Вие го убихте!

— Не оспорвам. Той не е човек. Имам… нюх за такива твари. В известен смисъл е наследствен. Впрочем, отиди да вземеш маркуча. Хайде, де!

Тя още стискаше в ръка гаечния ключ и Лобсанг се подчини. Или поне се опита. Парчето куха гума, което Сюзън захвърли в ъгъла, бе усукано и оплетено като купчина спагети.

— Дядо ми нарича това „злонамереност“ — сподели момичето. — Локалната враждебност на неодушевените премети към живите същества нараства в присъствието на някой от Ревизорите. Не могат да го предотвратят. Чудесен практически тест според един мой познат плъх.

„Плъх ли…“ — спомни си Лобсанг, но на глас смотолеви:

— Какви са тези Ревизори?

— Нямат и никакъв усет към цветовете. Не са им ясни. Виж как се е облякъл. Сив костюм, сива риза, сиви обувки, сиво шалче. Всичко е сиво.

— Ами-и… ъ-ъ… дали пък не се е опитвал да снобее?

— Мислиш ли? И в такъв случай няма да е загуба за човечеството. Пък и ти се заблуждаваш. Виж…

Тялото се разпадаше — бърз и чистичък процес, нещо като суха сублимация. Просто се превърна в облаче прах, който се разпиля. Но последните частици за секунда-две образуваха позната фигура. Тя също изчезна с шепнещ намек за писък.

— Това беше дхланг! — възкликна Лобсанг. — Зъл дух! Селяните в долината носят амулети, за да се пазят от тях! Но аз предполагах, че е обикновено суеверие!

— По-скоро неверие — промърмори Сюзън. — Те съществуват наистина, но вече почти не се намира кой да вярва в тях. Повечето хора вярват в недействителни неща. Ама че работа… Тези твари са плъзнали навсякъде и притежават тела. Има нещо сбъркано. Трябва да намерим човека, който е създал часовника…

— А вие… хъм… каква сте, госпожице Сюзън?

— Аз ли? Аз съм… учителка.

Тя проследи погледа му към гаечния ключ и вдигна рамене.

— През междучасията играта загрубява, а? — ехидно промълви Лобсанг.

Тук властваше миризмата на мляко.

Лу Цзе рязко се надигна да седне.

Някой го бе сложил на маса по средата на просторно помещение. Усещаше, че масата е облицована с ламарина. Покрай стената се редяха гюмове, а до мивката колкото вана бяха сложени големи метални паници.

В миризмата на мляко се промъкваха и много други — на дезинфекциращи разтвори, старателно изтъркано дърво и съвсем далечен намек за присъствието на коне.

Разнесоха се нечии стъпки. Лу Цзе побърза да легне и затвори очи.

Чу как някой влезе в залата. Подсвиркваше си и сигурно беше мъж, защото Лу Цзе не помнеше някоя жена да е подсвирквала пред него такива съскащи трели. Звуците доближиха масата, задържаха се замалко и се отдалечиха към мивката. Там ги замени шум от натискана ръчка на помпа.

Лу Цзе поотвори едното си око.

Мъжът до мивката беше доста нисък, защото неговата стандартна престилка на бели и сини ивици почти стигаше до пода. Май миеше бутилки.

Лу Цзе спусна краката си от масата толкова ловко, че в сравнение с него движенията на типичния нинджа биха звучали като духов оркестър, и внимателно опря подметките на сандалите си в пода.

— По-добре ли си? — попита мъжът, без да се обърне.

— Ами… да. Чувствам се чудесно.

— Казах си: „Я виж, един дребничък плешив монах“ — сподели мъжът и вдигна бутилка да я огледа на светлината. — „Носи нещо с навита пружина на гърба си и късметът му е изневерил.“ Искаш ли чаша чай? Чайничето е кипнало. Имам и масло от мляко на як.

— Як ли? Още ли съм в Анкх-Морпорк?

Лу Цзе се загледа в окачените наблизо черпаци. Мъжът още не се обръщаше.

— Хъммм… Интересен въпрос. Може и да се каже, че си донякъде в Анкх-Морпорк. Значи отказваш млякото от як? Мога да ти предложа мляко от крава, коза, овца, камила, лама, кобила, котка, кучка, делфин, кит или алигатор.

— Какво?! Алигаторите нямат мляко!

С тези думи Лу Цзе безшумно докопа най-големия черпак.

— Не твърдя, че ми беше лесно да го издоя.

Метачът хвана дръжката по-удобно.

— Приятелю, а какво е това място?

— Сега си в… млекарната.

Мъжът до мивката изрече думата многозначително, сякаш казваше „замък на ужасите“, сложи поредната бутилка да се изцежда и все още застанал с гръб към Лу Цзе, вдигна ръка. Всички пръсти освен средния бяха свити.

— Монахо, знаеш ли какво ти показвам?

— Един не особено дружелюбен жест.

Лу Цзе усещаше приятната тежест на черпака в ръката си. Бе прибягвал и до далеч по-неудобни за боравене оръжия.

— Ех, твърде повърхностно го тълкуваш! Монахо, ти си стар човек. Виждам колко столетия си натрупал. Познай какво ти показвам и ще научиш кой съм аз.

Студът в млекарната започна да хапе малко по-силно.

— Показваш ми среден пръст — отбеляза Лу Цзе.

— Пфу!

— „Пфу“ ли?

— Ами да — пфу! Имаш мозък. Използвай го.

— Виж, било е много любезно от твоя страна да…

— Монахо, ти познаваш тайната мъдрост, която всеки жадува. — Миещият бутилките помълча. — Дори подозирам, че познаваш и явната мъдрост, скрита пред очите на всички, затова никой не я търси. Кой съм аз?

Лу Цзе се вторачи в самотно изпружения пръст. Стените на залата се замъглиха. Стана по-студено.

Мислите му се забързаха, пришпорени от прилежно подредените спомени.

Нито мястото беше нормално, нито този мъж. Пръст. Един пръст. Единият от петте… Единият от Петимата. Слабички отгласи на прастара легенда настояха за внимание.

Пет без едно е равно на четири.

И едното остава.

С подчертана кротост Лу Цзе окачи черпака на кукичката.

— Единият от Петимата. Петият от Четиримата.

— Ето, справи се. Познах, че си добре образован.

— Ти си… онзи, който се махнал, преди те да се прочуят, нали?

— Да.

— Но… това е млекарна, а ти миеш бутилки!

— Защо пък не? Трябва да запълвам с нещо времето си.

— Но… ти си бил Петият конник на Апокалипсиса! — не можеше да се начуди Лу Цзе.

— И съм готов да се хвана на бас, че няма да си спомниш името ми.

Метачът се замисли.

— Не мога. И не ми се вярва да съм го чувал някога.

Петият конник се обърна. Очите му чернееха. Целите. Лъскавочерни без дори помен от бяло.

— Името ми — започна Петият конник — е…

— Да?

— Името ми е Рони.

Безвремието се натрупваше като лед. Вълните в морето замръзваха. Птиците бяха приковани във въздуха. Светът замря.

Но не притихна. Долавяше се звук като плъзгането на пръст по ръба на неимоверно огромна чаша.

— Да вървим! — подкани Сюзън.

— Не чувате ли? — спря се Лобсанг. — Нямаме никаква полза от това…

Тя го бутна обратно в сенките. Нататък по улицата се появи сивия закачулен силует на Ревизор и се завъртя на място. Въздухът около него се изпълни с прахоляк, превърна се във вихрушка, която на свой ред стана някакво човешко подобие, задържало се неуверено на краката си.

Олюляваше се още малко. Вдигна ръце към очите си и ги разгледа. После закрачи устремно нанякъде. След малко към него се присъедини втора подобна фигура, излязла от близката пресечка.

— Никога не са се държали така — промърмори Сюзън, щом двойката свърна зад ъгъла. — Кроят нещо. Да ги проследим.

— Ами Лу Цзе?

— Че защо да го мисля? На колко години бил според теб?

— Казва, че е на осемстотин.

— Значи е труден за убиване. Рони е горе-долу безобиден, ако внимаваш и не спориш с него. Хайде!

Тя тръгна по улиците.

Събираха се Ревизори, провираха се между застиналите каруци и неподвижните хора. Оказа се, че отиват на площад „Сатор“, едно от най-обширните открити пространства в града. Беше пазарен ден. Безмълвни фигури стърчаха около сергиите. Но сред тях щъкаха сиви силуети.

— Те са стотици — установи Сюзън. — Всички са се сдобили с човешка плът и изглежда ще се съвещават.

Господин Бял губеше търпение. Доскоро не подозираше, че изобщо го има, защото поначало му беше присъщо. Сега обаче откриваше, че то се изпарява. И усещаше необичайно сгорещяване в главата. Нима беше възможно мислите да са горещи?

Гъмжилото от въплътени Ревизори го стрелкаше с неспокойни погледи.

— Аз съм господин Бял! — заяви той на злополучния новопристигнал Ревизор, когото доведоха пред него. Потръпна от вълнение, че говори в първо лице, но оцелява. — Не може и ти да си господин Бял. Ще започнем да се объркваме.

— Но ние вече изчерпваме цветовете — намеси се господин Виолетов.

— Немислимо е — отсече господин Бял. — Цветовете са безброй.

— Но не и наименованията им — вметна госпожица Сивокафеникава.

— Не е така. Всеки цвят трябва да има наименование.

— Успяхме да изброим едва сто и три наименования за зеленото, преди цветът да стане забележимо синкав или жълтеникав — сподели госпожица Алена.

— Но нали оттенъците са безкрайно множество!

— Наименованията не са.

— Задължително е този проблем да бъде решен. Добавете го в списъка, госпожице Кафява. Ще дадем име на всички възможни оттенъци.

Ревизор с женски форми гледаше потиснато.

— Не мога да си спомня всяко нещо, което поискам. А и не разбирам защо ти се разпореждаш.

— Ако не броим изменничката, аз съм най-старши сред въплътените.

— С някакви си секунди — възрази госпожица Кафява.

— Това не е съществено. Старшинството е неоспоримо. То е факт.

Наистина беше факт. А Ревизорите се отнасяха с почит към фактите. Господин Бял знаеше и факта, че вече над седемстотин Ревизори се размотават доста непохватно из града.

Господин Бял сложи край на неспирното въплъщаване. Все повече негови съратници се излагаха на риск. Той наблегна на примера с изменничката — явно човешкият облик подтикваше съзнанието към тревожни нагласи на мисълта. Необходимо беше да проявяват крайна предпазливост. Единствено на онези с доказана способност да оцеляват ще бъде позволено да се въплъщават и да довършат започнатата работа. Факт.

Ревизорите се отнасяха с почит към фактите. Поне досега. Госпожица Кафява отстъпи заднешком.

— Въпреки всичко е опасно да се намираме тук. Според мен е по-подходящо да се освободим от плътта.

Господин Бял не можа да възпре самостоятелната реакция на тялото си, което изсъска през зъби:

— И да останат неизвестни за нас неща ли?! Непознатото е опасно. Ние научаваме много тук.

— Но наученото е неразбираемо — упорстваше госпожица Кафява.

— Колкото повече научим, толкова по-разбираемо ще стане. Няма нещо, което ние не можем да разберем — натърти господин Бял.

— В момента не разбирам защо ръката ми се стреми да влезе в много силен допир с твоето лице — сподели госпожица Кафява.

— Именно за това говоря. Ти не разбираш, следователно е опасно. Осъществи желанието си и ще научим повече.

Тя го зашлеви.

Той опипа бузата си.

— У мен се пораждат неочаквани мисли да не допусна повторение на това действие — заяви той. — И горещина. Забележително е, но тялото наистина си позволява самостоятелно мислене.

— А у мен — подхвана госпожица Кафява — неочакваните мисли са свързани с удовлетворение и опасения.

— Ето че научаваме още нещо за хората — обобщи господин Бял.

— Но какъв е смисълът? — У госпожица Кафява опасенията се засилваха, докато се взираше в кожата, потрепваща под едното око на господин Бял. — Хората нямат никакво значение за нас. Те са вкаменелости. А кожата под едното ти око трепка.

— Виновна си в неправилно мислене — скастри я господин Бял. — Те съществуват. Следователно трябва да ги изследваме до последната подробност. Желая да продължа експериментите. А окото ми функционира съвършено.

Той взе брадва от една сергия. Госпожица Кафява се отдръпна още малко.

— Неочакваните опасения нарастват забележимо — съобщи тя.

— Това обаче е обикновено парче метал върху парче дърво — напомни господин Бял и вдигна брадвата. — Ние сме надничали в сърцата на звездите. Ние сме наблюдавали изпепеляването на светове. Ние сме присъствали на мъченията на изкривеното пространство. Какво в тази брадва би могло да пробуди у нас загриженост?

Той замахна. Ударът беше непохватен, а човешката шия е далеч по-жилава, отколкото им се струва на някои, обаче шията на госпожица Кафява избухна в пъстри петънца и тя се свлече.

Господин Бял плъзна поглед по околните Ревизори, които заотстъпваха.

— Иска ли още някой да се подложи на експеримента?

Всички отрекоха припряно.

— Добре. Колко много научихме досега!

— Той й отсече главата!

— Не крещи! И не си подавай главата! — сърдито прошепна Сюзън.

— Но той…

— Тя вече научи, така че няма нужда от твоите вопли! Впрочем „тя“ е то. И „той“ е то.

— Какво става?

Сюзън се шмугна в сенките.

— Не съм… съвсем сигурна, но май са се опитали да си направят човешки тела. Съвсем приемливи копия. И сега… започват да се държат като хора.

— Нима наричате и тази постъпка човешка?

Сюзън го изгледа със съжаление.

— Май не си обикалял много по света. Дядо ми твърди, че ако едно разумно същество се сдобие е човешка форма, то започва и да мисли като човек. Формата определя функцията.

— Значи видяхме постъпка на разумно същество? — смънка смаяният Лобсанг.

— Не само не е обикалял по света, ами не е чел и книги по история — мрачно допълни мнението си Сюзън. — Чувал ли си за проклятието на върколаците?

— Нима не е достатъчно проклятие и фактът, че някой е върколак?

— Те не биха се съгласили с теб. Но ако се задържат прекалено дълго във вълчия си облик, остават си вълци. Вълчата форма е особено… силна. Макар че съзнанието е човешко, вълкът се промъква вътре през носа, ушите и лапите. А знаеш ли нещо за вещиците?

— Ние… закова, де… откраднахме метлата на една от тях, за да стигнем дотук — призна Лобсанг.

— Сериозно? Значи сте извадили късмет, че настъпи краят на света. Както и да е. Най-способните вещици владеят една хитринка, която наричат Заемане. Могат да се настанят в главата на животно. Полезен номер. Но най-мъчното е да усетиш кога да се измъкнеш. Застоиш ли се в главата на патица и… ставаш патица завинаги. Може би умна патица с чудати спомени. И толкова.

— Поетът Хоха веднъж сънувал, че е пеперуда, а когато се събудил, промълвил: „Дали съм човек, който сънува, че е пеперуда, или съм пеперуда, която сънува, че е човек?“ — опита се той да влезе в руслото на разговора.

— Интересно, но не ни помага с нищо в момента. Освен ако не приемеш, че ревизорите сънуват човешкото си битие и за тях сънят е действителност. Те нямат никакво въображение. Досущ като дядо ми, ако трябва да съм откровена. Способни са да създадат съвършено копие на всичко, но не и нещо ново. Затова според мен те откриват тепърва какво означава да си човек.

— И какво означава?

— Че не владееш положението толкова добре, колкото си се заблуждавал. — Сюзън отново впери пронизващ поглед в тълпата на площада. — Знаеш ли нещо за създателя на часовника?

— Аз ли? Не. Всъщност… не.

— Тогава как откри мястото?

— Лу Цзе предположи, че правят часовника тук.

— Тъй ли било? Прозорливо. Дори сте налучкали къщата.

— Аз… ъ-ъ… аз намерих къщата. Аз… някак знаех, че е точно тази. Глупаво ли звучи?

— О, да. Като песничка за синигерчета и весели звънчета. Но не отричам, че може да е вярно. И аз винаги знам къде трябва да бъда. А ти къде трябва да бъдеш сега?

— Един момент — запъна се Лобсанг. — Коя сте вие? Времето спря, светът стана владение на… приказни твари и чудовища, но наоколо спокойно се разхожда една учителка?!

— Най-подходящият човек в случая — изтърси Сюзън. — Защото ние не търпим глупости. Пък и аз вече споменах, че имам някои наследствени дарби.

— Например живот извън времето?

— И това.

— Твърде смайваща дарба у една учителка!

— Но как помага, когато трябва да пишеш оценки… — невъзмутимо го осведоми Сюзън.

— По-точно казано — вие човек ли сте?

— Ха! Човек съм, колкото си и ти. Но няма да отрека, че имам някой и друг скелет в семейния гардероб.

„Както го казва…“ — сепна се Лобсанг.

— Да го разбирам в прекия смисъл, нали? — попита направо.

— Всъщност — да. А това нещо на гърба ти… Какво ще се случи, когато спре да се върти?

— Ще ми свърши времето, разбира се.

— Аха… В такъв случай едва ли има значение, че цилиндърът забави ход и спря, докато онзи Ревизор си упражняваше сръчността с брадвата.

— Не се ли върти?!

Втрещеният Лобсанг заопипва зад гърба си.

— Май и ти имаш скрити дарби.

Ухилената Сюзън се облегна на стената.

— Моля ви! Навийте ме отново!

— Добре, добре. Ти си…

— _Хич не беше смешно да протакате и първия път!_

— Не се обиждам, защото си знам, че нямам чувство за хумор.

Тя стисна ръцете му, когато той трескаво засмъква от себе си ремъците на хамута.

— _Не ти е нужен_, проумей най-сетне! Само ти тежи и те бави! Довери ми се! Не се поддавай! Ти сам определяш времето си. И няма смисъл да се питаш как го правиш.

Той се пулеше уплашен.

— Но какво става?!

— Всичко е наред — увери го Сюзън, събрала цялото си търпение. — Знам, че е голямо сътресение. Когато ме сполетя, нямаше кой да поговори с мен, така че ти си късметлия.

— А какво ви сполетя?

— Открих кой е моят дядо. Не, не ме питай. Сега се съсредоточи. Е, къде трябва да се намираш?

— Уф… уф… — Лобсанг се огледа. — Ей там, струва ми се.

— Дори не би ми хрумнало да се заяждам откъде знаеш това. Пък и ще се отдалечим от онази сган. — Тя му се усмихна. — Гледай нещата откъм добрата им страна. Млади сме, имаме цялото време на света… — Тя метна големия гаечен ключ на рамо. — Хайде да се позабавляваме.

Ако все още съществуваше времето, можехме да споменем, че няколко минути след излизането на Сюзън и Лобсанг в работилницата нахълта наперено фигурка с наметалце, не по-висока от една педя. Последва я гарван, който кацна на вратата и се вторачи с дълбоко подозрение в сияещия часовник.

— Опасен ми се вижда — сподели птицата.

— ПИСУК? — промърмори Смърт на мишките, устремен към часовника.

— Я не ми се прави на герой — предупреди го Куот.

Плъхчето стигна до основата на часовника, зяпна я с изражение от рода на „колкото са по-засукани, толкова по-лошо се спихват“ и я цапардоса с малката си коса.

Е, постара се. Щом острието докосна основата, блесна ослепителна светлина. За миг Смърт на мишките се превърна в пръстеновидна черно-бяла мъгла около часовника и изчезна.

— Аз к’во ти разправях? — Гарванът разроши перата си с човка. — Сега се чувстваш последен глупак, а?

— … и тогава се замислих — какво ли поприще подобава на особа с моите дарби? — разказваше Рони. — За мен времето е само една от многото посоки. И внезапно се сетих, че хората искат млякото да е наистина прясно. Всеки държи да му бъде доставено рано сутринта.

— Да, все пак е нещо по-добро от миенето на прозорци — подкрепи го Лу Цзе.

— Влязох в този бизнес замалко веднага след изобретяването на прозорците — призна си Рони. — Преди това бях градинар на повикване. Искаш ли още гранясало масло от мляко на як?

— Да, моля — подаде чашата си Лу Цзе.

Монахът беше на осемстотин години, затова си позволяваше отдих. Някой герой би изхвърчал незабавно в смълчания град и…

Ето ти го препъникамъка. След това героят по неволя би умувал какво да стори. А опитът, трупан осем столетия, подсещаше Лу Цзе, че станалото — станало. Ако ще да се съхрани само в съседната комбинация от измерения (строго погледнато), пак не можеш да го върнеш назад. Часовникът отброи часа и времето спря. По-късно щеше да се намери някакво решение на проблема. А засега чашата чай и беседата с неговия спасител, който се отличаваше с ясен ум, запълваха времето до решителния момент. В края на краищата Рони не беше млекар, неотличим с нищо от хилядите други.

Лу Цзе отдавна бе прозрял, че за всичко си има основателна причина, освен може би за футбола.

— Добра ти е стоката, Рони — похвали той домакина си. — Напоследък ядем такова масло, че не заслужава да смажеш колелата на каруцата с него.

— Зависи от породата — кимна познавачът Рони. — Отивам да издоя млякото от високопланински якове, живели преди шестстотин години.

— Е, наздраве! — вдигна чашата си Лу Цзе. — И все пак е странно… Ако кажеш на хората, че отначало Конниците на Апокалипсиса са били петима, но един е напуснал групата и сега е млекар, ами… малко ще се учудят. И ще им мине през ума да попитат защо ти…

За миг очите на Рони заискриха в сребристо.

— Творчески разногласия! — изръмжа той. — И раздута представа за собствената значимост. Някои биха казали, че… Не ми допада да говоря за това. Естествено желая им всякаква сполука.

— Естествено — повтори Лу Цзе безстрастно.

— Проследих кариерата на всеки от тях с голям интерес.

— Не се съмнявам.

— Знаеш ли, че дори не ме включиха в официалната история? — спомена Рони.

Вдигна ръка и в нея се появи книга. Изглеждаше нова-новеничка.

— А ето какво пишеха преди това — натърти кисело. — „Книга на Ом, Пророчества на Тобрун“. Не си ли го срещал? Висок брадат тип, често се кикотеше.

— Не го заварих.

Рони му подаде книгата.

— Това е първото издание. Виж втора глава, седми стих.

Лу Цзе зачете на глас:

— „Тогаз Ангелът, що носеше бели одежди, отвори Желязната книга и яви се пети конник в колесница от пламтящ лед. Рухнаха законите, срина се подчинението и множеството нададе вопъл: «О, Господи, сега вече затънахме до вратовете!»“

— За мен се отнася — гордо подчерта Рони.

Очите на Лу Цзе се загледаха в осми стих:

— „И аз съзрях твари досущ като зайци, пъстро оцветени — повечето на карета, и те май се въртяха лудешки, а шумът бе като от разливане на големи каци сироп.“

— Махнаха този стих в следващото издание — просвети го Рони. — Старият Тобрун лесно се поддаваше на всякакви видения. Отците-основатели на омнианството пъхаха в свещените книги каквото им скимне. Е, тогава всичко беше ново и свежо. Разбира се, Смърт си беше Смърт, но другите не бяха нищо повече от Местен неурожай, Свада и Изприщване.

— А ти?… — вметна Лу Цзе.

— Публиката вече не се интересуваше от мен. Поне това ми се внушаваше. В онези дни изнасяхме представленията пред малко зрители. Тук напаст от скакалци, там — изворът на племето пресъхнал или пък избухнал вулкан… Радвахме се на всяка забивка и в най-затънтената провинция. Нямаше място за петима. — Рони изсумтя. — Така ми казаха.

Лу Цзе остави чашата на масата.

— Е, Рони, много приятно си побъбрихме, но времето… времето вече не ни пришпорва, в това е проблемът.

— Ъхъ. Научих. По улиците гъмжат копоите на Закона — отново пламнаха очите на Рони.

— На Закона ли?

— _Дхлангите._ Ревизорите. Заради тях отново бе създаден стъкленият часовник.

— Убеден ли си?

— Дай да се разберем — може да не съм от Страховитата четворка, но още имам очи и уши.

— Но това е краят на света!

— Не — спокойно го поправи Рони. — Всичко си е на мястото.

— Само че не се движи наникъде!

— Е, не е моя работа, нали? — вдигна рамене Рони. — Аз се занимавам с мляко и млечни продукти.

Лу Цзе огледа искрящата от чистота млекарна, лъскавите бутилки, сияещите гюмове. Ама че занимание за някой, който не е подвластен на времето… Поне млякото винаги ще е прясно.

Пак се взря в бутилките и една мисъл изплува ненадейно в ума му.

Конниците имаха човешки облик, а хората са суетни. Умението да се възползваш от нечие самолюбие си е същинско бойно изкуство и Лу Цзе го практикуваше от векове.

— Обзалагам се, че мога да позная кой си ти — заяви той. — Ще открия истинското ти име.

— Нямаш никакъв шанс, монахо — обезсърчи го Рони.

— Не монах, а прост метач — поправи го безметежно Лу Цзе. — Рони, ти ги нарече „служители на Закона“. Задължително е да има закон, нали? А сега те определят правилата. Винаги има правила, а?

— Аз се занимавам с мляко и млечни продукти — повтори Рони, обаче някакво мускулче заподскача под едното му око. — Доставям и яйца по допълнителна уговорка. Перспективен бизнес. Дори се питам дали да не наема още хора за млекарната.

— Защо? — учуди се Лу Цзе. — Не биха имали какво да вършат.

— Ще разширя и производството на сирене — упорстваше Рони, без да го поглежда. — Страхотно се търси на пазара.

— Правилата спечелиха битката. Вече нищо не помръдва. Няма нищо неочаквано, защото няма и какво да се случи.

Рони седеше, вторачен в празното пространство.

— Ясно ми е, Рони, намерил си своето призвание — кротко подхвана Лу Цзе. — Никой не спори, че всичко при теб свети от чистота. Сигурно останалите от групата ще се зарадват, че ти… сещаш се, де… се оправяш добре в живота. Но не разбрах защо… ъ-ъ… ме спаси?

— Моля? Ами изпълних своя дълг на милосърдието…

— Ти си Петият конник, господин Соах. Дълг на милосърдието ли?…

„Само дето отдавна приличаш на хората… И искаш да науча кой си ти. Хиляди години такъв животец. Направо си се съсирил. Ще ми се опъваш чак до края, но копнееш да изкопча името ти от теб.“

Очите на Рони блеснаха.

— Аз наглеждам своите хора, Метачо.

— Значи и аз съм от твоите хора?

— Имаш… някои забележителни достойнства.

Спогледаха се.

— Ще те върна на мястото, където те намерих — отсече Рони. — И съм дотук. Вече не се занимавам с тези бъркотии.

Ревизорът лежеше по гръб с отворена уста. Понякога издаваше немощни звуци като хленченето на комар.

— Опитай пак, господин…

— Тъмно авокадо, господин Бял.

— Наистина ли съществува такъв цвят?

— Ами да, господин Бял! — разпалено потвърди господин Тъмно авокадо, който никак не беше сигурен в този факт.

— Тогава опитай пак, господин Тъмно авокадо.

Господин Тъмно авокадо с голямо нежелание посегна надолу към устата на просналата се фигура. Пръстите му доближиха на сантиметри от целта, когато лявата ръка на легналия сякаш по своя воля се стрелна и ги стисна. Изпукаха кости.

— Усещам остра болка, господин Бял.

— Какво има в устата му, господин Тъмно авокадо?

— Господин Бял, както изглежда, това е изпечен продукт от ферментацията на зърно. Усещането за остра болка не изчезва.

— Значи е вид храна?

— Да, господин Бял. В момента усещането за болка не може да бъде пренебрегнато.

— Но нали аз заповядах никой да не яде и да не пие, както и да не прави други излишни експерименти със сетивата си?

— Така е, господин Бял. Острата болка, която споменах нееднократно, надхвърли границите на поносимостта. Сега какво да правя?

Идеята за „заповеди“ беше нова и напълно непривична за Ревизорите. Бяха свикнали с общите решения, а и до тях стигаха, едва когато изчерпеха всички възможности за бездействие. Общите решения всъщност не бяха ничия отговорност, значи нямаше и кой да бъде обвинен.

Но телата разбираха добре заповедите. Несъмнено това свойство беше неразделна част от човешкия свят и Ревизорите се впуснаха да го изучават. Бездруго нямаха избор. У тях се пораждаха всякакви чувства, когато им нареждаше мъж, размахващ оръжие с тежко острие. Изненадаха се, че стремежът да се съветват и обсъждат съвсем гладко премина в непреодолимо желание да се покорят пред оръжието.

— Защо не го убедиш да пусне ръката ти?

— Той като че е в безсъзнание, господин Бял. Очите му са кръвясали. Издава тихо пъшкане. Но тялото му изглежда изпълнено с решимост хлябът да не бъде изваден от устата му. Позволявате ли отново да засегна въпроса за непоносимата болка?

Господин Бял даде знак на още двама Ревизори. С немалки усилия откопчиха пръстите на легналия от китката на господин Тъмно авокадо.

— Ето какво ни предстои да проучим — установи господин Бял. — Изменничката също го споменаваше. Господин Тъмно авокадо, още ли имаш болезнени усещания?

— Господин Бял, усещам и студ, и парене в ръката си.

— Колко необичайно — промърмори господин Бял. — Вече ми е ясно, че ще се занимаем задълбочено с болката.

Господин Тъмно авокадо откри, че някакъв гласец в главата му изпищя уплашено, щом чу тези думи, а господин Бял продължи:

— Какви други храни намерихте?

— Познаваме имената на 3719 храни — застана пред него господин Индиго-виолетов.

Той вече беше специалист по храните — още една новост за Ревизорите. Досега сред тях нямаше специалисти. Каквото знаеше един, знаеха го всички. Ако някой знаеше повече, това би му придало следа от индивидуалност. А индивидите умираха. Но знанието даваше също власт и значимост, което пък означаваше, че не се даваш лесно на смъртта. Не му беше лесно да разнищи парадокса и той като мнозина други Ревизори се сдобиваше с тикове по лицето.

— Назови ми някоя храна — нареди господин Бял.

— Сирене — незабавно отвърна господин Индиго-виолетов. — Разлагащ се продукт от краве мляко.

— Да намерим сирене — реши господин Бял.

Трима Ревизори минаха по улицата.

Сюзън надникна от входа.

— _Сигурен ли си_, че вървим в правилната посока? Вече излизаме от центъра на града.

— Отиваме на мястото, където трябва да бъда.

— Е, добре, но тези тесни улички не ми допадат. Не ми харесва да се крия.

— Забелязах.

— Какво е това пред нас?

— Задната стена на Кралския музей на изкуствата. От другата му страна е Широката улица. Натам отиваме.

— Ориентираш се бързо за момче от планините.

— Израснах тук. Знам и пет начина да вляза с взлом в музея. Преди бях крадец.

— А аз преди можех да минавам през стени — сподели Сюзън. — Но откакто времето спря, не успявам.

— Наистина ли сте минавала през плътна стена?

— Да. Семейна традиция — сопна се Сюзън. — Хайде да влезем в музея. Там едва ли има някой и в по-нормални дни.

Лобсанг и Сюзън бързаха по тихите коридори. Както и в „Снобинс“ тук трудно можеше да се познае дали времето е спряло или не. Поначало между тези стени отминаването му едва се долавяше. Монасите от Ой Донг смятаха музея за ценен източник на резерви.

Сюзън спря изведнъж и вдигна глава към грамадна картина в позлатена рамка, заела цяла стена във въздълъг коридор.

— Охо…

— Какво е това?

— „Битката при Ар-Гаш“, нарисувал я е Блиц.

Лобсанг се взираше в напуканата, замърсена боя и покриващия я жълтокафеникав лак. Цветовете бяха избледнели до десетина кални оттенъка, но още личеше нещо могъщо и зло.

— Да не е искал да изобрази ада?

— Не. Показал е древен град в Клач преди хилядолетия — обясни Сюзън. — Но дядо ми казва, че хората сами го превърнали в ад. Блиц полудял, докато рисувал картината.

— Ъ-ъ… много хубави буреносни облаци… — преглътна тежко Лобсанг. — И… ъ-ъ… превъзходно показано сияние…

— Я виж какво излиза от облаците — посочи Сюзън.

Лобсанг примижа.

— А-а, да. Четиримата конници. Често ги рисуват…

— Преброй ги отново — подкани го тя.

Лобсанг зяпна.

— Има дв…

— Стига глупости, тук са пет…

Сюзън видя накъде гледа той. Изобщо не го интересуваше картината.

Двама Ревизори се отдалечаваха припряно към Порцелановата зала.

— Те бягат от нас! — изсъска Лобсанг.

Сюзън сграбчи ръката му.

— Не е точно така. Но винаги се съветват! Задължително е да са най-малко трима! Ей сега ще се върнат, не се помайвай!

Задърпа го към съседната зала.

В далечния край се мяркаха сивкави фигури. Двамата продължиха тичешком край прашасали гоблени и нахълтаха в друга зала, огромна и прастара.

— Олеле! О, богове, тук има картина с три огромни розови жени, покрити само с… — забърбори Лобсанг, влачен покрай стряскащото творение.

— Не се разсейвай! Към главния вход се минава отсам! Тук гъмжи от Ревизори!

— Но какво ще търсят в някаква си стара художествена галерия?

Забиха пети с приплъзване по мраморния под. По-широкото стълбище водеше към горния етаж.

— Там сами ще се напъхаме в капана — възрази Лобсанг.

— Покрай всички стени има балкони — напомни Сюзън. — Ела!

Повлече го нагоре по стъпалата, минаха през сводест проход. И спряха.

В залата под тях шетаха Ревизори.

— Какво, по дяволите, им е хрумнало сега? — прошепна Лобсанг.

— Мисля — мрачно процеди Сюзън, — че вникват в изкуството.

Госпожица Мандаринова изпитваше раздразнение. Тялото й непрекъснато отправяше странни искания към нея, а тя не постигаше кой знае какво в поверената й работа.

Рамката, доскоро обграждала „Каруца, затънала в река“ на сър Робърт Куспидор, беше облегната на стената. Самото платно бе прилежно навито до нея. А пред рамката имаше купчинки боя, внимателно подредени по големина. Няколко десетки Ревизори разлагаха боите на съставните им молекули.

— Някакъв резултат? — попита тя, крачейки напред-назад покрай редицата.

— Не, госпожице Мандаринова. Досега открихме само познати молекули и атоми — отвърна един Ревизор с леко пресекващ глас.

— Да не би да е важно съотношението им? Равновесието в молекулите? Основната геометрична структура?

— Продължаваме с…

— По-чевръсто!

Другите Ревизори, изследващи усърдно картината (която според тях още съществуваше, щом всяка нейна молекула беше в залата), за миг се озърнаха и пак се заеха с работата си.

Госпожица Мандаринова се разяряваше още повече от факта, че не разбираше какво поражда гнева й. Вероятно една от причините се криеше в особения поглед на господин Бял, когато й възлагаше задачата. Поначало Ревизорите не бяха свикнали да се гледат, защото изглеждаха еднакво. Не им беше привична и идеята, че човек може да каже много неща само с изражението на лицето си. Или че тялото реагира необичайно, когато види такова изражение на нечие лице, в случая на лицето на господин Бял. Когато я погледна така, тя едва се пребори с ужасното желание да съдере с нокти кожата от лицето му.

А това беше нелепо. Никой Ревизор не би трябвало да има такива чувства към друг Ревизор. Всъщност не би трябвало да има никакви чувства.

Беснееше. Всички те загубиха твърде много от способностите си. Беше смехотворно да общуват чрез шаващи части от кожата си, а пък езикът… Гнусно…

Доколкото знаеше, в цялата история на Вселената нито един Ревизор не бе познавал чувството на погнуса. Но това окаяно тяло й предоставяше изобилие от възможности да се гнуси. Би могла да се отърве от него всеки миг, обаче… частица от нея не искаше да го допусне. Секунда след секунда я измъчваше страшният копнеж да остане в тялото си по-дълго.

И усещаше глад. В това също нямаше никакъв смисъл. Стомахът представляваше торба за смилане на храна. Не му се полагаше да дава заповеди. Нищо не пречеше на Ревизорите да поддържат съществуването си чрез размяна на молекули с околната среда и използване на всеки източник на енергия наблизо. Това беше неоспорим факт.

Но я се опитай да го внушиш на стомаха… Усещаше стомаха си непрекъснато. Той се сърдеше шумно. Нейните вътрешни органи я тормозеха. Защо, по дяв… защо беше нужно да копират и вътрешните органи на хората? Гнусно…

Не можеше да търпи повече. Идеше й да… идеше й да… да изрази себе си, като изкрещи най… най… най-отвратителните думи…

— Разногласия! Безредие!

Другите Ревизори се озъртаха втрещени.

Но тези думи не отприщваха чувствата на госпожица Мандаринова. Не носеха силата, която й беше необходима. А-а, ето…

— Органи! — изрева тя, доволна от находката си. — Какво ме зяпате, бе… органи такива?! Вършете си работата!

— Разпарчетосват всичко — прошепна Лобсанг.

— Нагледен пример за Ревизори в действие — вдигна рамене Сюзън. — Те смятат, че така се изучава света. Да знаеш, противни са ми. Ама наистина.

Лобсанг я наблюдаваше с ъгълчето на окото си. В манастира не беше въведен еднополов режим. Тоест… беше, но никой там не се сещаше за израза, защото възможността в манастира да има и жени не бе хрумвала дори на умове, способни да мислят за пространство с шестнадесет измерения. Гилдията на крадците обаче признаваше охотно, че момичетата по нищо не отстъпват на момчетата във всички обирджийски специалности. Лобсанг си спомняше с добри чувства своята съученичка Стеф, която можеше да ти открадне дребните монети от задния джоб на панталона и се катереше по сградите по-ловко от наемните убийци. Той не се срамуваше от момичетата. Но Сюзън го плашеше до… смърт. Сякаш у нея имаше таен извор на гняв, който Ревизорите отприщиха.

Не можеше да забрави как тя халоса с гаечния ключ онзи в магазина. Просто сви вежди съсредоточено, като че за да е сигурна в добре свършената работа.

— Да вървим ли? — подкани той.

— Погледни ги — съскаше Сюзън. — Само Ревизор е способен да надроби картина, докато се чуди какво всъщност я превръща в произведение на изкуството. Те биха разглобили часовника в търсене на тиктакането. Как ми се иска да имах цял куп оръжие…

— По-добре да тръгваме…

— _Мръсниците_ се промъкват в главата ти, ако им позволиш — не помръдваше от мястото си Сюзън. — И по едно време започваш да си казваш „Трябва да има закони“ или „Не съм измислил аз тези правила“, или…

— Убеден съм, че е наложително да тръгваме — предпазливо настоя Лобсанг. — И то защото неколцина от тях се качват по стъпалата.

Главата й се завъртя мигновено.

— Тогава защо стоиш като залепен?!

Профучаха през следващия сводест проход, минаха на бегом през изложбена зала с грънци и чак в края й погледнаха през рамо. Преследваха ги трима Ревизори. Те не тичаха, но в походката им се долавяше зловещо послание: „Ние няма да спрем, докато не ви докопаме.“

— Добре, сега оттук…

— Не, оттам — посочи Лобсанг.

— Това не е нашата посока! — озъби се Сюзън.

— Да, обаче има табела „Оръжия и доспехи“!

— И какво от това? Да не би да имаш голям опит с оръжията?

— Нямам! — гордо отвърна Лобсанг и се усети, че тя ще го разбере неправилно. — Разберете, обучен съм да се бия без…

— Може пък аз да намеря някакъв меч като за мен! — изръмжа Сюзън и закрачи устремно.

Когато Ревизорите влязоха в галерията, не бяха трима. Сивата тълпа се поколеба.

Сюзън си бе намерила меч във витрина с доспехи от Ахатовата империя. Дългата забрава май бе притъпила малко острието, но гневът й сякаш пламтеше по ръба му.

— Няма ли да бягаме? — осведоми се Лобсанг.

— Не. Те винаги ще ни догонват. Не знам дали можем да ги убиваме в този свят, но поне ще им се прииска да сме ги убили. Ти не си ли избра оръжие?

— Не, защото съм обучен да…

— Тогава не ми се пречкай, разбрахме ли се?

Ревизорите пристъпяха нерешително и Лобсанг се озадачи.

— Нали уж не можем да ги убием?

— Не знаем колко зависими са станали от човешкия си облик.

— Но те изглеждат уплашени.

— Имат човешки форми — подхвърли тя, без да се обръща. — Човешки тела. Съвършени копия. А човешките тела са трупали хилядолетия наред нежеланието да бъдат разсичани. Все някак се е просмукало в мозъците, не мислиш ли?

Ревизорите ги обкръжиха и се хвърлиха към тях. Естествено нападнаха всички едновременно. Никой не би искал да е пръв.

Трима посегнаха да хванат Лобсанг.

Харесваше тренировките по бойни изкуства в доджото на манастира. Разбира се, там всички носеха дебели предпазни дрехи, пък и никой никого не се опитваше да убие. Лобсанг се справяше добре, защото го биваше в цепенето на времето. Винаги можеше да разчита на това допълнително предимство. Значи не се налагаше да се престарава в техническите умения.

Тук обаче нямаше предимство. Липсваше време, което да цепи.

Послужи си със смесица от сна-фу и окидоки, както и всичко друго, което можеше да му бъде от полза. Ако при истинска схватка се държиш като в доджото, скоро умираш. А и сивите същества не бяха достойни противници. Само се опитваха да хванат и да увиснат. И една бабичка би могла да се опази от тях.

Просна двама на пода и се извъртя към третия, който се мъчеше да го стисне за шията. Отби опипващите ръце, замахна за удар по врата и се смръзна.

— Стига глезотии! — стресна го гласът на Сюзън, а острието на меча й изсвистя край лицето му.

Главата пред него се отдели от тялото с фонтан не от кръв, а от пъстър пръснал се прашец. Тялото се изпари, съвсем за малко се преобрази в закачулена сива роба и изчезна.

Лобсанг чу тупване на два трупа зад гърба си. Сюзън впи пръсти в рамото му.

— Защо се колебаеш?

— Това беше жена!

— Не беше! Затова пък беше последният досадник. Да се махаме, преди да се домъкнат и останалите.

Тя кимна към другата група Ревизори, които ги наблюдаваха втренчено от отсрещния край на залата.

— Не са никакви бойци — установи Лобсанг, щом си пое дъх. — Но какво правят онези?

— Учат се. Ти можеш ли да се биеш още по-добре?

— Разбира се!

— Радвам се, защото следващия път ще се бият, както ти го направи сега. Накъде да вървим?

— Ъ-ъ… натам!

Лобсанг спря в подножието на една стълба. Червено въже, в момента кораво като тръба, ясно показваше, че тази част от музея не е достъпна за посетителите. Имаше и допълнителен намек на една табела:

Достъпът на външни лица абсолютно забранен!

— Аз би трябвало да се кача там — посочи той.

— Тогава какво чакаш още? — скара се Сюзън и прескочи въжето.

Тесните стъпала ги изведоха на широка празна площадка. Тук-там бяха оставени сандъци.

— Таванът — позна Сюзън. — Я постой… Тази табела пък защо е тук?

— „Мини наляво“ — прочете Лобсанг. — Е, може би преместват обемисти предмети.

— _Вгледай се_ в табелата, моля те! — троснато заповяда Сюзън. — Недей да виждаш каквото очакваш, а онова, което е пред очите ти!

Лобсанг се вгледа.

— Ама че тъпа табела…

— Хъммм… Все пак е интересно. А според теб накъде да вървим? Не вярвам, че ще се мотаят дълго, преди да решат да ни подгонят.

— Близо сме! Откъдето и да влезем, все ще е добре!

— Както кажеш.

Тя се промуши в тясната пролука между два сандъка.

— Защо мислите, че тепърва ще решават? — попита Лобсанг, щом навлязоха в сумрака.

— Защото табелата долу забранява достъпа на външни лица.

— Е, ще нарушат ли забраната?

— Не веднага. Но ще ги мъчат страшни угризения, че не бива да постъпват така. Те се подчиняват на правилата. Посвоему самите те са правилата.

— Само че е невъзможно да се подчиниш на табелата „Мини наляво/надясно“, каквото и да сториш… А-а, сетих се…

— Трупането на опит е забавно, а? О, ето още една.

НЕ ДАВАЙ ХРАНА НА СЛОНА!

— Сполучливо — одобри Сюзън. — Не можеш да се подчиниш…

— … защото няма слон — довърши Лобсанг. — Май започвам да му хващам цаката…

— Това е клопка за Ревизори — допълни Сюзън и се вторачи в един сандък.

— Ето още едно добро попадение — посочи Лобсанг.

НЕ ОБРЪЩАЙ ВНИМАНИЕ

НА ТАЗИ ТАБЕЛА

Заповед

— Хитро измислено — съгласи се Сюзън. — Питам се обаче… кой ли е сложил табелите?

Някъде зад тях отекваха гласове. Говореха тихо, но изведнъж някой се развика:

— … пише наляво, но сочи надясно! Безсмислица!

— Вината е твоя! Не се подчинихме на първата табела! Горко на онези, които се залутат по пътя на безредието!

— Я не ми говори така, органична твар! Ей сега и аз ще ти повиша глас…

Слаб звук, задавено хъркане и писък, отдалечил се в небитието.

— Те да не се бият помежду си? — сащиса се Лобсанг.

— Можем само да се надяваме. Продължаваме нататък.

Провираха се в лабиринта от пролуки между сандъците и подминаха поредната табела.

НАВЕДИ СЕ

— Аха… вече ни избива на метафизика — поклати глава Сюзън.

— Защо пък да се наведат? — зачуди се Лобсанг.

— Именно — защо?

Зад тях сред сандъците нечий глас се извиси до вой:

— Що за органичен проклет слон?! Къде е слонът?

— Няма никакъв слон!

— Тогава как е възможно да има табела?

— Това е…

… и отново немощното хъркане, последвано от чезнещ писък. След това… тропот на бягащи крака.

Сюзън и Лобсанг отстъпиха в сенките. Тя промърмори:

— _Какво_ ли настъпих?

Наведе се и събра мекото лепкаво петно. Тъкмо се изправяше и иззад ъгъла изскочи Ревизор.

Блещеше се диво и отчаяно. Трудно съсредоточи погледа си върху тях, като че се мъчеше да изрови спомена кои са и какви са. Държеше обаче меч, и то както подобава.

Зад него се надигна неясна фигура. Едната ръка го докопа за косата и дръпна главата му назад. Другата шляпна по отворената му уста.

Ревизорът размаха ръце, после застина. И се разпадна — мъничките частици се разлетяха и се превърнаха в пустота.

За миг последните шепи направиха опит да образуват във въздуха малък закачулен силует. Но и той се изрони в нищото с безсилен вик, чут по-скоро с косъмчетата по врата.

Сюзън впи поглед във фигурата.

— Ти си… не може да си… какво си ти?

Фигурата мълчеше. Може би защото дебел плат покриваше устата и носа. Ръцете й бяха защитени с дълги здрави ръкавици. А това се набиваше на очи — иначе бе облечена с блещукаща вечерна рокля. И бе увила пухкава скъпа кожа около шията си. И имаше раница на гърба си. И носеше огромна шапка, перата по която стигаха три застрашени вида птици да изчезнат напълно.

Фигурата порови в раницата и протегна ръка с парче тъмнокафява хартия, сякаш предлагаше свещено писание. Лобсанг пое внимателно листчето.

— Тук е написано „Луксозна бонбониера, фирма «Хигс &amp; Микинс»“… Шоколадови бонбони ли?!

Сюзън разтвори пръсти и погледна смачкания ягодов пълнеж на дланта си. После отново се взря преценяващо във фигурата.

— Защо беше сигурна, че това ще ги довърши?

— Моля ви! Аз не ви заплашвам с нищо — увери приглушеният глас иззад превръзката на устата. — Но ми останаха само бонбоните с лешници, а те не се топят достатъчно бързо.

— Моля?! — блещеше се Лобсанг. — Значи току-що убихте Ревизор с шоколадов бонбон?

— Да, последният с портокалов крем. Тук е лесно да ни открият. Елате с мен.

— Ревизор… — рязко произнесе Сюзън. — Но и ти си Ревизор. Не е ли така? Защо да ти се доверявам?

— Защото няма други, на които да се доверите.

— Но ти си на тяхна страна — натърти Сюзън.

— Бях на тяхна страна — поправи я лейди Ле Гион. — Сега предпочитам да мисля, че съм на своя страна.

На тавана живееха хора. Тук имаше цяло семейство. Сюзън се питаше дали присъствието им е официално одобрено или не, или пък е някакво междинно състояние, толкова присъщо за Анкх-Морпорк, който вечно страдаше от недостиг на подслон. Твърде голяма част от живота на града протичаше на улиците, защото за него просто нямаше място под покривите. Цели родове отглеждаха потомството си на смени, за да бъде ползвано леглото по двадесет и четири часа в денонощието. Както изглеждаше, уредниците на музея бяха настанили своето домочадие на тавана.

И изненадващата им спасителка се бе пренесла тук. Семейството… тоест будната смяна от него седеше около масата, приковано от безвремието. Лейди Ле Гион свали шапката си, окачи я върху майката и разпиля косата си по раменете. После смъкна дебелите превръзки от носа и устата си.

— Тук сме в относителна безопасност. Повечето от тях бродят по главните улици. И… добър ви ден. Името ми е Безмер Ле Гион. Знам коя си, Сюзън Сто Хелит. Но не познавам младежа, а това е изненада за мен. Предполагам, че сте намислили да унищожите часовника?

— Да го спрем — уточни Лобсанг.

— Чакай, чакай! — намеси се Сюзън. — Нещо не се връзва. Ревизорите мразят всичко, което има и най-слабичък досег с живота. А ти също си Ревизор, нали?

— Нямам представа каква съм — призна лейди Ле Гион. — Но в момента съзнавам, че съм всичко онова, което Ревизорът се стреми да не бъде. Ние… те… ние трябва да бъдем спрени!

— С шоколад ли? — вметна Сюзън.

— Вкусовите усещания са ни непознати. Чужди. Не можем да се защитим от тях.

— Но защо… шоколад?

— И една суха бисквитка едва не ме уби — сподели нейна светлост. — Сюзън, може ли да ти подскаже въображението какво означава за пръв път да вкусиш нещо в устата си? Ние създадохме умело телата си. С изобилие от вкусови рецептори по езиците. Дори водата ни въздейства като вино. А шоколадът… Съзнанието направо се изключва. Не остава нищо друго освен вкуса. — Тя въздъхна. — Допускам, че такава смърт е прекрасна.

— Но на теб не въздейства — настрои се недоверчиво Сюзън.

— Заради превръзките и ръкавиците — посочи снаряжението си лейди Ле Гион. — И въпреки това волята ми едва стига, за да не се поддам. Ох, що за обноски имам… Моля ви, седнете. Придърпайте си някое от децата.

Нейна светлост забеляза как се спогледаха Сюзън и Лобсанг.

— Нещо лошо ли казах?

— Не ползваме хората като мебели — заяви Сюзън.

— Но нали те нищо не чувстват? — учуди се лейди Ле Гион.

— _Ние_ обаче чувстваме — натърти Лобсанг. — Тъкмо в това е затруднението.

— Аха… Толкова много имам да уча. Опасявам се, че да си човек означава да вникваш в… онова, което се подразбира. Ти, младежо, ще успееш ли да спреш часовника?

— Не знам как да го направя. Но си мисля, че… би трябвало да знам. Ще се опитам.

— А дали часовникарят не знае? И той е тук.

— _Къде?!_ — подскочи Сюзън.

— Нататък по коридора — посочи нейна светлост.

— Ти ли го пренесе?

— Не вярвам, че щеше да стигне дотук без моята помощ. Пострада зле в схватката.

— Какво?… — смънка Лобсанг. — Нима изобщо е могъл да ходи? Та ние сме извън времето!

Сюзън си пое дъх.

— Носи свое време досущ като теб. Той е твой брат.

Излъга го. Но той не беше готов за истината. Съдейки по изражението му, не беше готов и за лъжата.

— _Близнаци — обясни госпожа Ог. Взе чашата с бренди, погледа я и пак я остави на масата. — Не беше един. Бяха близнаци. Две момчета. Само че… — Впи в Сюзън поглед като пламък на газова горелка. — Май си мислиш: „Тая пред мене е една дърта акушерка. Какво ли разбира тя?“_

Сюзън прояви любезността да не увърта.

— _Част от мен си го мислеше._

— _Добре отговори! Щото част от всекиго си мисли какво ли не. Част от мене си мисли: „Коя е пък тая госпожичка с вирнатия нос, дето ми приказва, все едно съм хлапе на пет годинки?“ Ама по-голямата част от мене си мисли друго: „Има си достатъчно свои грижи и е видяла куп неща, дето не са за човешки очи.“ Да не ме разбереш накриво. Още една част от мене си мисли: „Ама и аз съм ги виждала. Щото ставаме човеци, тъкмо когато видим неща, дето не са за човешки очи.“ Тъй, госпожице… Ако имаш малко здрав разум в главата, сега част от тебе си мисли: „Пред мене седи вещица, дето неведнъж е зървала дядо ми, докато седи до леглото на болен и то изведнъж стане ложе на покойник. Щом е готова да му плюе във физиономията, когато й дойде времето, може и на мене да създаде големи главоболия, ако се заинати.“ Чатна ли? Затуй нека не си показваме срамотиите… — изведнъж намигна — … както рекъл висшият жрец на певачката._

— _Напълно съм съгласна — промълви Сюзън. — Без никакви уговорки._

— _Правилно — похвали я госпожа Ог. — Тъй, значи… близнаци… Виж какво, на нея й беше за пръв път, пък и човешкият вид не й е много привичен. Като не ти иде отвътре, правиш го както можеш и… не е много точно дори да ги нарека близнаци…_

— Брат… — смотолеви Лобсанг. — Часовникарят?…

— Да — потвърди Сюзън.

— Но аз съм подхвърлено дете!

— Като него.

— Искам да го видя веднага!

— Идеята ти е не много уместна.

— Благодаря, но в момента мнението ви не ме интересува. — Лобсанг погледна лейди Ле Гион. — По този коридор ли?

— Да. Той спи. Според мен часовникът е засегнал ума му, а и бе ударен, когато започна схватката. Говори насън.

— Какво казва?

— Преди да изляза, за да ви намеря, промърмори: „Близо сме! Откъдето и да влезем, все ще е добре!“ — Нейна светлост се взря поред в двамата. — Пак ли казах нещо лошо?

Сюзън закри очите си с длан. Ами сега…

— _Аз_ го казах — процеди Лобсанг. — Веднага щом се качихме по стълбата. — Вторачи се ядосан в Сюзън. — С него сме близнаци, нали? Чувал съм такива истории! Каквото мисли единият, повтаря го и другият!

Сюзън въздъхна. „Понякога наистина се държа много страхливо…“

— Да, нещо подобно…

— Тогава отивам да го видя, макар че той не може да ме зърне!

„По дяволите!“ Сюзън го последва припряно по коридора. Нейна светлост се повлече след тях с посърнал вид.

Джереми бе сложен на леглото, макар че то не беше по-меко от всичко останало в този свят без време. Лобсанг спря и се вторачи в него.

— Много… си приличаме.

— О, да — промърмори Сюзън.

— Но май е по-кльощав.

— Нищо чудно.

— И… чертите му малко се различават.

— Живели сте различно — напомни Сюзън.

— Как научихте за него и за мен?

— Дядо ми… ъ-ъ, проявява интерес към подобни случки. И аз поразпитах.

— Защо пък някой ще се интересува от нас? Не сме чак толкова особени.

— Няма да ми е леко да ти обясня. — Сюзън се озърна към лейди Ле Гион. — Доколко е безопасно тук?

— Табелите ги смущават — увери я нейна светлост. — Склонни са да стоят настрана. А аз… как да се изразя?… Погрижих се за онези, които ви подгониха.

— Тогава най-добре се настани удобно, господин Лобсанг — посъветва го Сюзън. — Струва ми се, че ще ти е полезно да научиш нещо за мен.

— Е?

— Дядо ми е Смърт.

— Ама че странно го казахте. Смъртта просто е краят на живота. Не е… не е личност…

— СЛУШАЙ МЕ ВНИМАТЕЛНО, КОГАТО ТИ ГОВОРЯ.

Из стаята профуча вихър и светлината се промени. По лицето на Сюзън заиграха сенки. Бледосиньо сияние открои силуета й.

Лобсанг преглътна на сухо.

Светлината угасна. Сенките се стопиха.

— Има процес, наречен смърт, има и личност, носеща името Смърт — просвети го Сюзън. — Така е подреден светът. А аз съм внучката на Смърт. Много бързо ли подкарах, та не можеш да проумееш?

— А-а, не… но досега ми изглеждахте човек.

— Родителите ми бяха хора. Има не само един вид наследственост. — Тя помълча. — И ти приличаш на човек. По тези земи това е предпочитаната външност.

— Само че аз наистина съм човек.

Сюзън се поусмихна и ако нерушимото й самообладание не беше толкова очевидно, би изглеждало, че започва да се притеснява.

— Да… А от друга страна — не.

— Не съм ли?

— Да вземем за пример Война — смени тя темата. — Едър мъжага, сърдечен смях, има навика да пърди, след като се наплюска. Би казал, че е трудно да има по-човешки облик. Но и Смърт е като него. Той също има човешка форма. И то защото хората са измислили идеята за… за всички останали идеи. Свикнали са да виждат всичко с човешки очи…

— Може ли да се върнем към „да… а от друга страна — не“?

— Твоята майка е Време.

— Никой не знае коя е майка ми!

— Мога да те заведа при акушерката — предложи Сюзън. — Баща ти намерил най-способната. Тя е помагала при раждането ти. Твоята майка е Време.

Лобсанг се блещеше.

— За мен беше по-лесно — снизходително сподели Сюзън. — Когато бях съвсем малка, моите родители ме пускаха да навестявам дядо си. Тогава се заблуждавах, че всички дядовци носят дълги черни наметала и яздят бели жребци. Но после те прецениха, че това общуване може и да не е особено подходящо за едно дете. Тревожеха се каква ще порасна! — Изсмя се невесело. — Да знаеш, получих твърде чудато образование. Математика, логика и така нататък. А когато бях почти на твоите години, един плъх се вмъкна в стаята ми и изведнъж всичко, което бях научила, се оказа заблуда.

— Аз съм човек! Пръв щях да знам, ако…

— По принуда си живял в света на хората. Какво друго ти е оставало?

— Ами моят брат? Какво ще кажеш за него?

„Ножът опря в кокала…“ — безмълвно се оплака Сюзън.

— Той не ти е брат. Излъгах те мъничко. Извинявай.

— Но нали казахте…

— Трябваше да те подготвя постепенно. Такива неща е най-добре да се научават на час по лъжичка. Той не ти е брат. Това си пак ти.

— Е, кой съм аз все пак?

Сюзън въздъхна.

— И двамата сте ти.

— _Ето, ни значи, двете — аз и тя — разказваше госпожа Ог. — Бебето си излезе на бял свят без проблеми, ама туй са си тежки мигове за момчето, щом й е за пръв път, и стана нещо… — Вещицата помълча, сякаш загледала се през прозореца на спомените. — Все едно… все едно светът заекна. Държах бебето на ръце, ама се пулех в себе си, докато го израждах. Двете, дето си бяхме Леля Ог, се зяпнахме. Помня, че й рекох „Добре го даваш, госпожо Ог“, пък тя, дето си бях аз, ми отвърна „Не е лъжа, госпожо Ог“. Всичко пак се извъртя странно и изведнъж си бях една-единствена, както винаги, ама държах две бебета._

— _Близнаци… — промълви Сюзън._

— _Да, може и тъй да се каже, не отричам. Ама аз открай време си мисля, че близнаците са две малки душици, дето се раждат по едно време, а не една душица, родена два пъти._

Сюзън чакаше мълчаливо. Госпожа Ог явно беше в разговорчиво настроение.

— _Попитах мъжа „И сега какво?“, а той ми отвърна „Това засяга ли ви?“. Сопнах му се, че ме засяга, и още как, щото никому не цепя басма. На себе си рекох обаче „Ей, затъна в неприятности до гуша, госпожо Ог, почва се една митична история, не ти е работа…“_

— _Митична ли? — изви вежди учителката Сюзън._

— _Ъхъ. Митична, та няма накъде повече. Тъй можеш да си навлечеш големи бели. Ама мъжът само се засмя и каза, че малкият трябвало да бъде отгледан като човек, докато съзрее. Тогаз си помислих „Леле, ето ти ги главоблъсканиците с митичното“. Ясно ми беше, че той представа си няма що да стори и всичко се стоварваше на мойте плещи._

Госпожа Ог засмука лулата си и очите й заискриха към Сюзън.

— _Мойто момиче, не знам ти през какво си минала, ама аз от опит знам, че силните и издигнатите кроят големи планове, само дето честичко си затварят очите за дреболиите._

„Да, и аз съм една от дреболиите — съгласи се Сюзън. — Един ден на Смърт му скимнало да отгледа момиче, останало без майка, а аз съм се оказала пропуснатата дреболия.“

Кимна на вещицата.

— _Почнах да умувам как потръгват обикновено митичните истории — сподели госпожа Ог. — Щото си личеше, че сме хлътнали в история като ония, в които принцът го отглеждат като свинар, докато не дойде часът да се разкрие кой е той. Ама напоследък трудно се намира работа като свинар, пък и да гониш прасетата с пръчка в ръка не е толкоз забавно, колкото разправят, от мене да го знаеш. Затуй му рекох, че гилдиите в големия град прибират подхвърлените дечица и ги отглеждат с човещина. Има немалко преуспели мъже и жени, дето тъй са си започнали живота. Хич не е срамно, пък и ако никога не настъпи часът да разкрие кой е, поне ще има занаят в ръцете — и туй не е малка утеха. А свинарството не е нищо повече от свинарство. Госпожице, май взе да ме гледаш накриво._

— _Вярно е. Доста безсърдечно сте решила проблема, бих казала._

— _Все някой трябваше да го реши! — отсече госпожа Ог. — Аз не съм от вчера на тоя свят и научих, че комуто е писано да свети, ще си проличи и през кал, дебела цяла педя. А комуто не е писано, няма да свети, ако ще по цял ден да го излъскваш. Ти казвай каквото щеш, ама аз бях там и трябваше да измисля нещо._

Тя порови в лулата си с кибритена клечка.

— _Е, горе-долу туй беше. Щях да остана още, то се знае, щото дори люлка не бяха приготвили, ама мъжът ме дръпна настрана, благодари ми и рече, че е време да си ходя. Имаше ли смисъл да споря с него? Те си се обичаха. Усещаше се. И не крия, че тия дни все се питам как им е потръгнало нататък. Сериозно ти говоря._

Не си приличаха напълно, призна и Сюзън. Двата отделни живота наистина бяха оставили следите си по лицата им. Пък и бебето се бе родило повторно след около секунда, а това време стига Вселената да се промени неузнаваемо.

„Смятай ги за близнаци внушаваше си тя. — Но близнаците са две различни Аз, които започват в еднакви тела, а не като едно и също Аз.“

— Външно е почти неотличим от мен — заяви Лобсанг и Сюзън примига сепнато.

Наведе се над безчувствения Джереми.

— Я го повтори.

— Казах, че външно е почти неотличим от мен.

Сюзън се взря в лейди Ле Гион, която потвърди:

— И аз чух.

— Какво сте чули? — не разбра Лобсанг. — Криете ли нещо от мен?

— Устните му помръдваха, докато ти говореше. Опита се да изрече същите думи.

— Той да не долавя мислите ми?

— Май обяснението е по-оплетено…

Сюзън хвана едната вяла ръка и лекичко щипна кожата между палеца и показалеца.

Лобсанг трепна и се вторачи в собствената си ръка. Бялото петно постепенно порозовяваше.

— Не само мислите — установи Сюзън. — Когато си толкова близо до него, усещаш болката му. А твоята реч движи неговите устни.

Лобсанг не можеше да откъсне поглед от Джереми.

— И какво ще се случи — пророни, — когато той се опомни?

— Същото се питах и аз. Дали не е по-добре да не си наоколо?

— Но това е мястото, където трябва да бъда!

— Но ние не бива да оставаме — намеси се лейди Ле Гион. — Познавам себеподобните си. Вече са обсъдили какво да направят. Табелите няма да ги възпират вечно. Не ми останаха бонбони с мек пълнеж.

— И какво се очаква да направиш, щом си на мястото, където трябва да бъдеш? — реши да узнае Сюзън.

Лобсанг се пресегна и докосна ръката на Джереми с върха на показалеца си.

Светът побеля.

По-късно Сюзън си задаваше въпроса дали би преживяла същото, ако се озове в сърцето на някоя звезда. Вътре не може да е жълто, нито ще видиш пламъци, а само изгарящата белота от измъчения писък на всички претоварени сетива.

Всичко избледня бавно до сивкава мъгла. Появиха се и стените на стаята, но вече виждаше през тях. Отвъд имаше още стаи и стени, прозрачни като лед и достъпни за зрението единствено в ъглите, ръбовете и отблясъците. И във всяка стая друга Сюзън се обръщаше да я погледне.

Стаите се проточваха в безкрая.

Сюзън се отличаваше е разсъдливост. Съзнаваше, че това е един от най-големите й недостатъци. Нито й помагаше да се сприятели с хората, нито разведряваше настроението й, а особено несправедливо й се струваше, че не беше никаква гаранция дали изводите й ще са правилни. Затова пък й даваше увереност. В момента беше уверена, че случващото се около нея в никакъв смисъл не е действително.

Това поначало не я затрудняваше. Повечето неща, с които хората си запълват времето, също не са действителни. Но понякога умът и на най-разсъдливия човек се сблъсква с явление, което е толкова огромно, сложно и недостъпно за всякаква проницателност, че съзнанието започва да си разказва приказчици, за да се примири. И когато реши, че е разбрало приказчицата, внушава си, че е проумяло и необятното. Сюзън беше наясно, че сега и нейното съзнание си разказва приказчица.

Грохот като от затръшването на високи метални порти, всеки път по-наблизо…

Вселената взе своето решение.

Другите стъклени стаи изчезнаха. Стените помътняха. Появиха се цветове — отначало меки оттенъци, после надделя безвремието и те потъмняха.

Леглото беше празно. И Лобсанг го нямаше. Но въздухът се запълни с ивички синя светлина — премятаха се като панделки в буря.

Сюзън си напомни да диша.

— Охо… Срещна съдбата си…

Озърна се. Разчорлената лейди Ле Гион още зяпаше леглото.

— Има ли друг изход оттук?

— Има асансьор в отсрещния край на коридора, Сюзън, но… какво сполетя?…

— Не „Сюзън“, а „госпожица Сюзън“ — остро я поправи момичето. — Само приятелите ми ме наричат Сюзън, а ти не си между тях. Изобщо не ти се доверявам.

— И аз не се доверявам на себе си — смирено сподели лейди Ле Гион. — Има ли поне някаква полза от това?

— Ще ми покажеш ли къде е асансьорът?

Оказа се, че е кутия с размерите на голяма стая, увиснала на плетеница от въжета и макари, закрепени на свой ред за тавана. Личеше, че е монтирана наскоро, за да бъдат местени по-внушителните художествените творби. Плъзгащата се врата заемаше цяла стена от кутията.

— Има макари и в мазето, с които се издига — обясни нейна светлост. — А спускането се забавя за по-безопасно чрез механизъм, който използва тежестта на асансьора, за да изпомпва вода в цистерни на покрива. При нужда водата пък може да бъде източвана обратно в кухата противотежест, подпомагаща…

— Благодаря, благодаря — припряно я прекъсна Сюзън. — Но за да се спусне, всъщност най-голяма нужда има от време. — Добави полугласно: — Ще помогнеш ли?

Сияйните сини ивички закръжиха около нея като кученца, напиращи да си поиграят, после се устремиха към асансьора.

— Аз обаче смятам — добави Сюзън, — че Време вече е на наша страна.

Госпожица Мандаринова непрекъснато се изумяваше от бързината, с която тялото се учеше.

Досега Ревизорите трупаха знания, като брояха. Рано или късно всичко се свеждаше до числа. Знаеш ли числата, знаеш всичко. Често „късно“ означаваше „много по-късно“. Това не притесняваше Ревизорите, защото за тях времето не беше нищо повече от поредното число. Но мозъкът, тези килограм-два подгизнала тъкан, броеше числата с такава скорост, че те преставаха да бъдат числа. Тя се смайваше от лекотата, с която насочваше ръката си да хване топка във въздуха. Дори не осъзнаваше как изчисляваше бъдещите взаимни положения на топката и пръстите.

Оказваше се, че сетивата работеха и й представяха заключенията си, преди самата тя да е имала време да помисли.

В момента полагаше големи усилия да обясни на останалите Ревизори, че не е немислимо да не храниш слона, когато слон липсва. Госпожица Мандаринова беше от онези, които се учеха по-пъргаво. Вече бе определила немалко предмети, случки и положения като „страшна тъпотия“. И не се съмняваше, че може да ги пренебрегне без лоши последствия.

Някои обаче се затрудняваха. Още им се караше, но млъкна, щом чу трополенето на асансьора.

— Имаме ли някого от нашите горе? — попита веднага.

Ревизорите около нея завъртяха глави. „НЕ ОБРЪЩАЙТЕ ВНИМАНИЕ НА ТАЗИ ТАБЕЛА“ ги бе смутило силно.

— Някой слиза! — троснато напомни госпожица Мандаринова. — Не му е мястото тук! Трябва да му попречим!

— Нека да обсъдим… — подхвана един Ревизор.

— Прави каквото ти казвам, органичен орган такъв!

— Всичко опира до личностите — сподели лейди Ле Гион, когато Сюзън отвори вратата и излезе на покрива.

— Нима? — промърмори Сюзън, взирайки се в безмълвния град. — Защо ли си мислех, че тъкмо личностите не са ви присъщи…

— Вече ги имат — застана до нея лейди Ле Гион. — А личностите се осъзнават, когато се сблъскат с други личности.

Докато се промъкваше край парапета, Сюзън поумува над това странно твърдение.

— Тоест ще започнат безмилостни разпри ли?

— Да. Досега не знаехме какво е Аз-ът.

— Е, поне ти се справяш някак.

— Единствено чрез пълната и окончателна лудост — призна си нейна светлост.

Сюзън се обърна. Шапката и роклята на лейди Ле Гион бяха още по-оръфани, от нея падаха пайети. А пък лицето… Все едно върху костна структура от фин порцелан някакъв клоун бе нарисувал изискана маска. Може би сляп клоун, който е нахлузил боксови ръкавици. И е рисувал в гъста мъгла. Лейди Ле Гион сякаш се взираше в света с очите на мечка-панда, а червилото се бе озовало съвсем случайно на устните й.

— Не изглеждаш луда. Поне привидно.

— Благодаря. Уви, душевното здраве се определя само чрез възгледите на мнозинството. Чувала ли си сентенцията „Цялото е по-голямо от сбора на съставящите го части“?

— Разбира се.

Погледът на Сюзън търсеше път надолу от покрива. Не й се слушаха такива приказки. Но това… същество май искаше да си излее душата. Или просто да бърбори.

— Подобни думи са проява на безумие. Лишени са от смисъл. Но аз вече вярвам, че съдържат истина.

— Браво на теб. Асансьорът сигурно вече се е спуснал.

Ивички синя светлина играеха около вратата на асансьора като пъстърва, провираща се срещу течението на планинска река.

Ревизорите се скупчиха. Бяха натрупали опит. Мнозина носеха оръжия. И повечето предпочитаха да не съобщават на останалите, че размахването на вещ, служеща за нападение, им се струва съвсем естествено. Усещането като че намираше отзвук направо в малкия им мозък.

Но нямаха късмет. Двама дръпнаха встрани вратата на асансьора и пред тях се откри насред кабината един полустопен бонбон с пълнеж от вишновка.

И уханието се разнесе наоколо.

Имаше само един оцелял, а щом госпожица Мандаринова лапна бонбона, нямаше нито един.

— Един от малкото незначителни, но безспорни житейски факти е — поучително изрече Сюзън, застанала върху парапета, — че почти винаги последният бонбон в кутията е скрит под празните станиолчета.

Тя протегна ръце надолу и се хвана за края на водосточната тръба.

Не знаеше предварително как ще й потръгне. Ако паднеше… но дали беше възможно? Нямаше време, в което да пада. Носеше обаче свое време. На теория (ако сегашната бъркотия се поддаваше на теоретично умуване) не би могло да се случи друго, освен да се спусне съвсем меко на земята. Би дръзнала обаче да провери на практика тази теория само в отчаяна безизходица. Теорията е абстрактна, докато водосточната тръба е достатъчно конкретна.

Синьото сияние искреше около ръцете й.

— Лобсанг? — повика тя тихичко. — Ти си, нали?

„И това име ни подхожда“ — отвърна глас като далечна въздишка.

— Ако ще въпросът ми да е тъп… Къде си?

„Ние сме спомен. И аз съм слаб“

— Тъй ли…

Сюзън се спусна още малко.

„Но ще събера сили. Отиди при часовника.“

— Какъв е смисълът? Нищо не можем да направим!

„Времената се промениха.“

Сюзън опря крака в земята. И лейди Ле Гион слезе непохватно. Вечерната й рокля беше цепната на още няколко места.

— Може ли да ти подскажа нещичко за облеклото? — подхвана отдалеч Сюзън.

— Ще ти бъда много благодарна — учтиво отвърна нейна светлост.

— Вишневочервени шалварки под тази рокля?… Неподходящо хрумване.

— Нима? Цветът е хубавичък, а и ме топлят. Какво трябваше да избера?

— С такава кройка ма роклята ли? На практика… нищо.

— Приемливо ли е?

— Ъ-ъ… — Сюзън се стресна от перспективата да обяснява умопомрачителните правила в подбора на бельо, и то на далечно подобие на човек. — Приемливо е… да речем, за онзи мъж, който ще открие този факт. Твърде много време ще загубим в обяснения.

Лейди Ле Гион въздъхна.

— Така е и с всичко останало, не само с дрехите. Заместители на кожа за запазване на телесната топлина. Наглед е просто. Лесно е да го изречеш. Но дори не съм започнала да разбирам безбройните правила и изключенията от тях.

Сюзън огледа Широката улица — препълнена със смръзнали се минувачи и возила, но Ревизори не се виждаха.

— Ще се натъкнем отново на тях — предположи на глас.

— Да. Стотици са, ако не и повече — потвърди нейна светлост.

— Но защо?

— Защото от самото начало се питаме що е живот.

— Тогава да отидем на Зефирната улица.

— Какво ще търсим там?

— „Винрих и Бьочер“.

— Кои са те?

— Струва ми се, че хер Винрих и фрау Бьочер отдавна са покойници. Но магазинът и досега има огромна клиентела. — Сюзън се стрелна към отсрещната страна на улицата. — Задължително е да се въоръжим.

Лейди Ле Гион я догони.

— А-а… Значи правят шоколади?

— Ха, ака ли мечката в гората… — изсъска Сюзън и след миг осъзна несполучливия си избор на поговорка.[16]

Лейди Ле Гион като че се замисли.

— Ами да — установи след малко. — Да, доколкото знам, повечето видове мечки го правят, особено в умерените климатични зони, но има и няколко вида, които…

— Исках да кажа „Да, те правят шоколад“ — отегчено обясни Сюзън.

„Суетност и самолюбие — умуваше Лу Цзе, седнал в трополящата по притихналите улици млекарска каруца. — Рони е можел да мери сили с боговете, а такива типове не си падат по спотайването. Не и наистина. Много обичат да оставят някъде мъничък знак, да речем, изумрудени скрижали или кодиран надпис в гробница насред пустинята, за да подскажат на неуморния търсач: «Аз бях тук и съм голяма работа.»“

„Всъщност от какво са се страхували първите хора? Може би от нощния мрак. От студа. От мечките. От зимата. От звездите. От безкрайното небе. От паяците. От змиите. И един от друг. Хората са се плашели от толкова много неща…“

Той бръкна в раницата си, извади оръфаното тефтерче на „Пътят“ и го отвори наслуки.

Коан 97: „Отнасяй се със задругите, както искаш те да се отнасят с теб.“ Хъм… Това не му помагаше кой знае колко. Пък и неведнъж се бе усъмнявал, че е записал тези слова съвсем точно, макар че правотата им се бе потвърдила. Стараеше се да не пречи на никоя задруга на майстори и те на свой ред не му се бъркаха в живота. Опита отново.

Коан 124: „Виждаш изумителни неща, ако си държиш очите отворени.“

— Какво е това книжле, монахо? — попита Рони.

— О, нещо повече от… книжле.

Каруцата минаваше покрай кантора за погребални услуги. Собственикът й се бе охарчил за огромно стъкло, макар че професионалният гробар обикновено не може да изложи на витрината нищо привлекателно освен драперии в мрачни тонове и някоя по-изискана урна.

Но в стъклото се появи и името на Петия конник.

— Ха! — прихна тихичко Лу Цзе.

— Монахо, на какво се смееш?

— Като се замислиш, то си е очевидно — сподели Лу Цзе по-скоро със себе си. Обърна се и протегна ръка на Рони. — Много ми е приятно да се запознаем. Позволи ми да позная името ти.

И го изрече.

Макар че не й беше присъщо, в този случай Сюзън се изрази неточно. Да кажеш, че „Винрих и Бьочер“ са някакви си „производители на шоколади“ беше все едно да твърдиш, че Леонард Куирмски е „поносим художник, който се занимава и с механични джунджурийки“, или че Смърт е „някой, когото не би искал да срещаш всеки ден“. Вярно е, но далеч не изчерпва истината.

Първо, те не произвеждаха, а творяха. Разликата е съществена.[17] В този магазин нямаше етикети с цени. Ако на човек му се наложеше да попита колко струва някоя бонбониера, значи не можеше да си я позволи. Ако пък опиташе едно-единствено бонбонче и наистина не можеше да си позволи повече, започваше да пести, да злоупотребява и да краде, да продава престарели членове на семейството си, само и само да напълни още веднъж устата си с тези малки чудеса, които тутакси започваха любовна връзка с езика му и превръщаха душата в купичка с нежен крем.

А в паважа пред витрината имаше прикрита решетка на канализацията, в случай че някой се престарае с точенето на лиги.

Естествено „Винрих и Бьочер“ беше фирма на чужденци и според анкх-морпоркската Гилдия на сладкарите никой в нея не разбираше какво предпочитат жителите на града.

Гилдията твърдеше, че обитателите на Анкх-Морпорк са жизнерадостни и простодушни, затова не си падат по измишльотини. И не искат шоколад, пълнен с какаов ликьор. Дори предпочитат шоколад, забъркан предимно от мляко, захар, свинска мас, кравешки устни, незнайни плодови бълвочи, миши барабонки, мазилка, мухи, лой, дървесни стружки, козина, пърхот, паяци и стрита кокосова кора. Тоест според стандартите, общоприети в големите средища на шоколада Борогравия и Куирм, анкх-морпоркският шоколад на практика попадаше в категорията „сирене“ и само поради разликата в цвета не хлътваше в определението „лепило за плочки“.

Сюзън си позволявате всеки месец по една от по-евтините им бонбониери. И неуморно си внушаваше, че дори би могла да не стигне до втория ред в кутията, стига да реши.

— Не е нужно да влизаш — подхвърли през рамо, преди да отвори вратата.

Пред тезгяха се редяха застинали клиенти.

— Моля те, наричай ме Безмер.

— Не бих…

— Моля те — смирено промълви лейди Ле Гион. — Името е важно.

Ненадейно, въпреки всичко Сюзън за миг се поддаде на съчувствието към тази твар.

— Ох, добре, де. Безмер, не е нужно да влизаш.

— Ще издържа.

— Но нали шоколадът е неустоимо изкушение? — напомни Сюзън и на себе си.

— Така е.

Зяпнаха рафтовете зад тезгяха.

— Безмер, значи… — мърмореше си Сюзън, за да се разсее. — А фамилията — Ле Гион. Безмерен легион… Ама че…

— В началото смятахме, че името трябва да изтъква кой какъв е — обясни нейна светлост. — А и позоваването на нашата численост ни се струваше по-безопасно. Съжалявам, че звучи толкова нелепо.

— Е, това са типовите им стоки — пренебрежително махна с ръка Сюзън към рафтовете. — Да проверим отзад… Ти добре ли си?

— Всичко е наред, всичко е наред… — мънкаше си лейди Ле Гион, но се олюляваше.

— Да не вземеш сега да ми се проснеш в несвяст?

— Ние… аз… познавам силата на волята. Тялото копнее за шоколад, но не и съзнанието. Поне мога да си го повтарям. Непременно е вярно! Съзнанието може да се пребори с тялото! Иначе за какво служи?

— Неведнъж съм се питала — процеди Сюзън и отвори следващата врата. — Аха! Ето я пещерата на магьосника…

— Магия?! Нима тук прибягват до магия?

— Почти същото е.

Щом видя масите, лейди Ле Гион се облегна в рамката на вратата, за да не падне.

— Ох… Уф… Откривам… мляко, захар, масло, сметана, ванилия, лешници, бадеми, орехи, стафиди, портокалови кори, всевъзможни ликьори, цитрусов пектин, ягоди, боровинки, есенция от теменужки, вишни, ананаси, фъстъци, портокали, лимони, кафе, какао…

— Значи няма от какво да се плашиш, нали? — успокои я Сюзън, преценявайки какво тук може да се превърне в оръжие. — В края на краищата какаото е на доста горчиви зърна.

— Да, обаче… — лейди Ле Гион стисна юмруци, затвори очи и се озъби — … събереш ли всички тези неща и вече са…

— Стегни се, де, стегни се…

— Волята побеждава чувствата, волята побеждава чувствата… — монотонно фъфлеше нейна светлост.

— Добре, добре, по-бързичко премини към борбата с шоколада, бива ли?

— _Но това е най-трудната част!_

Сюзън обаче откри, докато обикаляше казаните и сандъците, че в такъв вид шоколадът не е чак толкова изкусителен. Подобна разлика имаше и между купчинките боя и цялата картина. Взе огромен шприц и погледът й се спря на казанче с какаов ликьор.

Очите й шареха към неизброимите отрупани табли. Имаше и голяма работна маса с наредени шоколадови яйца.

С ъгълчето на окото долови някакво движение. Една от скованите като статуи работнички, наведена над таблата с бонбони, помръдваше едва забележимо.

В стаята проникваше време. Бледосиньо сияние озаряваше въздуха.

Тя се обърна. До нея се рееше фигура със смътни човешки очертания. Не се виждаше лице и беше прозрачна като мъгла, но произнесе в главата й: „Вече съм по-силен. Ти си моята котва, връзката ми с този свят. Можеш ли да познаеш колко е трудно той да бъде открит сред всички останали? Отведи ме при часовника…“

Сюзън тикна шприца за украса в ръцете на стенещата Безмер.

— Дръж това. И си измисли нещо като… торба. Искам да вземеш колкото се може повече шоколадови яйца. И от бонбоните с мек пълнеж. И с ликьор. Разбра ли ме? Ще се справиш!

Ох, богове, какво друго да стори… Горкото създание имаше нужда от насърчение.

— _Моля те_, Безмер. Ама че тъпо име! Ти не си множество, а една-единствена. Нали? Просто бъди… самата себе си. Единна… това име ти подхожда.

Новопокръстената Единна вдигна глава, изпоцапана с потекъл грим.

— Да, вярно, хубаво име…

Сюзън награби от стоката колкото успя. Чуваше шумолене зад гърба си. Щом се огледа, видя Единна в стойка мирно, натикала шоколадовите изкушения от цяла работна маса…

… в дълга вишневочервена торба.

— Охо, чудесно! Умно е да извлечеш полза от онова, което ти е под ръка — неубедително промърмори Сюзън. У нея се обади и учителката: — Дано си взела достатъчно за всички.

— Ти си първият — заяви Лу Цзе. — Общо взето, ти си основал бизнеса. Бил си новатор.

— Много време мина оттогава — възрази Рони. — И всичко се промени.

— Не е същото, прав си — потвърди Лу Цзе.

— Да вземем за пример Смърт — продължи Рони Соах. — Вълнува зрителите, признавам, но кой не изглежда добре в черно? И все пак… Смърт… Какво е смъртта?

— Просто един безкраен сън — подсказа Лу Цзе.

— Безкраен сън — повтори Рони Соах. — А пък останалите… Война ли? Ако войните са страшни, защо хората воюват толкова упорито?

— На практика им е хоби да воюват — отбеляза Лу Цзе и се зае да си свие папироска.

— На практика е хоби, да — кимна Рони Соах. — А Глад и Мор… хъ…

— Няма защо да ги обсъждаме — съгласи се Лу Цзе.

— Именно. Да, признавам. Глад е страшен, то се знае…

— … в някоя селска община, но времената са други — довърши Лу Цзе и пъхна папироската в устата си.

— Така си е. Времената са други. Я ми кажи — бои ли се типичният гражданин от глада?

— Ами, той си мисли, че храната се отглежда в магазините.

Лу Цзе вече се забавляваше. Осем столетия бе трупал опит в подтикването на висшестоящите монаси към желаните от него възгледи, а повечето от тях бяха проницателни хора. Реши да попритисне жертвата.

— Е, не може да се отрече обаче, че градските жители се боят от пожари. И това е нещо ново. Пука ли му на примитивния селянин? Напротив, смята огъня за полезен. Като няма гори, вълците са надалеч. И да изгори колибата му, греди и слама има колкото щеш. Но засели ли се на улица, претъпкана с дървени къщи, където всеки си готви у дома…

Рони го зяпаше сърдито.

— Огън, а? Огън! Някакъв си полубог! Едно нищожество се сетило да отмъкне пламъче от боговете и хоп! — безсмъртие. Това ли му е квалификацията, къде му е опитът? — От пръстите на Рони изскочи искра и запали папироската на Лу Цзе. — И като се заприказвахме за боговете…

— Всички до един са млади и зелени — веднага го успокои метачът.

— Прав си! Хората започнаха да им се кланят, защото се бояха от мен. Това известно ли ти е?

— Нямах представа — невинно отвърна Лу Цзе.

Но изведнъж раменете на Рони се превиха.

— Беше отдавна, разбира се. Сега е неузнаваемо. И аз не съм какъвто бях.

— Е, няма как да е иначе — утеши го Лу Цзе. — Но всичко зависи от гледната точка, нали? Да речем, че някой човек… тоест…

— Антропоморфна персонификация — помогна му Рони Соах. — Но аз открай време предпочитам понятието „аватар“.

Веждите на метача се събраха.

— Много ли обичаш да хвъркаш из въздуха?

— Бъркаш думата с „авиатор“.

— Извинявай. Нека да е аватар. Благодаря. Да речем, че преди хиляди години е изпреварил времето си, но ако реши да се огледа внимателно, току-виж, открие, че светът отново му е в кърпа вързан… — Лу Цзе помълча стратегически, преди да продължи: — Моят игумен твърди, че ти си изключително важен, за да разберем какво се случва във Вселената.

— Е… да, но само той — оплака се Рони Соах.

— Формално погледнато — да, само той. Затова пък е игумен. И главата му пращи от мозък. В нея се въртят такива огромни мисли, че ги избистря чак в следващото си прераждане! Ако ще цели тълпи селяни да се плашат от глада, такива като теб трябва да се стремят не към количеството, а към качеството. Замисли се за градовете. Някога бяха купчини тухли от сурова глина с имена като Ур, Ух или Ъг. Но напоследък милиони хора се скупчиха в градовете. И животът в тях е сложен до сълзи. Я познай от какво се страхуват, ама истински. А страхът… Той е равен на вяра. Какво ще кажеш?

Мълчанието се проточи.

— Не споря, обаче… — започна Рони.

— Само че няма да живеят в градовете още дълго, защото сивите човечета ще надробят всичко на парченца, за да видят как работи. И накрая не би останал кой да вярва.

— Моите клиенти разчитат на мен… — смотолеви Рони Соах.

— Какви клиенти?! Сега ми говори Соах. Това не е гласът на Хаос.

— Ха! — кисело промърмори Хаос. — Още не си ми обяснил как се досети.

„Досетих се, защото имам повече от три мозъчни клетки, а ти си суетен, щом името ти е написано на каруцата, макар и наопаки. Тъмната витрина пък е истинско огледало и буквите се разпознават лесно…“

Но Лу Цзе знаеше, че така няма да постигне нищо.

— Набиваш се на очи. Не можеш да скриеш същността си. Все едно да покриеш слон със зебло. Дори да не виждаш слона, познава се какво има под зеблото.

Хаос сведе поглед окаяно.

— Де да знам. Толкова време мина…

— Брей! Нали каза, че някога си бил Номер едно? — премина към друг подход Лу Цзе. — Жалко! Е, не е твоя вината, че си позагубил уменията си през вековете, случва се…

— Загубил съм уменията си?! — наежи се Хаос и размаха пръст пред носа му. — Поне теб мога да стрия на прах, червейче!

— С какво, бе? — сопна му се метачът. — Със смъртоносно кисело мляко ли?

Смъкна се от каруцата.

И Хаос скочи след него.

— Накъде си тръгнал, след като дръзна да ми говориш така?!

Лу Цзе огледа табелите.

— Ами явно към Широката улица. Защо, това засяга ли те?

Хаос изрева. Съдра от себе си ивичестата престилка и бялата шапка. И май се уголеми. От него блъвна мрак като гъст пушек.

Лу Цзе скръсти ръце на гърдите си ухилен.

— Не забравяй Първо правило.

— Правило ли? Правила!… Аз съм Хаос!

— Който е бил в самото начало ли? — уточни метачът.

— Да!

— Създателят и разрушителят ли?

— Адски си прав!

— Привидно безкрайно сложно, привидно лишено от структура натрупване на събития, за което въпреки всичко има ясно причинно-следствено обяснение, и то ни дава ключа към разбирането на многоизмерната Вселена ли?

— По-добре не се съмнявай, че ще те… Какво?!

— Не изоставай от епохата, господине, не изоставай! — развика му се Лу Цзе и заподскача от крак на крак. — Ти си онова, за което те смятат хората! Променили са те! Дано те бива в смятането!

— Не можеш да ми заповядваш какъв да бъда! Аз съм Хаос!

— Я гледай… Не мога, а? Ама голямото ти завръщане на сцената няма да се състои, защото Ревизорите поеха всичко в ръцете си! Правилата, господине! Това е разковничето! Те са студените мъртви правила!

Сребристи мълнии изскачаха от ходещия облак, в който се превърна доскорошният Рони. Внезапно облакът, каруцата и конят изчезнаха.

— Е, можеше да стане и по-зле — обобщи Лу Цзе. — Хич не е схватлив. Нищо чудно да е малко старомоден.

Обърна се и срещна погледите на десетки Ревизори. Въздъхна и им се ухили простодушно. Множко му дойде за един-единствен ден.

— Е, поне вие сте чували за Първо правило, нали?

Явно успя да ги смути. Някой от тях се обади:

— Знаем милиони правила, човече.

— Милиарди. Трилиони — вдигна залога друг.

— Да, но мен не можете да нападнете заради Първо правило.

Най-близките Ревизори събраха глави.

— Сигурно се отнася за гравитацията.

— Не, за квантовите ефекти. Очевидно е.

— Не е логично да има Първо правило. Как да го избереш сред всички?

— Но ако няма Първо правило, възможно ли е изобщо да има други? Щом липсва Първо правило, къде тогава е Второ правило?

— Правилата са милиони! И е задължително да бъдат номерирани!

„Прекрасно!… Само ще почакам, докато им се разтопят мозъците.“

Но един Ревизор излезе отпред. Гледаше по-диво от останалите и имаше по-мърляв вид. И носеше брадва.

— Не е нужно да обсъждаме това! Трябва да си напомняме: „Ние не обсъждаме безсмислици!“

— Но какво гласи Първо… — намеси се друг Ревизор.

— Ще се обръщаш към мен с „господин Бял“!

— Господин Бял, какво гласи Първо правило?

— Много се радвам, че ми зададе този въпрос! — изквича господин Бял и замахна с брадвата.

Тялото на другия Ревизор се разпадна на рояк пъстри петънца, които набързо се стопиха.

— _Още_ въпроси? — отново вдигна брадвата си господин Бял.

Лу Цзе се отдалечи заднешком на няколко крачки от него. Гордееше се с отработеното до съвършенство умение да се измъква с приказки, но резултатът изцяло зависеше от участието на второ донякъде здравомислещо създание в разговора.

Господин Бял впери поглед в метача.

— А ти защо не си знаеш мястото, органична твар?

Но Лу Цзе дочуваше други, прошепнати думи. Стигаха до него иззад близката стена.

— _Никой не дава и пукнат грош за рекламните надписи?_

— _Точността е важна, Сюзън. Има указания на вътрешната страна на капака. Погледни._

— _Нима мислиш, че тези думи ще уплашат някого?_

— _Моля те! Всичко трябва да се прави по подобаващия начин._

— _Я ми дай кутията!_

Господин Бял настъпваше към Лу Цзе, готов за удар с брадвата.

— Забранено е…

— На ви сега… ама че глупост… „превъзходен карамел с възхитително богат боровинков крем, обвити в загадъчно тъмен шоколад“… на ви, сиви копелета!

На улицата се посипа дъжд от дребни предмети. Някои от тях се разпукаха.

Лу Цзе чу чегъртането… или по-точно тишината поради секналото чегъртане, с което вече бе свикнал.

— О, не, разхлаби ми се пруж…

Макар че след Рони Соах се стелеше дим, той нахълта в млекарната с привичния си вид, обаче изглеждаше, като че току-що е направил доставка в подпалена къща.

— Този пък за какъв се мисли? — мърмореше си и впи пръсти в ръба на сияеща ламаринена поставка с такава сила, че огъна метала. — Да, бе — изритват те най-нахално, ама после искат да се върнеш на сцената…

Под пръстите му металът се нажежи до бяло и потече.

— Имам клиенти. Имам клиенти! Хората разчитат на мен. Може да не е чак толкова славно занимание, но хората винаги имат нужда от мляко…

Плесна се с длан по челото. Капките метал докоснаха кожата му и се изпариха.

Мъчеше го зверско главоболие.

Помнеше времето, когато беше единствен… но трудно го извикваше от паметта си, защото… там нямаше нищо — нито цветове, нито звуци, нито налягане, нито време, нито светлина, нито живот…

Само Хаос.

И изплува мисълта: „Искам ли да се възцари съвършеният ред на спрените промени?“

Още мисли се промъкваха като сребристи змиорки. Все пак беше Конник, и то откакто хората в колибите си от мазани с кал пръти стигнаха до мъглявата представа за Нещо, съществувало преди всичко друго. Онези хора в градовете с глинени стени и в палатките от кожа по инстинкт се досещаха, че светът се носи опасно в недостъпна за умовете им и безразлична Вселена, а животът е на косъм от космическия студ и бездънната нощ. Те се страхуваха от стария Хаос. Но сега…

Отвори очи и се взря в своите потъмнели димящи ръце.

И попита целия свят:

— Кой съм аз сега?

Лу Цзе чу как гласът му се върна от нищото:

— … ината!

— Не, пак си навит — успокои го младата жена, която стоеше пред него.

Оглеждаше го с любопитство. И Лу Цзе за пръв път през своите осемстотин години заподозря, че са го сварили да прави грешка.

— Значи ти си Лу Цзе — увери се момичето. — Аз съм Сюзън Сто Хелит. Няма време за обяснения. Не беше на себе си… замалко. Трябва да отведем Лобсанг при стъкления часовник. Ти способен ли си? Момчето май мислеше, че понякога хитруваш.

— Само понякога ли? Изненадан съм. — Лу Цзе се огледа. — Какво е ставало тук?

По улицата се виждаха само замръзналите минувачи. Калдъръмът обаче беше осеян със станиол и пъстри хартийки, а по стената зад него имаше дълга плиснала се ивица от шоколадова глазура.

— Някои ни се изплъзнаха — осведоми го Сюзън. — Биеха се предимно помежду си. Ти би ли се опитал да разкъсаш някого заради бонбон с пълнеж от крем-кафе?

Лу Цзе се вторачи в очите й. За осем века се научаваш да разгадаваш хората. А Сюзън беше история, която се проточваше далеч назад във времето. Тя вероятно знаеше дори Първо правило, но то изобщо не я притесняваше. Просто беше задължително да проявява уважение към нея. Не бива обаче човек като Сюзън винаги да има последната дума в разговора.

— За обикновените ли говорите или за онези със зрънце кафе отгоре?

— За онези без зрънце, струва ми се — отвърна тя, без да се смути от погледа му.

— Ммм… Н-не-е… Не ми се вярва, че бих разкъсал човек заради тях.

— Но те се учат — намеси се женски глас зад гърба му. — Някои се помъчиха да издържат. Ние умеем да се учим. Нали и хората точно така са станали хора?

Говорещата приличаше на светска дама, прекарала извънредно неприятен ден във вътрешността на вършачка.

— Може ли да си изясним нещо? — взираше се той ту в едната, ту в другата. — Значи се сражавате срещу сивите човечета с шоколад?

— Да. — Сюзън надникна зад ъгъла. — Съсипва ги взривът от усещания. Губят контрол над морфичното си поле. Ти точно ли хвърляш? Добре, Единна, дай му шоколадови яйца колкото може да носи. Номерът е да падат силно, за да има много парчета…

— А къде е Лобсанг? — прекъсна я метачът.

— Той ли? Допустимо е да се каже, че е с нас… духом. — Във въздуха се появиха сини искрици. — Преживява някои проблеми на растежа, струва ми се — добави тя.

Вековният опит отново се притече на помощ на Лу Цзе.

— От самото начало ми се стори, че е време да намери себе си…

— Вярно е — потвърди Сюзън. — Но малко се стресна, когато се намери. Да вървим.

Смърт оглеждаше света отгоре. Безвремието бе стигнало до Ръба и се разпростираше във Вселената със скоростта на светлината. Светът на Диска заприлича на скулптура, застинала в кристал.

Слънцето спря в една точка от орбитата си и стана мъждиво червено.

Смърт въздъхна и подкара Бинки. Конят пристъпи в посока, която не бе отбелязана на нито една карта.

И в небето загъмжаха сиви силуети. Редиците на Ревизорите сякаш се люшнаха, когато жребецът на Бледия ездач потегли в тръс към тях.

Един се понесе към Смърт, спря във въздуха на две-три крачки от него и изрече: „Не трябва ли вече да се явиш?“

— ОТ ИМЕТО НА ВСИЧКИ ЛИ ГОВОРИШ?

„Знаеш какъв е редът. При нас един винаги говори от името на всички.“

— НО ТОВА, КОЕТО ВЪРШИТЕ, НЕ Е РЕДНО.

„Не е твоя работа.“

— ВСИЧКИ НОСИМ ОТГОВОРНОСТ.

„Вселената ще се съхрани вечно. Всичко ще бъде запазено, подредено, разбрано, описано, архивирано… и неизменно. Съвършен свят. Завършен.“

— НЕ.

„Бездруго един ден ще настъпи краят му.“

— СЕГА Е ПРЕКАЛЕНО РАНО ЗА ТОВА. ИМА НЕДОВЪРШЕНИ ДЕЛА.

„И кои са те?“

— ВСИЧКИ.

Блесна светлина и се появи фигура — цялата в бяло и с книга в ръка.

Погледна първо Смърт, после безкрайните редици на Ревизорите и смънка:

— Извинете, да не сбърках мястото?

Двама Ревизори измерваха броя на атомите в камък от калдъръма.

Озърнаха се, щом доловиха движение.

— Добър ден — поздрави ги Лу Цзе. — Позволете да привлека вниманието ви към съобщението, което носи моята сътрудничка.

Сюзън им показа табелата: „Устите трябва да бъдат отворени. Заповед.“

Лу Цзе имаше карамелен бонбон във всяка ръка. Мяташе много точно.

Устите се затвориха. Лицата се смръзнаха. Звук, съчетал мъркане и хленч, изтъня и стана недостъпен за слуха. И тогава… Ревизорите се разтвориха полека, като първо очертанията им се размиха, после бързо се превърнаха в рехави облачета.

„Ти нямаш власт над нас — изтъкна Ревизорът. — Ние не сме живи.“

— НО ПРОЯВЯВАТЕ НАГЛОСТ, НАДМЕННОСТ И ТЪПОТА. ЧУВСТВА. ВИХ КАЗАЛ, ЧЕ ТЕ СА ПРИЗНАК НА ЖИВОТ.

— Извинете… — пак се намеси сияйната фигура в бяло.

„Но ти си съвсем сам пред нас!“

— _Извинете!_

— ДА? КАКВО ИМА? — подразни се Смърт.

— Това е Апокалипсисът, нали? — заговори по-сприхаво и бялата фигура.

— НЕ ВИЖДАТЕ ЛИ, ЧЕ ИМАМЕ ВАЖЕН РАЗГОВОР?

— Да, ясно, но това ли е Апокалипсисът? Действителният край на целия действителен свят?

„Не“ — заяви Ревизорът.

— ДА, ТОВА Е — опроверга го Смърт.

— Страхотно! — зарадва се фигурата.

„Какво?!“ — възкликна Ревизорът.

— КАКВО?! — възкликна Смърт.

Фигурата се позасрами.

— Е, очевидно е, че не исках да го кажа в буквалния смисъл. Но точно това е причината да съм тук. И причината да ме има. — Показа им книгата. — Аз… такова, отбелязал съм си страниците. Иха-а! Откога чакам…

Смърт се вгледа. Корицата и всички листове бяха изковани от желязо. Спомни си нещо.

— АКО НЕ ГРЕША, ТИ СИ АНГЕЛЪТ В БЯЛО С ЖЕЛЯЗНАТА КНИГА ОТ ПРОРОЧЕСТВАТА НА ТОБРУН.

— Същият! — Книгата дрънчеше от припряното прелистване.

„Какво става?“ — изръмжа Ревизорът.

— НЕ ЗНАМ КАК ДА ПОДХВАНА ТЕМАТА — промълви Смърт, без да обръща внимание на сивата фигура, — НО ТИ ПРИСЪСТВАШ ТУК НЕОФИЦИАЛНО.

Шумът секна.

— Що за приказки? — настръхна ангелът.

— ОТ ЦЯЛ ВЕК „КНИГА НА ТОБРУН“ НЕ СЕ СМЯТА ЗА ОФИЦИАЛНА ЦЪРКОВНА ДОГМА. ПРОРОКЪТ БРУТА ПРОЗРЯ, ЧЕ ТАЗИ ГЛАВА В НЕЯ ИЗРАЗЯВА МЕТАФОРИЧНО БОРБАТА ЗА НАДМОЩИЕ В РАННИТЕ ГОДИНИ НА ЦЪРКВАТА. НЕ Е ВКЛЮЧЕНА В ПРЕРАБОТЕНОТО ИЗДАНИЕ НА „КНИГА НА ОМ“ СЪГЛАСНО РЕШЕНИЕТО НА ЦЪРКОВНИЯ СЪБОР В ИЙ.

— Цялата ли са я махнали?

— СЪЖАЛЯВАМ.

— И какво излиза — изхвърлили са ме? Заедно със скапаните зайци и шуртенето на сироп?

— ДА.

— Дори момента, когато надувам тръбата ли?

— О, ДА.

— Сигурен ли си?

— ВИНАГИ И ВЪВ ВСИЧКО.

— Но ти си Смърт, а това е Апокалипсисът, нали? — умърлуши се ангелът. — Следователно…

— КОЛКОТО И ДА МИ Е НЕПРИЯТНО, ТИ ВЕЧЕ НЕ УЧАСТВАШ В ЦЕРЕМОНИЯТА.

С частичка от съзнанието си Смърт неуморно наблюдаваше Ревизора. Сивите твари слушаха внимателно всеки говорещ. Но този Ревизор не прикриваше нетърпението и досадата си…

Чувства, които ти дават живот. А Смърт знаеше как да се разправя с живите.

— И какво да правя сега? — разхленчи се ангелът. — Нали това чаках? Хилядолетия наред! — Взря се в желязната книга. — Хиляди скучни, еднообразни, прахосани години… — мънкаше си под носа.

„Приключихте ли с това недоразумение?“ — намеси се Ревизорът.

— Една-единствена важна сцена. Само толкова ми се полагаше. В нея беше предназначението ми. Чакаш, репетираш… И накрая някой те зачерква, само защото вече не било модно да препичаш еретиците. — В горчивината на гласа му се просмукваше гняв. — Естествено никому дори не е хрумнало да ме уведоми… — Изгледа ядосан ръждясалите страници. — Сега трябваше да се яви Мор…

— Да не закъснях? — разнесе се нов глас в нощта.

Към тях пристъпяше кон с нездрав блясък — досущ като гангренясала рана броени минути преди да дотича бръснарят, по съвместителство извършващ ампутации.

— ВЕЧЕ НЕ СЕ НАДЯВАХ ДА ДОЙДЕШ — обади се Смърт.

— Не ми се искаше — потече като гной гласът на Мор, — но хората непрекъснато ме радват с нови интересни болести.

„Дори да сте двама, не ви стигат силите!“ — излая Ревизорът в главите им.

Още един кон се показа от мрака. Имаше по себе си не повече плът от пушените ребърца.

— И аз се замислих — сподели поредният глас. — Май има неща, за които си струва да се биеш.

— Например?… — подкани Мор.

— Сандвичите с майонезен сос. Не можеш да им устоиш. Ах, този аромат на емулгатори, включени в списъка с разрешени хранителни добавки… Великолепно!

— Ха! Значи вие сте Глад? — сети се Ангелът с Желязната книга.

Пак започна да рони в тежките листове.

„Каква… каква е тази безсмислица за майонезен сос[18]?“ — разкрещя се Ревизорът.

Гняв, отбеляза Смърт. Силна емоция.

— Аз обичам ли майонезен сос? — попита нечий глас в тъмата.

Отвърна му женски глас:

— Не, скъпи, от него ти къркорят червата.

Конят на Война беше огромен и червен, а от седлото висяха глави на загинали бойци. Госпожа Война седеше намусена зад съпруга си.

— Събрахте се и четиримата — зарадва се ангелът. — Ударих джакпота! Ха, много ми пука за църковния събор в Ий!

Война бе увил вълнен шал около шията си. Погледна смутен останалите Конници.

— Той няма да се пресилва — рязко заговори госпожа Война. — И не му позволявайте да се забърква в опасни случки. Не е толкова силен, колкото си въобразява. Пък и лесно се обърква.

„Така-а… Ето я цялата банда“ — обобщи Ревизорът.

Злорадство, забеляза Смърт. И самодоволство.

Пак изгърмяха отгърнати метални листове. Ангелът с Желязната книга се пулеше озадачен.

— Всъщност тук май е допусната грешчица…

Никой не го слушаше.

„Хайде, изиграйте жалката си пантомима“ — смили се Ревизорът.

Сега пък ирония и ехидство, установи Смърт. Май прихващаха чувствата от онези, които се сдобиха с тела и отидоха в света. Всички дреболии, които се трупат и образуват… личност.

Война се извърна на седлото и подхвърли на съпругата си:

— В момента, мила, изобщо не съм объркан. Би ли слязла от коня?

— Спомни си какво стана, когато…

— _Веднага_, мила, бъди така добра.

Този път във все още любезния и хладнокръвен глас на Война отекна звън на стомана и бронз.

— Ъ-ъ… ами-и… — изведнъж се обърка госпожа Война. — Така говореше и преди ние да…

Тя се запъна, изчерви се щастливо и скочи от коня.

Война кимна на Смърт.

„А сега трябва да сеете гибел и разруха, и така нататък, и тям подобни“ — подкани ги Ревизорът.

Смърт също кимна. Във въздуха над нето Ангелът с Желязната книга търсеше с грохот ролята си по сценарий.

— ИМЕННО — потвърди Смърт. — НЕ Е УТОЧНЕНО ОБАЧЕ КЪДЕ ТРЯБВА ДА СЕЕМ ГИБЕЛ И РАЗРУХА.

„Как да те разбирам?!“ — изсъска Ревизорът, но пролича и страх.

Не можеше да проумее.

Смърт се ухили. За да се страхуваш, задължително е да имаш Аз. „Не позволявай нещо да ме сполети!“ Това е плачливата песен на страха.

— Той ти намеква — намеси се Война, — че помоли всички ни да решим на чия страна сме.

Четири меча изскочиха от ножниците и остриетата им сякаш пламнаха. Четири пришпорени коня се хвърлиха напред.

Ангелът с Желязната книга сведе поглед към госпожа Война.

— Извинете, можете ли да ми услужите с молив?

Сюзън надникна към Улицата на хитроумните занаятчии и изохка.

— Там гъмжи от тях… и май са се побъркали.

Единна също погледна.

— Не са луди. Типично поведение на Ревизори. Мерят, преценяват и уеднаквяват, ако е необходимо.

— Но сега вадят камъните на калдъръма!

— Подозирам, че не одобряват размерите им. Не обичаме разликите.

— Че какво сбъркано може да има в размерите на камък?!

— Достатъчно е да не отговаря на стандарта. Съжалявам.

Въздухът около Сюзън светна в синьо. За миг се мярна прозрачен човешки силует, завъртя се полека и изчезна.

Но в ухото й прозвуча глас: „Почти събрах сили. Ще се доберете ли до края на улицата?“

— Да. А ти сигурен ли си? Първия път нищо не можеше да направиш на часовника!

„Тогава не бях аз.“

Нещо накара Сюзън да се обърне. Нямаше я мълнията, щръкнала вдървено над замрелия град. Облаците се кълбяха като мастило, изсипано във вода. И в тях имаше отровножълти и червеникави проблясъци.

„Четиримата конници се сражават срещу останалите Ревизори“ — просвети я Лобсанг.

— Печелят ли битката?

Той не отговори.

— Попитах те дали…

„За мен е трудно да позная. Виждам… всичко, което би могло да се случи…“

Хаос не пренебрегваше историята на света.

Появяваха се нови идеи. Магьосници и философи измислиха нов Хаос, тоест сресаха древния Хаос и му сложиха вратовръзка. В това въплъщение на безпорядъка откриха друг ред, какъвто дори не бяха сънували. Има различни правила. От простите възникват сложните, а от сложните — друга простота. Хаосът е маска на реда…

Не прастария мрачен Хаос, изостанал от развиващата се Вселена, а нов-новеничък лъскав Хаос, лудуващ в сърцевината на всичко. Колкото и да беше чудато, струваше му се привлекателно. Даваше му причина да живее и занапред.

Рони Соах намести шапката на главата си. А, да, бе… как забрави да свърши и тази работа…

Млякото винаги беше вкусно и свежо. Всеки го хвалеше. Разбира се, за него не беше никакъв проблем да отиде навсякъде в седем сутринта. Щом дори Дядо Прас успяваше да се пъхне във всеки комин по света за една нощ, да доставиш млякото в града за една секунда не е кой знае какво постижение.

А с охлаждането му провървя поначало.

Господин Соах влезе в хладилната зала и дъхът му тутакси се превърна в премръзнала мъглица. По средата имаше разпалена печка. Той винаги купуваше най-качествени въглища от джуджетата, затова металните плочи червенееха. Би трябвало да е горещо като във фурна, но само се чуваше тихото съскане от борбата на напиращия мраз с огъня. Печката бумтеше и затова залата беше обикновен хладилник. Но ако я нямаше печката…

Рони отвори вратичката на обсипан със скреж шкаф и разби с юмрук натрупания лед, за да бръкне по-навътре.

Извади меч, по който с прашене пробягваха сини пламъчета.

Беше същински шедьовър. Притежаваше имагинерна скорост и негативна енергия, затова пък беше съвсем позитивно студен. Толкова студен, че излизаше в гръб на топлината и отмъкваше нещичко от нея. Изгарящ студ. Не бе имало нищо толкова студено, откакто възникна Вселената. Хаос дори беше склонен да твърди, че оттогава всичко е само хладко.

— Е, върнах се…

Петият конник потегли, съпровождан от слаба миризма на сирене.

Единна се обърна към другите двама и синьото сияние, което не се отделяше от групичката. Криеха се зад сергия с плодове.

— Предлагам ви нещо. Ние… тоест Ревизорите не се справят добре с изненадите. Винаги са склонни да се съвещават. И се подразбира, че първо трябва да има план, а чак след това да направят нещо.

— И какво от това? — обади се Сюзън.

— Предлагам да се държим безумно. Ти и… младежът тичайте право към магазина, а аз ще отвлека вниманието на Ревизорите. Смятам, че този старец трябва да ми помогне, защото бездруго скоро ще умре.

Мълчание.

— Правдива, но ненужна забележка — накрая промърмори Лу Цзе.

— Пак ли не спазих добрия тон…

— Можеше и да е по-добър. А нима в писанията не е речено „Всеки си отива, като му дойде времето“? — поучително изрече метачът — И още е речено „Винаги обличай чисто бельо, защото не знаеш кога някоя каруца ще те прегази на улицата“.

— Чистото бельо помага ли срещу прегазване?! — смая се Единна.

— Това е една от великите загадки на Пътя — призна Лу Цзе и кимна многозначително.

— Слушай — намеси се Сюзън, — не можем да допуснем да умреш просто така, за да стигнем ние до…

„Можем“ — прекъсна я Лобсанг.

— Защо?! — втресе се тя.

„Защото видях всичко.“

— Няма ли да споделиш с нас какво си видял? — изрече тя с присмеха, който досега пазеше за класната стая. — Изгаряме от нетърпение да чуем края на историята!

„Не разбираш правилно смисъла на думата «всичко».“

— Вие двамата — нареди Лу Цзе — се преместете зад онази каруца и си плюйте на петите, щом видите сигнала. Тръгвайте веднага!

— Какъв сигнал?

„Когато го видим, ще го познаем“ — обеща Лобсанг.

Лу Цзе изчака да се отдалечат. После нарами метлата си и излезе по средата на улицата, пълна със сиви фигури.

— Извинете, позволявате ли да привлека вниманието ви замалко?

— Но какви ги върши той?! — съскаше Сюзън, клекнала зад каруцата.

„Всички се събират около него — изтъкна Лобсанг. — И някои носят оръжия.“

— Значи те дават заповедите.

„Сигурна ли си?“

— Да. Поучиха се от хората. Ревизорите не са свикнали да се подчиняват на заповеди. Имат нужда от по-убедителни доводи.

„Той им говори за Първо правило, значи е намислил нещо. И според мен ще успее. Ето!“

— Какво направи той? Какво направи?

„Да вървим! С него всичко ще е наред!“

Сюзън хукна.

— Радвам се!

„Да, току-що му отсякоха главата…“

Страх, гняв, завист… Чувствата ти дават живот, а той е само кратък период преди смъртта. Сивите силуети бягаха от мечовете.

Но бяха милиарди. И имаха свои похвати в сражението — подмолни и лукави.

— Това е глупост! — кресна Мор. — Тях дори грип не ги лови!

— Нямат души да ги прокълнеш, нито задници да ги сриташ! — оплака се Война.

— Изпитват нещо като копнеж — призна Глад. — Но не знам как да се вкопча в него!

Спряха конете. Сивата стена постоя в далечината и пак се събра около тях.

— ТЕ СЕ СЪПРОТИВЯВАТ — изрече Смърт. — НЕ УСЕЩАТЕ ЛИ?

— Не. Само че ми писна от тази тъпотия — сопна се Война.

— Нима твърдиш, че въздействат върху умовете ни? — попита Мор. — Ние сме Конниците! Какво могат да ни сторят?

— ПРИДОБИХМЕ ПРЕКАЛЕНО МНОГО ЧОВЕШКИ ЧЕРТИ.

— Ние?! Човешки?! Я не ме разсми…

— ПОГЛЕДНИ МЕЧА В РЪКАТА СИ — посъветва го Смърт. — НИЩО ЛИ НЕ ТИ ПРАВИ ВПЕЧАТЛЕНИЕ?

— Меч като меч. Какво му има?

— ВИЖ ДОБРЕ РЪКАТА СИ. ЧЕТИРИ ПРЪСТА И ПАЛЕЦ. ЧОВЕШКА РЪКА. ХОРАТА ТИ ДАДОХА ТОЗИ ОБЛИК. ЕТО КАК ПРОНИКВАТ В НАС. ЧУЙТЕ МЕ! НИМА НЕ СЕ ЧУВСТВАТЕ НИЩОЖНИ ДРЕБОСЪЦИ В ОГРОМНАТА ВСЕЛЕНА? ТОВА ВИ НАШЕПВАТ.

Другите трима Конници изглеждаха объркани.

— От тях ли го прихващаме? — смънка Война.

— ДА. ТОВА Е ОМРАЗАТА НА МАТЕРИЯТА КЪМ ЖИВОТА. ТЕ СА НОСИТЕЛИТЕ НА ТАЗИ ОМРАЗА.

— Е, какво да правим? — заяде се Мор. — Те са прекалено много!

— ТВОЯ МИСЪЛ ЛИ Е ИЛИ ТЯХНА? — озъби му се Смърт.

— Пак напират към нас — посочи Война.

— ЗНАЧИ ЩЕ НАПРАВИМ КАКВОТО МОЖЕМ.

— С четири меча срещу цяла армия? Никой не е успявал!

— НО ДОПРЕДИ МАЛКО СМЯТАШЕ, ЧЕ ЩЕ УСПЕЕМ. СЕГА КОЙ ГОВОРИ ВМЕСТО ТЕБ? ХОРАТА ОТКРАЙ ВРЕМЕ; СЕ БОРЯТ С НАС И НЕ СЕ ПРЕДАВАТ.

— Е, да — призна Мор. — Но поне могат да се надяват на чудотворно изцеление.

— Или на внезапно примирие — допълни Война.

— Или… — Глад се подвоуми и добави: — Или на дъжд от риби. Наистина се случи веднъж! — натърти предизвикателно.

— ЗА ДА СЕ ОБЪРНЕ КЪСМЕТЪТ ТИ В ПОСЛЕДНИЯ МОМЕНТ, ТРЯБВА ДА СЕ БОРИШ ЧАК ДО ТОЗИ ПОСЛЕДЕН МОМЕНТ. ЩЕ НАПРАВИМ КАКВОТО МОЖЕМ.

— А ако не ни провърви?

Смърт хвана юздата на Бинки. Ревизорите идваха. Вече виждаше отделните, напълно еднакви фигури. Заличиш една и я заместват десет…

— ЗНАЧИ ЩЕ СМЕ НАПРАВИЛИ КАКВОТО СМЕ МОЖЕЛИ ДО МОМЕНТА, КОГАТО НЕ СА НИ СТИГНАЛИ СИЛИТЕ.

На своя облак Ангелът в бяло се бореше с Желязната книга.

— За какво си приказват? — попита го госпожа Война.

— Не знам, не ги чувам! А тези страници са залепнали!…

Той смъкна нимба от главата си и го прокара по ръба на листовете. Хвърчаха искри, разнесе се шум като от чегъртане на котешки нокти по черна дъска.

Листовете се разделиха с дрънчене.

— Така, да видим… — Ангелът се зачете в позабравения текст. — Това го направих… и това… ох… — Обърна бледото си лице към госпожа Война. — Олеле, сега загазихме…

От света под тях сякаш литна комета, уголемяваше се видимо, докато ангелът се жалваше. Гореше в небето от нея падаха ослепителни парченца и скоро започна да се различава пламтяща колесница.

Пламъците бяха сини. Изгарящият студ на Хаос.

Лицето на изправената в колесницата фигура беше изцяло закрит от шлем, през чиито дупки надничаха очите на странно създание. Пламтящият кон, който дори не се бе изпотил, забави ход и спря. Другите жребци се отместиха, без да се допитат до господарите си.

— О, не! — отегчено махна с ръка Глад. — Пак ли той? Нали ви казах какво ще стане, ако се върне? Помните ли как изхвърли онзи бард през прозореца на хотела в Зок?…

— МЛЪКНИ — скастри го Смърт. — ЗДРАВЕЙ, РОНИ. РАДВАМ СЕ ДА ТЕ ВИДЯ. ПИТАХ СЕ ДАЛИ ЩЕ ДОЙДЕШ.

Ръка, около която се кълбяха ледени изпарения, свали шлема от главата.

— Здравейте, момчета — любезно поздрави Хаос.

— Ъ-ъ… отдавна не сме се виждали — промърмори Мор.

Война се прокашля.

— Както чувам, добре ти е потръгнало.

— Така е — сдържано потвърди Рони. — Бизнесът с мляко и млечни продукти има голямо бъдеще.

Смърт се озърна към Ревизорите. Не напредваха, но дебнеха наблизо.

— Е, светът винаги ще се нуждае от сирене — изтърси Война, защото не знаеше какво да каже. — Ха-ха…

— Като гледам, имате си малко неприятности — вметна Рони.

— Ще се оправим и са… — подхвана Глад.

— НЯМА ДА СЕ ОПРАВИМ САМИ — прекъсна го Смърт. — ВИЖДАШ ПОЛОЖЕНИЕТО, РОНИ. ЩЕ СЕ ВКЛЮЧИШ ЛИ ЗА ТАЗИ МАЛКА ЗАБИВКА НА БАНДАТА?

— Ей, не сме говорили за… — пак се намеси Глад, но млъкна, щом забеляза вторачения поглед на Война.

Рони Соах отново сложи шлема на главата си и Хаос изтегли меча от ножницата. Оръжието блещукаше и подобно на стъкления часовник приличаше на нещо твърде сложно, нахлуло отвън в света.

— Един старец ми разправяше, че цял живот можеш да научиш нещо ново. Аз живях и научих, че острието на меча е безкрайно дълго. Научих се и да правя страхотно кисело мляко, макар че днес няма да прилагам това умение. Е, момчета, ще им видим ли сметката?

Далеч долу на улицата неколцина Ревизори пристъпиха напред.

— Все пак какво гласи Първо правило? — попита един от тях.

— Няма значение. Аз съм Първо правило! — Ревизорът с голямата брадва в ръце им махна да се отдръпнат. — Подчинението е необходимост!

Те се колебаеха, впили погледи в острието. През всичките милиарди години не знаеха що е болка. Но онези, които вече я опознаха, нямаха никакво желание усещането да се повтори.

— Така ви искам — сопна се господин Бял. — Заемете се отново с…

Незнайно откъде долетя шоколадово яйце и се натроши на калдъръма. Тълпата се люшна напред, но господин Бял размаха брадвата.

— Не мърдайте! Не мърдайте! — запищя той. — Вие тримата, открийте виновника! Хвърлиха това нещо иззад онази сергия! Никой да не докосва кафявото вещество!

Наведе се и предпазливо взе голямо шоколадово парче. Макар че ръката му трепереше, а на челото му изби пот, той изпъна ръката си нагоре и тържествуващо завъртя брадвата. Гъмжилото изпусна обща въздишка.

— Убедихте ли се? — изкрещя на всички. — Тялото може да бъде подчинено! Ще намерим начин да понесем живота! Ако сте послушни, може би ще получите от кафявото вещество! Ако сте непокорни, ще опитате острието! Аха…

Отпусна ръце, щом видя, че влачат към него боричкащата се Единна.

— Първооткривателката… — промърмори той. — Изменничката… — Доближи я. — Е, какво предпочиташ? Брадвата или кафявото вещество?

— Нарича се шоколад! — троснато го осведоми Единна. — И аз не го ям.

— Тепърва ще видим — обеща господин Бял. — Твоят съучастник май предпочете брадвата!

Посочи трупа на Лу Цзе.

По-точно голия калдъръм, където доскоро лежеше трупът.

Нечия ръка го тупна по рамото.

— Ех, защо — промълви глас в ухото му — никой не иска да повярва в Първо правило?

Над тях небето се озари от сини пламъци.

Сюзън тичаше към магазина за часовници.

Погледна встрани и видя Лобсанг, който не изоставаше. Изглеждаше като човек, само че малцина сред хората са обгърнати от синьо сияние.

— Около часовника ще има сиви твари! — подвикна му тя.

— Ха! То се знае!

— Какво ще правиш?

— Ще го разбия!

— Така ще унищожиш историята!

— Е, и?

Той се пресегна и хвана ръката й. Тръпката плъзна чак до рамото й.

— Не е нужно да отваряш вратата! Не е нужно да спираш! Върви право към часовника!

— Но…

— И не ми говори! Трябва да си припомня!

— Какво?

— Всичко!

Още със завъртането си господин Бял вдигна брадвата. Но не можеш да имаш доверие на тялото си. То мисли самостоятелно. И когато го изненадат, върши какво ли не, без да предупреди мозъка.

Например устата зейва.

— А, добре. — Лу Цзе вдигна свитата си шепа. — Я си хапни!

Вратата беше рехава като мъгла. В магазина имаше Ревизори, но Сюзън мина между тях като призрак.

Часовникът светеше. И докато тя тичаше към него, започна да се отдалечава. Подът сякаш се удължаваше под краката й и я влачеше назад. Часовникът се ускоряваше към някакъв далечен хоризонт. Уголемяваше се, но и губеше плътност.

Имаше и друго Тя мигаше, но светът пред нея не потъмняваше нито за миг.

— Аха — промълви на себе си, — явно гледам не със своите очи. Какво е това? Ръката ми… наглед е нормална, но дали е вярно? Смалявам ли се или раста?…

— _Винаги_ ли се държиш така? — прозвуча гласът на Лобсанг.

— Как? Усещам ръката ти, чувам гласа ти… поне ми се струва, че го чувам, но може да е само в главата ми… но не усещам да тичам…

— Толкова… толкова аналитично…

— Разбира се. Какво очакваш? Да плещя „Ах, лапичките ми, ах, мустачките ми“? Всъщност ми е ясно какво става. Моите сетива ми разказват приказчици, защото не понасят истината…

— Не пускай ръката ми.

— Добре, няма да те пусна.

— Не пускай ръката ми, иначе всяка частичка от тялото ти ще се свре в пространство, несравнимо по-малко от атом.

— Тъй ли…

— И не се опитвай да си представиш как изглеждаме отстрани. Ето го и часовникааааа…

Устата на господин Бял се затвори. Изненадата му премина в ужас, после в потрес, накрая изражението му се вкамени в страшно блаженство.

И той се разпадна като голяма и сложна картина от миниатюрни парченца, които се изръсиха от ръцете и краката му и се стопиха във въздуха. Последни изчезнаха устните.

Лу Цзе побърза да вдигне брадвата и я размаха към останалите Ревизори. Те отскочиха като хипнотизирани от символа на властта.

— На кого принадлежи сега? — попита метачът. — Казвайте, де — на кого се пада по право?

— Моя е! Аз съм госпожица Сивокафеникава!

— Аз съм госпожица Оранжева, значи е моя! Никой дори не е потвърдил, че сивокафеникавото наистина е цвят!

Някой в тълпата промърмори замислено:

— Значи йерархията може да се договаря?

— В никакъв случай! — тропна с крак госпожица Оранжева.

— Вие си решавайте.

Лу Цзе запрати брадвата във въздуха. Стотина чифта очи проследиха падането й.

Госпожица Оранжева стигна първа до оръжието, но госпожица Сивокафеникава успя да я настъпи по пръстите. После мелето стана буйно и объркано, пък и доста болезнено, съдейки по шумовете.

Лу Цзе хвана ръката на изумената Единна.

— Няма ли да тръгваме? И не ме гледай угрижено. Нямах търпение да проверя номера, който научих от един йети. Той беше прав — малко смъди…

Някой в навалицата изпищя.

— Демокрация в действие — отбеляза метачът.

Вдигна глава. Пламъците над света гаснеха и той се питаше кой ли е победил.

Имаше светлосиня светлина отпред и тъмночервена — отзад, а Сюзън недоумяваше как ги вижда, без да отваря очи и да си върти главата. Не виждаше обаче себе си. Единственото, което я уверяваше, че не е безплътна гледна точка, беше лекият натиск върху пръстите й.

И нечий смях наблизо.

— Метачът каза, че всеки трябвало да си намери учител, а после да открие и своя Път. Това е моят. Пътят към дома.

После пътешествието завърши със звук, който твърде неромантично наподобяваше пляскането с дървена линийка по чина — любимото занимание на Джейсън.

А може и да не беше започвало. Стъкленият часовник беше пред нея какъвто го помнеше. Но в него нямаше синкави проблясъци. Просто прозрачен часовник, който тиктакаше.

Сюзън погледна ръката си, хваната от пръстите на Лобсанг, и се взря в лицето му. Той я пусна и каза:

— Стигнахме.

— _Заедно_ с часовника ли?

Сюзън се задъхваше.

— Това е само част от него — възрази Лобсанг. — Другата част.

— Онази извън Вселената ли?

— Да. Часовникът има много измерения. Не се плаши.

— Не вярвам да съм се плашила от нещо през живота си. Не и истински. Аз се ядосвам. В момента също. Ти Лобсанг ли си или Джереми?

— Да.

— Сама си изпросих такъв отговор. Значи си и Лобсанг, и Джереми?

— Вече си много по-близо. Да. Винаги ще помня и двамата. Но предпочитам да ме наричаш Лобсанг. Той имаше по-хубави спомени. Дори когато бях Джереми, не харесвах името си. Аз съм… всичко у тях, което заслужаваше да бъде запазено. Надявам се да е така. Бяха различни, но аз бях и двамата, разделени при раждането от частичка на мига и нещастни. Не мога да не се питам дали все пак няма нещо в астрологията…

— О, има — увери го Сюзън. — Измама, лековерие и глупост.

— _Никога_ ли не омекваш?

— Още не ми се е случвало.

— Защо?

— Ами защото… след като всички в този свят се паникьосат, трябва да остане поне един, който да излее пикнята от обувката.

Часовникът тиктакаше. Махалото се люлееше. Но стрелките не помръдваха.

— Интересно… — промълви Лобсанг. — Да не вървиш по Пътя на госпожа Космипилитска?

— Дори не знам за какво говориш.

— По-спокойно ли дишаш сега?

— Да.

— Тогава да се обърнем.

Личното им време потече отново и един глас зад тях попита:

— Това ваше ли е?

Там имаше стъклени стъпала. А на площадката горе стоеше мъж, облечен като Монасите на историята, с бръсната глава и сандали на краката. Очите обаче казваха повече от външността. Госпожа Ог бе права — млад човек, който е живял много дълго.

Държеше за врата мятащия се Смърт на мишките.

— Ъ-ъ… той сам си е господар — обясни Сюзън, а Лобсанг се поклони.

— Тогава ви моля да го отведете. Не може да щъка наоколо. Здравей, синко.

Лобсанг отиде при него, двамата се прегърнаха официално.

— Татко, това е Сюзън — представи я Лобсанг. — Тя… МНОГО МИ помогна.

— Естествено — усмихна й се монахът. — Тя е самото въплъщение на отзивчивостта.

Пусна Смърт на мишките на пода и го побутна.

— Да, на мен може да се разчита — промърмори Сюзън.

— И ехидството ти е особено интересно — отбеляза монахът. — Аз съм Уен. Благодаря ти, че си с нас. Благодаря ти и че помогна на моя син да намери себе си.

Сюзън гледаше бащата и сина. Думите и движенията им бяха сдържани и студени, но имаше и безмълвно общуване, което остана недостъпно за нея.

— Не трябваше ли да спасяваме света? — попита тя. — Не че искам да досаждам…

— Първо по-важните неща — възрази Лобсанг. — Ще се срещна с майка си.

— Имаме ли вре… — Сюзън поклати глава. — Имаме, нали? Цялото време на света.

— О, не. Несравнимо повече — уточни Уен. — Пък и винаги остава достатъчно време, за да спасиш света.

Появи се Време. Неясна фигура от милиони частици, събиращи се във въздуха, които запълниха някакви очертания и изведнъж… на мястото стоеше жена. Висока, още млада, тъмнокоса. С дълга червено-черна рокля. Личеше, че е плакала, но сега се усмихваше.

Уен хвана Сюзън под ръка и внимателно я отведе настрана.

— Те искат да си поговорят. Да се поразходим, а?

Стаята изчезна. Вместо нея имаше градина с пауни, фонтани и каменна пейка, обрасла с мъх.

Морави се стелеха към дъбрави с грижливо поддържания вид на старо имение, където не расте нищо нежелано. Някъде в гората се обаждаха птички.

— Вижте какво… — подхвана Сюзън. — Аз не… не съм… Разбирам тези неща. Казвам ви самата истина. Не съм глупачка. Дядо ми има градина, в която всичко е черно. Но Лобсанг създаде часовника! Да, де, една част от него го създаде. Едновременно спасява и унищожава света, така ли?

— Семейна черта — напомни Уен. — Същото върши и Време всеки миг. — Сякаш говореше на усърдна, но лишена от проницателност ученичка. — Помисли си за всичко. Изтъркана от употреба дума. Но „всичко“ наистина означава… всичко. Много по-всеобхватна дума от „Вселена“. Съдържа всяка възможна случка по всяко възможно време във всеки възможен свят. Не търси окончателно решение в никой от тях. Рано или късно всяко нещо поражда всичко останало.

— Значи казвате, че един малък свят не е чак толкова важен?

Уен помръдна ръка и на каменната плоча се появиха две чаши вино.

— Всяко нещо е важно като всичко останало.

Сюзън изкриви лицето си в недоволна гримаса.

— Да си призная, тъкмо заради това философите не са ми симпатични. Представят всичко просто и величаво, обаче светът е пълен с бъркотия. Я се огледайте. Хващам се на бас, че тази градина има нужда от редовно плевене и отпушване на фонтаните, пауните пък ръсят пера навсякъде и ровичкат тревата… А ако не е така, значи градината е обикновена лъжа.

— Не, истинска е — увери я Уен. — Поне колкото всичко останало. Но това е съвършеният миг. — Пак й се усмихна. — Вековете напразно се мъчат да проникнат в един-единствен съвършен миг.

— Предпочитам малко по-конкретната философия — сподели Сюзън и опита от виното.

Беше съвършено.

— Не се и съмнявах. Виждам, че си се вкопчила в логиката, както мидата се вкопчва в скалата при силно вълнение. Нека позная… Защитавай малкия личен свят, не тичай с ножица в ръка и помни, че в кутията може да е останал още някой бонбон. — Уен се засмя. — И не се противи на съвършения миг.

Лек ветрец плисна вълнички през ръбовете на фонтаните. Уен се изправи.

— Струва ми се, че срещата на съпругата и сина ми завърши.

Градината избледня. Чашата вече не беше в ръката на Сюзън, обаче остана вкусът в устата й.

Лобсанг стоеше пред часовника. Самата Време не се виждаше, но звънът, изпълнил стаите, се промени.

— Тя е по-щастлива — промълви Лобсанг. — Сега е свободна.

Сюзън се огледа. Уен се дяна някъде заедно с градината. Навсякъде имаше безбройни стъклени стаи.

— Не искаш ли да поговориш и с баща си?

— По-късно. Ще имаме предостатъчно време. Ще се погрижа да имаме.

Толкова старателно намести всяка дума в изречението, че накара Сюзън да го прониже с поглед.

— Ти ли поемаш всичко? Ти ли си времето сега?

— Да.

— Но ти почти изцяло си човек!

— Какво от това?

Усмихваше се като баща си. Според Сюзън това беше благата и вбесяваща усмивка на бог.

— А какво има в стаите? — попита тя заядливо. — Знаеш ли?

— По един съвършен миг във всяка. Безброй.

— Не съм убедена, че наистина съществуват съвършени мигове. Може ли да се прибера у дома?

Лобсанг омота плат от расото около юмрука си и удари предната стъклена вратичка на часовника. Парчетата нападаха по земята.

— Когато се прехвърляме отвъд — заръча й той, — не спирай и не се оглеждай. Ще се разхвърчат стъкла.

— Ще се опитам да се скрия зад някой тезгях.

— Вероятно няма да са там.

— ПИСУК?

Смърт на мишките бе изтърчал върху кутията на часовника и надничаше весело отгоре.

— А с това какво да правим? — замисли се Лобсанг.

— _Това_ може и само да се погрижи за себе си. Никога не се тревожа за него.

Лобсанг кимна.

— Хвани ме за ръката.

Със свободната си ръка той стисна махалото и спря часовника.

В света се отвори синьозелена дупка.

Обратното пътуване беше несравнимо по-шеметно, но когато се оказа, че светът отново съществува, Сюзън падна във вода — кафява, тинеста и воняща на гнилоч. Тя изплува на повърхността въпреки съпротивата на полата си и зашляпа в плиткото, мъчейки се да открие къде е попаднала.

Слънцето беше като заковано за небето, във въздуха натежаваше влага, а само на няколко крачки от нея зееха ноздри.

Хипопотамите са големи и смешни, ако ги гледаш отдалеч. Отблизо са само големи.

Сюзън призова цялата сила на наследствения си смъртоносен глас, съчета го с целия си авторитет в класната стая и кресна:

— РАЗКАРАЙ СЕ!

Едрата твар зашляпа лудешки в стремежа си да се обърне на място, а Сюзън се отправи към брега. Нямаше твърда опора под краката си — водата се сливаше със сушата чрез наноси, тресавища, почернели корени на дървета и мочурища. Около нея кръжаха облаци насекоми и…

… калдъръмът беше кален под краката й, мъглата попиваше тропота на копита…

… и ледът напираше към мъртвите дървета…

… и Лобсанг улови ръката й.

— Намерих те.

— Ти току-що натроши историята — осведоми го Сюзън. — Направо я разби!

Хипопотамът я бе стреснал. За пръв път в живота си узна, че една уста може да побира такива количества лош дъх, грамадни зъби и дълбочина.

— Знам. Нямаше друг начин. Можеш ли да откриеш Лу Цзе? Известно ми е, че Смърт намира всяка жива твар, а щом ти си…

— Добре, де. Ясно — вкисна се Сюзън.

Протегна ръка напред и се съсредоточи. На ръката й се опря извънредно тежкият животомер на Лу Цзе.

— Той е само на няколкостотин крачки в онази посока — махна тя към една заледена пряспа.

— А аз знам кога да го търся — заяви Лобсанг. — Само на шестдесет хилядолетия от нас. Хайде…

Когато доближиха Лу Цзе, той невъзмутимо гледаше отдолу един колосален мамут. Под огромното космато чело очичките примижаваха от усилието да гледат, докато трите мозъчни клетки се спогодят дали натрапникът да бъде стъпкан или хванат с хобота и забит в земята. Първата клетка беше за стъпкването, втората гласува за хващането, а третата се заплесна в мисли за колкото се може повече секс.

В това време Лу Цзе питаше:

— Значи никога не си чувал за Първо правило?

Лобсанг излезе от въздуха до него.

— Трябва да вървим, Метачо!

Лу Цзе май не се учуди, че го вижда, но не се зарадва на намесата.

— Защо си толкова припрян, вундеркиндче? Владея напълно положението…

— А къде е дамата? — намеси се Сюзън.

— До пряспата — упъти ги метачът с палец през рамо. — Когато се дотътри този звяр, тя писна и си изкълчи глезена. Вижте, вече го изнервих…

Сюзън нагази в снега и издърпа Единна.

— Махаме се оттук — съобщи грубовато.

— Видях как му отсякоха главата! — запелтечи Единна. — И изведнъж се изтърсихме тук!

— Да, и това се случва — отбеляза Сюзън.

Единна я гледаше изцъклено.

— Животът е пълен с изненади.

Виждаше обаче колко е съкрушено създанието и се поколеба. Разбира се, беше от онези твари и само носеше… Е, поне в началото само бе носила тялото като един вид палто, но сега… Същото може да се каже за всекиго, нали?

Сюзън дори се бе питала дали човешката душа, ако не е свързана с тяло, не би се преобразила накрая в подобие на Ревизор. Призна честно, че същество като Единна, която с всяка минута все по-здраво се обвързваше със своята плът, е нещо като човек. Това обаче важеше и за Лобсанг. Впрочем и за самата Сюзън. Можеше ли да каже някой къде започва и къде свършва човешкото?

— Да вървим — подкани кротко. — Такива като нас трябва да се подкрепят взаимно.

Досущ като парчета стъкло, въртящи се из въздуха, отломките на историята се носеха, блъскаха и подминаваха в мрака.

Но имаше опорна точка. Вечно повтарящият се ден не изчезваше от долината на Ой Донг. В залата почти всички великански цилиндри бяха замрели, изчерпали цялото време. Някои бяха сцепени, други — стопени. Имаше и избухнали. Или изчезнали. Но един още се въртеше.

Големия Танда, най-старият. Чегърташе бавно върху базалтовата си основа, намотаваше време в единия си край и го размотаваше в другия и поддържаше съвършения ден, както някога бе повелил Уен.

Овнеблъс Ръкоздрав седеше сам-самичък в залата до въртящия се цилиндър, светеше му мъждукаща маслена лампа, а той начесто пускаше стиска лой върху основата.

Нещо изтрака в тъмата и той напрегна очите си. Наоколо се кълбеше пушек от препечен камък.

Драскане, после припламване на кибритена клечка.

— Лу Цзе, ти ли си?

— Надявам се да съм аз, Овнеблъс, но знае ли се напоследък? — Лу Цзе влезе в осветения кръг и седна. — Намират ти работа, а?

Ръкоздрав скочи възбудено.

— Беше страшно, Метачо! Всички са при Мандалата! По-ужасно е от Големия трясък! Парчета история са разпилени навсякъде, а ние загубихме половината цилиндри! Никога не ще успеем да…

— Стига, де. Виждам, че си имал тежък ден. И не ти достига сън, а? Слушай, аз поемам грижата. Ти върви да наваксаш малко с дрямката, бива ли?

— Мислехме, че си се изгубил в света и… — ломотеше монахът.

— Ама се върнах — потупа го по рамото Лу Цзе. — Знаеш онази нишичка зад ъгъла, където поправяте по-малките цилиндри, нали? Там са и наровете, където човек може да си полегне при спокойна нощна смяна, когато и две-три момчета стигат да наглеждат всичко, нали?

Ръкоздрав кимна гузно. Не очакваше, че Лу Цзе е научил за наровете.

— Иди да си починеш — отпрати го метачът. Загледа се в гърба му и добави тихо: — И ако изобщо се събудиш, май ще си най-празноглавият късметлия, когото познавам. Е, вундеркиндче? Сега какво ще правим?

— Ще възстановим всичко — излезе Лобсанг от сенките.

— Знаеш ли колко дълго се мъчихме предишния път?

— Да. — Лобсанг огледа съсипаната зала и тръгна към площадката. — Знам. Аз едва ли ще се забавя толкова.

— Жалко, че не го каза по-уверено — поклати глава Сюзън.

— Аз съм… почти сигурен.

Плъзна пръсти над шпулките по таблото.

Лу Цзе помоли с жест Сюзън да си мълчи. Умът на Лобсанг вече беше другаде и тя изведнъж се почуди какво ли пространство обхваща.

— Здравите… цилиндри… Можеш ли да ги превключваш?

— Ще покажа и на дамите как се прави — реши Лу Цзе.

Лобсанг пак се взря в шпулките и се обърна към Сюзън.

— Представи си пъзел с разхвърляни парчета. Но… аз имам много остър поглед за ръбчетата и ъгълчетата. Много остър. Всички парчета се местят. Но някога са били свързани и в самата им природа е да запазват спомена за тази връзка. Щом няколко бъдат разположени на мястото си, останалото ще е лесно. А, да… Представи си и че всички парчета са разпръснати из всички вероятни светове, размесват се случайно с късчета от други истории. Е, схващаш ли?

— Да… струва ми се.

— Добре. Защото ти изприказвах куп глупости. Нямат нищо общо с истината. Но това е лъжа, която можеш да… разбереш. Така си мисля. А после…

— Ще си отидеш — довърши Сюзън.

Не прозвуча като въпрос.

— Няма да ми стигнат силите да остана — промълви Лобсанг.

— Имаш нужда от сили, за да останеш човек ли? — учуди се Сюзън.

Не подозираше за надеждата, докато не я видя попарена.

— Да. Дори принудата да мисля в някакви си четири измерения е ужасно усилие за мен. Съжалявам. Трудно ми е и да задържа в съзнанието си представата за „сега“. Ти си мислеше, че съм преди всичко човек. Истината е, че преди всичко не съм… — Той въздъхна. — Ако можех да ти разкажа как виждам цялото… Толкова е красиво!

Лобсанг се зазяпа във въздуха над малките дървени шпулки. Нещо блещукате. Имаше сложни извивки и спирали, очертали се ярко в мрака.

Все едно гледаше детайлите на часовник, всяко колелце и пружинка старателно подредени в тъмата пред него. Разделени, подвластни на волята му, разбираеми… само че множество дребни, но важни частички се бяха търкулнали в ъглите на невъобразимо просторна стая. Ако си наистина прозорлив, ще познаеш къде са се сврели.

— Разполагаш само с около една трета от цилиндрите — стигна до ушите му гласът на Лу Цзе.

Лобсанг не го виждаше. Искрящата гледка запълваше всичко пред очите му.

— Да… вярно, но някога са били здрави.

Вдигна ръце и ги отпусна върху шпулките.

Сюзън се сепна от внезапно усилилото се чегъртане — редица след редица каменни колони се надигаха от праха и отломките. Стояха в строй като войници и от тях се сипеха парчетии.

— Свестен фокус! — кресна й отблизо Лу Цзе в грохота. — Пълни с време самите цилиндри! На теория е възможно, но нито веднъж не успяхме да го направим!

— Знаеш ли какво се кани да стори? — попита с вик тя.

— Ъхъ! Ще отмъкне излишното време от късчетата история, които са отишли много напред, и ще го натика в онези, които са прекалено изостанали!

— Като те слушам, изглежда лесно!

— Има само едно проблемче!

— Какво?

— Не може да стане! Заради загубите! — Лу Цзе щракна с пръсти, не знаеше как да обясни динамиката на времето на една непросветена. — Триене! Разсейване! Такива ми ти работи! С цилиндрите не се създава време, само се прехвърля…

Лобсанг изведнъж засия в синьо. Светлината затрепка над таблото и се понесе в дъги към всички Забавители. Плъзна по издълбаните в тях символи и полепна във все по-дебел слой като памук на вретено.

Лу Цзе се вторачи във въртящата се светлина и тъмния силует, почти загубил се в нея.

— … поне досега беше така — добави спокойно.

Цилиндрите се ускориха до работното си въртене, но сиянието ги пришпори още по-силно. Лееше се из залата в плътен нескончаем поток.

Пламъци облизваха основата на най-близкия цилиндър, тя грееше и от нея се изтръгваше вой на изтормозен камък.

Лу Цзе поклати глава.

— Ти, Сюзън, ще носиш вода с кофи от кладенците! А ти, госпожице Единна, ще вървиш подире й с паниците лой за смазване!

— Ами ти? — заяде се Сюзън, макар че вече бе грабнала две кофи.

— Аз ще се тревожа до полуда и тази работа хич не е за завиждане, повярвай ми!

Блъвна пара, замириса на горяща мазнина. Нямаше време за друго освен за търчане напред-назад между кладенците и съскащите основи. Всъщност времето не стигаше и за това.

Цилиндрите се въртяха ту на едната страна, ту на другата. Превключвателите бяха безполезни. Времето прескачаше между Забавителите в червени или сини дъги. Лу Цзе знаеше, че тази гледка би стреснала до обезумяване всеки опитен надзирател на залата. Приличаше на отприщен каскаден изблик, но личеше, че някой го контролира и изтъкава огромна нова картина.

Основите пищяха. Мазнината кипеше. Тук-там се виеха струйки дим. Но залата издържаше. Някой й помагаше да издържи, мислено се поправи Лу Цзе.

Минало и бъдеще струяха във въздуха. Метачът ги усещаше.

А на площадката сиянието обгръщаше Лобсанг. Той вече не докосваше шпулките. Бе прескочил на съвсем друго равнище и не използваше намесата на груби механизми.

„Укротител на лъвове…“ В началото има нужда от бичове, но някой ден, ако е способен, влиза в клетката и си служи само с глас и поглед. Само ако е способен — познава се по това, че след представлението излиза от клетката…

Прекъсна щъкането си между тътнещите редици, защото долови промяна в звука.

Един от най-големите цилиндри се въртеше по-бавно. Спря, докато Лу Цзе го наблюдаваше, и не се завъртя отново.

Лу Цзе хукна да намери Сюзън и Единна. Още три цилиндъра спряха, преди да ги види.

— Той успява! Елате!

Тримата се втурнаха към дъното на пещерата, където по-малките Забавители още се въртяха, но този ефект на доминото изпревари тримата тичащи. Когато стигнаха до цилиндърчетата от креда, едва свариха да видят как плавно спира и последното.

Настъпи тишина. Чуваше се само съскане на препържена лой и пукане на охладен камък.

— Свърши ли всичко? — попита Единна, изтри потното си чело с роклята и по кожата й полепнаха пайети.

Лу Цзе и Сюзън се обърнаха към сиянието в другия край на залата и се спогледаха.

— Не… ми… се… вярва… — запъна се Сюзън.

Лу Цзе кимна.

— Според мен тепърва ще…

Ивици зелена светлина се втурнаха между цилиндрите и увиснаха във въздуха като стоманени пръти. Ту проблясваха, ту гаснеха с гръм между колоните.

Темпото се забързваше. Трясъкът се сливаше в оглушителен шум. Ивиците грейнаха по-ярко, разпростряха се и запълниха ослепително пещерата…

И изчезнаха. Шумът секна толкова ненадейно, че тишината зазвъня.

Тримата се надигнаха нерешително.

— Това пък какво беше? — смънка Единна.

— Той май попромени някои неща — подхвърли Лу Цзе.

Цилиндрите бяха безмълвни, въздухът — горещ. Дим и изпарения се разстилаха под тавана.

А после, в отговор на вечната борба между хората и времето, цилиндрите започнаха да поемат натоварването.

Започна като нежен полъх. От най-малкия до най-големия те се завъртяха в своите мудни тежки пируети.

— Идеално — установи Лу Цзе. — Обзалагам се, че е нагласено почти толкова добре, колкото беше преди.

— Само „почти“? — промърмори Сюзън и избърса капките лой от бузите си.

— Той все пак отчасти е човек — напомни метачът.

Площадката беше празна. Сюзън не се изненада. Разбира се, сега той беше слаб. Разбира се, такъв труд би изцедил силите на всеки. Разбира се, той имаше нужда от отдих. Разбира се…

— Той си отиде — промълви тя безстрастно.

— Кой знае? — вдигна рамене Лу Цзе. — И в писанията е речено „Не се знае какво ще ти дойде до главата“.

Успокояващият тътен на Забавителите насищаше въздуха. Метачът долавяше потоците на времето. Освежаваха като морски бриз.

— Той натроши историята, а после я залепи — мърмореше Сюзън. — И болест, и изцеление. Нелепо е!

— Да, когато си в четирите измерения — вметна Единна. — Ако си едновременно в осемнадесет, всичко е изпълнено със смисъл.

— А сега, дами, ако не сте против, излезте през задната врата — предложи Лу Цзе. — Всеки момент тук ще дотичат разни хора и ще се почнат едни вълнения… Май ще е по-добре да не се навъртате наблизо.

— Ти как ще се оправиш? — попита Сюзън.

— Ще лъжа — сподели метачът. — Учудващо е, но много често помага.

… так

Сюзън и Единна излязоха през врата, врязана в скалите. Пътеката криволичеше между рододендроните излизайки от долината. Слънцето докосваше хоризонта. Беше топло, макар недалеч да имаше заснежени поля.

Сюзън поседна на един камък и зачака.

— Доста път има до Анкх-Морпорк — въздъхна Единна.

— Ще ни вземат оттук — обясни Сюзън.

Първите звезди вече се показваха в небето.

— Звездите са много хубави — сподели Единна.

— _Наистина_ ли го мислиш?

— Уча се. Хората вярват, че са хубави.

— Да, де, но понякога се взираш във Вселената си мислиш: „Хубаво, ами аз?“ И все едно чуваш как Вселената ти отговаря: „Ти пък какво искаш?“ — И Сюзън въздъхна. — Не можеш да се занимаваш с отделния човек, когато спасяваш света. Задължително е да си студенокръвен пресметлив гадняр.

— Ти като че цитираш чужди думи. Кой го каза?

— Една безнадеждна идиотка — промърмори Сюзън. Насили се да мисли за друго и подхвана: — Не очистихме всички. Все някъде има още Ревизори.

— Дреболия — невъзмутимо я увери Единна. — Виж слънцето.

— Какво да му гледам?

— _Залязва._

— Е?…

— Значи времето в света тече. А тялото иска своето, Сюзън. Скоро моите… моите бивши колеги, бягащи и сащисани, ще се уморят. И ще бъдат принудени да заспят.

— Да, ясно, но…

— Луда съм. Знам си го. В първите моменти ужасът беше неописуем. Би ли могла да ме разбереш? Да си представиш интелект на милиарди години в тяло, което е доскорошна маймуна, произлязла от някакъв гризач, той пък от дребен гущер? Хрумвало ли ти е какво може да изскочи необуздано от тази тъма?

— Какво се опитваш да ми обясниш?

— Те ще умрат насън.

Сюзън се замисли. Безброй милиони векове, прекарани в точно логично мислене… а после мътното минало на човека ти се стоварва наведнъж. Едва не ги съжали. Замалко.

— Но ти не си мъртва.

— Не съм. Май съм… различна. Сюзън, много е страшно да си различна. Ти таеше ли романтични надежди за онзи младеж?

Срещу внезапния въпрос не можеше да има защита. Но лицето на Единна не изразяваше нищо друго освен изнервена загриженост.

— Не — промърмори Сюзън.

За жалост Единна не бе вникнала в някои тънкости на човешкото общуване. Не знаеше кога тонът подсказва: „Зарежи тези приказки, иначе дано огромни плъхове те гризат денем и нощем.“

— Признавам, че изпитвах необичайни чувства КЪМ неговата… част, която беше часовникар. Понякога той се усмихваше и беше нормален. Исках да му помогна, защото беше много затворен в себе си и печален.

— Не е задължително да си признаваш такива неща! — рязко изрече Сюзън. — А и как научи думата „романтично“?

— Намерих си книги с поезия — почти срамежливо отвърна Единна.

— Виж ти… Никога не съм вярвала на поезията.

„И дано плъховете са исполински и прегладнели!“

— Стори ми се любопитна. Как е възможно отпечатани на страницата думи да имат такава мощ? За мен няма съмнение, че да бъдеш човек е твърде трудно и един живот не стига да се научиш — ТЪЖНО обобщи Единна.

Сюзън се смути. В края на краищата Единна не беше виновна, че е такава. Хората се учат, докато растат, сблъскват се с неща, за които никой не е написал правила. А Единна не бе имала време да порасне.

— Сега какво ще правиш?

— Измъчва ме едно чисто човешко желание.

— Е, ако има с какво да ти помогна…

Единна не бе научила, че и в такива думи не се влага особен смисъл.

— Благодаря ти. Да, има с какво да ми помогнеш.

— Ами… добре… само кажи…

— Желая да умра.

А откъм залеза в галоп препускаха неколцина конници.

Тик-так

В развалините догаряха огньове и осветяваха нощта. Повечето къщи бяха направо заличени, макар че Сото би предпочел думата „разпарчетосани“.

Седеше встрани и наблюдаваше бдително, поставил паничката за подаяния пред краката си. Естествено имаше далеч по-интересни и изтънчени похвати, ако един Монах на историята искаше да остане незабелязан. Сото обаче си избра паничката, откакто Лу Цзе го просвети, че хората просто не искат да видят онзи, който проси милостиня от тях.

Видя как спасителите извлякоха телата от къщата. Отначало помислиха, че един труп е ужасно обезобразен от взрива, но тялото се надигна и заяви, че е Игор, и то в чудесно състояние за един Игор. Разпозна и доктор Хопкинс от Гилдията на часовникарите, като по чудо останал невредим.

Сото обаче не вярваше в чудеса. Настрои се подозрително, защото съсипаната къща се оказа препълнена с портокали и доктор Хопкинс бръщолевеше как щял да извлича събраната в тях слънчева светлина. Пък и искрящото сметалце на монаха показваше, че се е случило нещо невъобразимо.

Реши да прати доклад и да чуе какво имат да му кажат момчетата от Ой Донг.

Взе си паничката и се запъти по задните улички към агентурната си база. Не се промъкваше. Пребиваването на Лу Цзе в града се бе оказало много поучително за повечето му жители, които имаха навика да нападат изневиделица. Хората в Анкх-Морпорк знаеха какво гласи Първо правило.

Е, досега. Три фигури налетяха тромаво от мрака. Ако Сото не се бе навел, размаханата тежка брадва щеше да му отнесе главата.

И с това бе свикнал, разбира се. Винаги се намираха хора, които имат нужда от повторно поучение. Не го затрудняваха толкова, че да не се справи с едно ловко цепене на времето.

Изправи се, готов да се измъкне, когато дебел кичур черна коса падна на рамото му, плъзна се по расото и тупна на земята почти безшумно. Погледът на Сото накара нападателите да отстъпят.

През червената пелена на яростта виждаше, че и тримата носят изцапани сиви дрехи, а на вид са още по-побъркани от типичните обитатели на тези улички. Приличаха на обезумели счетоводители.

Един посегна към паничката му.

Всеки спазва някакво условие в живота си, неизречен придатък към общоприетите правила — „ако много ми се прииска“, „ако никой не ме гледа“ или дори „ако първият бонбон е с нуга“. Столетия наред Сото вярваше в светостта на живота и абсолютната безполезност на насилието, но личното му условие гласеше „само не косата“.

Въпреки това беше готов да им даде шанс.

Те отскочиха, когато той запрати паничката и изскочилите остриета се забиха в дървената стена.

Паничката зацъка.

Сото се втурна по уличката, свърна вихрено зад ъгъла и чак тогава кресна:

— Залегнете!

Уви, за Ревизорите се оказа фатален фактът, че той закъсня с нищожна частица от секундата…

Тик-так

Лу Цзе се трудеше в своята Градина на петте изненади, когато въздухът заискри, надроби се и образува фигура пред него.

Лобсанг стъпи на пътеката. Момчето носеше черно расо, избродирано със звезди. Дрехата се диплеше в безветреното утро, сякаш собственикът й стои насред буря. Лу Цзе допускаше, че донякъде е така.

— Пак ли си тук, вундеркиндче?

— В известен смисъл не съм си отивал — отвърна Лобсанг. — При теб всичко ли се подреди добре?

— Ти не знаеш ли?

— Бих могъл да науча. Но част от мен иска да се придържа към традицията.

— Е, игуменът прелива от подозрения, а и плъзнаха разни смайващи слухове. Не се разприказвах. Пък и какво ли знам аз, обикновеният метач?

Лу Цзе пак насочи вниманието си към болното насекомо. Преброи мислено до четири, преди да чуе думите на Лобсанг.

— Моля те… Непременно трябва да знам това. Според мен петата изненада си ти. Прав ли съм?

Лу Цзе склони глава встрани. Тихият шум, с който бе свикнал дотам, че не го чуваше, изведнъж се промени.

— Всички цилиндри размотават време. Усещат, че си тук, момко.

— Няма да се застоявам, Метачо. Моля те…

— Искаш само да научиш малката ми изненада?

— Да. Знам почти всичко друго.

— Но сега ти си времето. Каквото и да ти кажа в бъдеще, ти го знаеш още сега, нали?

— Отчасти съм и човек. И искам да остана отчасти човек. Значи ще нарушавам поредността. Моля те…

Лу Цзе въздъхна и се загледа в цъфтящите череши.

— Когато ученикът е способен да победи учителя, нищо не бива да остане скрито от него. Помниш ли?

— Да.

— Чудесно. В момента Желязното доджо би трябвало да е свободно.

Лобсанг не скри учудването си.

— Ъ-ъ… Желязното ли? Не е ли онова с метални шипове навсякъде по стените?

— Да. И по тавана. Влезеш ли, все едно си попаднал в обърнат наопаки таралеж.

Лобсанг се втрещи.

— Но то не е за тренировки! Правилата гласят…

— За същото говоря — кимна Лу Цзе. — И аз казвам, че ще отидем точно там.

— Тъй ли…

— Добре е, че не възразяваш. Оттук, момко.

Където стъпеха, от дърветата падаха цветчета като дъжд. Влязоха в манастира и минаха по познатия път.

Така стигнаха до Мандалата и пъстрият пясък се надигна в спирала, подскочи като кученце да посрещне своя господар. Лу Цзе чуваше виковете на монасите зад гърба си.

Такива новини се разнасяха из долината като мастило във вода. Стотици монаси, послушници и метачи се помъкнаха подире им в същинска опашка на комета.

А над тях се сипеше виелица от бели цветчета.

Накрая Лу Цзе застана пред грамадната, кръгла, метална врата на Желязното доджо. Резето бе поставено пет метра над земята. Който нямаше работа вътре, не биваше да влиза.

Метачът кимна на бившия си ученик.

— Ти отвори. Аз не мога.

Лобсанг го погледна в очите и се взря в резето. След това притисна длан към вратата.

Изпод пръстите му плъзна ръжда. Червени петна избиха по древния метал. Вратата започна да се рони. Лу Цзе мушна с пръст и падна парче рохкаво желязо.

— _Бишкитка!_

Тълпата се раздели на две. Дотича старшият помощник, понесъл на ръце игумена.

— Какво става… бишкитка!… тук? Кой е… смешен човек!… този, Метачо? Цилиндрите в залата направо танцуват!

Лу Цзе се поклони.

— Той е времето, преподобни, точно както предполагахте. — Без да се изправя, изгледа косо Лобсанг и му изсъска: — Поклони се!

Лобсанг се озадачи.

— _И сега ли_ съм длъжен да се покланям?

— Поклони се, иначе ще видиш ти! Прояви дължимото уважение! Още си мой ученик, докато не те освободя!

Стъписаният Лобсанг се поклони.

— И защо ни посещаваш в нашата долина извън времето? — попита игуменът.

— Искам да… да науча Петата изненада…

— … преподобни… — подсказа Лу Цзе.

— … преподобни.

— Навестил си ни само за да научиш една от малките хитрости на метача?

— Да… преподобни.

Монасите зяпнаха Лобсанг. Игуменът се усмихна ангелски.

— И ние би трябвало да се поучим от теб. Доколкото знам, никой от нас не можа да измъкне от него тайната. Но… това е Желязното доджо. В него важат строги правила! Двама влизат, но само един излиза!… Дай ми слонче!… Разбираш ли?

— Но аз не съм искал да…

Метачът заби лакът в ребрата на Лобсанг.

— Започни с „преподобни“!

— Но аз никога не съм…

Този път шамар изплющя по врата на Лобсанг.

— Не можеш да се откажеш! — натърти Лу Цзе. — Твърде късно е, вундеркиндче! Преподобни, ученикът ми разбира.

— _Ученик_ ли, Метачо?

— О, да, преподобни. Остава мой ученик, докато аз не реша да го освободя.

— Нима?… Бишкитка!… Тогава нека влезе. И ти с него, Метачо.

— Аз само помолих… — започна Лобсанг.

— Влез вътре! — изрева Лу Цзе. — Да ме посрамиш ли искаш? Да си помислят хората, че на нищо не съм те научил?

Желязното доджо наистина представляваше купол, осеян с шипове като дълги игли. Десетки хиляди покриваха кошмарните стени.

— Кому е щукнало да го построи? — промърмори Лобсанг.

— Тук човек се учи на дисциплина. Прибързаността понякога е още по-опасна за нападащия, отколкото за нападнатия, както може би и ти ще се убедиш. Поставям едно условие тук сме само хора. Съгласен ли си?

— Разбира се, Метачо. Тук сме само хора.

— И без номера.

— Добре, без номера. Но…

— Ще се бием или ще бърборим?

— Но щом само единият от нас ще излезе, значи трябва да те убия…

— Или аз теб. Такова е правилото. Хайде да започваме.

— Не знаех!

— Животът е като указания на кутия с овесени ядки — по-благоразумно е да ги прочетеш предварително. Сега сме в Желязното доджо, вундеркиндче!

Лу Цзе се поклони. Лобсанг вдигна рамене и също се поклони.

После разпери ръце и бавно се издигна във въздуха.

— Нали се уговорихме без номера? — заяде се Лу Цзе.

— Да, Метачо — потвърди Лобсанг, увиснал насред залата. — Но веднага се сетих, че не бива да забравям Първо правило.

— Аха! Похвално. Научил си нещо!

Лобсанг се понесе към него.

— Не би повярвал какво видях след последната ни среща. Светове в други светове като онези кукли, които изработват в Юбервалд. Чух музиката на годините. И знам повече, отколкото успявам да проумея. Но не знам Петата изненада. Тя е някакъв фокус… или изпитание.

— Всичко е изпитание — напомни Лу Цзе.

— Тогава ми покажи Петата изненада и аз няма да ти сторя зло.

— Обещаваш ли?

— Обещавам — тържествено повтори Лобсанг.

— Чудесно. Достатъчно беше да попиташ — ухили се до ушите Лу Цзе.

— Моля?! Вече те питах, но ти отказа да ми отговориш!

— Трябва да попиташ в подходящия момент, вундеркиндче.

— Сега ли настъпи той?

В писанията е речено „Най-добрият момент е сегашният“. Ето я и Петата изненада!

Бръкна под расото си.

Лобсанг го доближи още малко.

Метачът извади евтина карнавална маска — уродливи очилца, залепени на огромен розов нос и с пищни черни мустаци отдолу.

Лу Цзе си я сложи на лицето и размърда уши.

— Бау!

— Какво?…

— Бау! — повтори метачът. — Не съм казвал, че изненадата е особено интересна, нали?

Лобсанг се разсмя. Усмивката на Лу Цзе стана още по-широка. Лобсанг се разкикоти и отмалял стъпи на рогозката.

Ударите се посипаха сякаш от нищото — по корема, по тила, по кръста. След миг краката му загубиха опора. Просна се възнак и Лу Цзе го притисна на пода в позата на Възседнатата риба. Единственият начин да се измъкне беше да си извади ръцете от раменете.

Скритите зад стените зрители въздъхнаха шумно.

— _Дежа-фу!_

— Как тъй? — изломоти Лобсанг в рогозката. — Нали никой от монасите не владее дежа-фу?

— Защото не съм ги учил! — натърти Лу Цзе. — Ще обещаваш да не ми сториш зло, а? Много благодаря! Предаваш ли се?

— Не си споменавал, че ти го владееш!

— Ако ще да съм стар, не съм изкуфял! — кресна метачът. — Да не мислиш, че ще се изтърва за този номер?

— Не е честно…

Устните на метача се озоваха на сантиметър от едното ухо на Лобсанг.

— На кутията не пишеше „честно“, момко. Но ти можеш да победиш, ясно ти е. Превърни ме в прах, какво ти струва? Нима бих могъл да спра времето?

— Не мога!

— Тоест не искаш. Е, предаваш ли се?

Лобсанг усещаше, че някои части от тялото му не издържат. Раменете му горяха. „Мога да се освободя от тялото. И наистина нищо не ми пречи да го превърна в прах с една кратичка мисъл. И да загубя. Аз ще изляза, той ще е мъртъв И ще ме е победил.“

— Не се притеснявай, момко — кротко изрече Лу Цзе и го пусна. — Забравил си Деветнадесето правило: „Никога не забравяй Първо правило!“ И трябваше да се замислиш защо поначало има Първо правило. — Метачът се изправи и продължи: — Но ти, общо взето, се представи задоволително и като твой наставник без колебание те препоръчвам за достоен да носиш жълтото расо. — Сниши глас. — Всички онези зяпачи видяха как победих времето, страхотно ще си украся биографията. А Първо правило ще е на почит.

— Метачо, но нали само един от нас може да излезе? — усъмни се Лобсанг, разтривайки раменете си.

— Тъй ли било? Самото участие в играта променя правилата. А аз казвам да вървят по дяволите.

Ръцете на мнозина монаси избутаха останките от вратата.

— _Бишкитка!_

— Според мен игуменът охотно ще ти връчи жълтото расо — предположи Лу Цзе. — Само не се сърди, ако го нацапа с лиги.

Излязоха на дългата тераса заедно с всички обитатели на Ой Донг.

По-късно Лу Цзе си мислеше, че церемонията беше твърде необикновена. Игуменът не се развълнува излишно, защото на малките деца им е все едно върху кого повръщат. Освен това Лобсанг беше господар в дълбините на времето, но игуменът беше повелител на долината и уважението трябваше да бъде взаимно.

Връчването на расото обаче се оказа най-трудният момент.

Лобсанг отказа да го приеме. Наложи се старшият помощник да попита за причината сред плъзналия в тълпата шепот.

— Не съм достоен, господине.

— Но, гос… Лобсанг Лъд, всички чухме как Лу Цзе обяви, че времето ти като ученик е завършило.

Лобсанг се поклони.

— Тогава ще приема метлата и расото на метач, господине.

Този път сякаш цунами се стовари върху множеството. Някои ахнаха, други се засмяха смутено. А метачите, на които бяха позволили да прекъснат работата си, за да гледат, наблюдаваха напрегнато и мълчаливо.

Старшият помощник облиза своите внезапно пресъхнали устни.

— Но… вие… сте въплъщение на времето…

— В тази долина, господине — твърдо отсече Лобсанг, — съм достоен да бъда метач.

— Има ли церем… връчваме ли на метачите… — мънкаше старшият помощник.

Лу Цзе се показа иззад гърба му.

— Разрешете да ви улесня, ваше помощничество.

— Лу Цзе? А-а… ъ-ъ… е-е… да…

— Мога да донеса почти ново расо, господине, и нека момчето вземе старата ми метла, ако ми подпишете нареждане да получа нова от склада.

Старшият помощник се хвана за думите му като удавник за сламка.

— Да, бъди така добър…

Лу Цзе се стрелна отзивчиво и недоловимо за окото, като слиса онези, които си въобразяваха, че го познават.

Дотърча с метлата и расото, избеляло и изтъняло от усърдното търкане в камъни и изплакване в реката.

— Ъ-ъ… а-а… благодаря ти… а има ли специална церемония за… за…

— Съвсем простичка, господине. Няма канонично утвърдени слова. Обикновено казваме: „Ето ти расото, пази го, защото е собственост на манастира.“ А за метлата добавяме: „Вземи си метлата и се грижи за нея, а загубиш ли я, ще бъдеш глобен. И не забравяй, че метлите не растат по дърветата.“

— Ъ-ъ… а дали игуменът…

— О, не, немислимо е игуменът да връчи метлата и расото на един метач — припряно се намеси Лобсанг.

— Лу Цзе, тогава кой… а-а… е-е…

— Ваше помощничество, обикновено ролята се пада на старшия метач.

— А? Дали по някакво щастливо стечение на обстоятелствата ти не си…

Лу Цзе се поклони пъргаво.

— _О, да_, господине.

Старшият помощник, още подмятан от вълните на безпомощност, сякаш зърна сушата. Грейна в налудничава усмивка.

— Питам се… питам се… ще бъдеш ли любезен да… да…

— С удоволствие, господине. — Лу Цзе се завъртя на пети. — Веднага ли?

— Да, да, моля те!

— Както кажете. Лобсанг Лъд, крачка напред!

— Слушам, Метачо!

Лу Цзе му подаде износеното расо и овехтялата метла.

— Метла! Расо! Не ги губи, не сме червиви от пари!

— Приемам ги с благодарност. За мен е чест — промълви Лобсанг.

Поклони се. Лу Цзе също се поклони. Щом главите им се събраха, метачът изсъска:

— Голяма изненада!

— Благодаря.

— Изпипано, както се полага на мит. Просто плаче да бъде вписано в свитъците, ама малко намирисва на самодоволство. Повече не пробутвай такива номера.

— Добре.

Изправиха се.

— И… какво следва? — смотолеви старшият помощник.

Беше съкрушен и го съзнаваше. Вече нищо нямаше да бъде както досега.

— Ами нищо особено — отвърна Лу Цзе. — Метачите се захващат с метенето. Ти започни от тази страна, момко, а аз — от онази.

— Но той е самото време! — завайка се старшият помощник. — Синът на Уен! За толкова неща бихме искали да го питаме!

— За толкова неща не бих искал да ви отговоря — засмя се Лобсанг.

Игуменът опръска със слюнки ухото на старшия помощник, който се примири.

— Разбира се, не ни се полага да ви разпитваме.

— Не ви се полага — потвърди Лобсанг. — Предлагам да се заемете с извънредно важните си дела, защото трябва да вложа цялото си усърдие в метенето на тази тераса.

Старшите монаси трескаво дадоха нареждания с жестове и обитателите на манастира с голямо нежелание се разпръснаха.

— Ще ни зяпат от всяко местенце — смънка Лу Цзе.

— Непременно — съгласи се Лобсанг.

— Е, кажи как се развиват нещата?

— Много добре. И майка ми е щастлива. Ще се оттегли на отдих с баща ми.

— Какво?! В нещо като къщичка в провинцията?

— Не е точно така, но има прилика.

Минута-две се чуваше само шумоленето на метлите.

После заговори Лобсанг:

— Лу Цзе, аз знам, че на ученика подобава да поднесе скромен дар на учителя си, когато времето на учението завърши.

— Може и така да е — изопна гръб Лу Цзе, — но не се нуждая от нищо. Имам си рогозката, паничката и Пътя.

— Всеки копнее за нещо.

— Ха! Не позна, вундеркиндче. Аз съм на осемстотин години. Отдавна оставих копнежите зад гърба си.

— Брей… Колко жалко. Надявах се да измисля нещо. — Лобсанг също се изправи и нарами метлата. — Както и да е. Трябва да тръгвам. Има още много работа.

— Убеден съм, че има. Не се съмнявам. Например земята под дърветата. И докато не съм забравил, вундеркиндче… Върна ли метлата на онази вещина?

Лобсанг кимна.

— Да речем… че възстанових положението. Но е доста по-нова отпреди.

— Ха! — Лу Цзе събра с метлата още опадали цветчета. — Просто така, значи. Колко лесно било за крадеца на време да изплати дълговете си!

Лобсанг явно долови укора и заби поглед в краката си.

— Е, признавам, може и да не съм изплатил всички дългове…

— Нима?

Лу Цзе като че разглеждаше с интерес дръжката на своята метла.

— Но когато се налага да спасяваш света, не можеш да мислиш само за един човек, защото и той е част от света — продължи Лобсанг.

— Я гледай… Наистина ли го мислиш? Момко, наслушал си се на твърде чудновати лафове.

— Но сега имам време — сериозно сподели Лобсанг — И се надявам тя да ме разбере.

— Направо ще се шашнеш какво е готова да разбере една дама, ако намериш верните думи — утеши го Лу Цзе. — Желая ти сполука, момко. Все пак не се справи зле. А и нали в писанията е речено „Най-добрият момент е сегашният“?

Лобсанг му се усмихна и изчезна.

Лу Цзе продължи да мете. И не след дълго се засмя. Ученикът поднася дар на учителя, а? Сякаш времето можеше да му даде нещо…

Спря, озърна се и се разкикоти гръмко.

Над главата му с всяка секунда съзряваха череши.

Тик-так

На място, което не съществуваше доскоро, а и в момента го имаше с една-единствена цел, лъщеше гигантски казан.

— Петдесет хиляди литра лек крем с есенция от теменужки, разбъркан с тъмен шоколад — похвали се Хаос. — Има и слоеве лешников крем с пълномаслена сметана, както и области с мек карамел за изискано удоволствие.

— ЗНАЧИ… ТВЪРДИШ, ЧЕ ТОЗИ КАЗАН БИ МОГЪЛ ДА СЪЩЕСТВУВА НЯКЪДЕ В НАИСТИНА БЕЗКРАЙНОТО „НАВСЯКЪДЕ“, СЛЕДОВАТЕЛНО В МОМЕНТА СЪЩЕСТВУВА ТУК? — пак попита Смърт.

— Самата истина — потвърди Хаос.

— НО ВЕЧЕ НЕ СЪЩЕСТВУВА ТАМ, КЪДЕТО БИ ТРЯБВАЛО ДА БЪДЕ.

— Не е така. В момента трябва да бъде тук. Изчисленията изобщо не ме затрудниха.

— НИМА? ИЗЧИСЛЕНИЯ… — пренебрежително изсумтя Смърт. — ОБИКНОВЕНО СЕ ЗАДОВОЛЯВАМ С ПРОСТОТО ИЗВАЖДАНЕ.

— Освен това шоколадът изобщо не е рядък материал — оправда се Хаос. — Има цели планети, обвити в шоколад.

— СЕРИОЗНО?!

— Ами да.

— БИХ ПРЕДПОЧЕЛ — натърти Смърт — ТОЗИ ФАКТ ДА НЕ СТАНЕ ВСЕИЗВЕСТЕН. — Върна се при Единна, която чакаше в мрака. — НЕ Е НЕОБХОДИМО ДА ГО ПРАВИШ.

— А какво друго да избера? Предадох себеподобните си. И вече съм отвратително луда. Никъде и никога няма да съм на мястото си. А да остана тук ще бъде непоносима мъка.

Тя се взря в шоколадовата бездна.

После смъкна роклята си. Откри с изумление, че това я притесни, но се изправи надменно.

— Лъжица! — изрече властно и величествено протегна дясната си ръка.

Хаос с подчертано усърдие доизлъска сребърния черпак и й го подаде.

— Сбогом — промълви Единна и добави към Смърт: — Моля те, предай най-добрите ми пожелания на твоята внучка.

Отстъпи няколко крачки, засили се и скочи в безупречна дъга.

Шоколадовата повърхност я погълна почти беззвучно. Двамата зрители изчакаха ленивите мазни вълнички да се слегнат.

— Една дама, която знаеше що е стил — отбеляза Хаос. — Жалко…

— ДА. И АЗ СИ ГО ПОМИСЛИХ.

— Е, беше ми приятно… допреди тази случка. Време е да си вървя — заяви Хаос.

— ПАК ЛИ ЩЕ РАЗНАСЯШ МЛЯКОТО?

— Хората разчитат на мен.

Смърт го изгледа с уважение.

— ЩЕ БЪДЕ… ИНТЕРЕСНО ОТНОВО ДА СИ СРЕД НАС.

— Ъхъ. Няма спор. Ти няма ли да тръгваш?

— ЩЕ ПОЧАКАМ ТУК ОЩЕ МАЛКО.

— Защо?

— ЗА ВСЕКИ СЛУЧАЙ.

— Аха…

— ИМЕННО.

След няколко минути Смърт пъхна ръка под наметалото си и извади животомер — толкова малък и лек, че би могъл да принадлежи на кукла. Обърна се.

— Но… нали умрях? — промълви Единна.

— ДА. ТОВА Е СЛЕДВАЩАТА ЧАСТ…

Тик-так

Ема Робъртсън седеше в класната стая, бърчеше чело и гризеше молива си. После се впусна да пише бавно, но с решимостта на човек, споделяш велика тайна.

Утидохме в Ланкър където има вещици те са мили и утглеждат билки. Срещнахме една вещицъ беше много весила и ни пя за един таралеш имаше трудни думички. Джейсън утиде да ритне котарака ама той го подгони и го накара да се качи на дърво. Вече знам многу за вещиците — те нямат бръдавици и не ядат хора ами са като мойта баба само че тя не знае трудни думички.

Зад своето бюро Сюзън си отпускаше душата. Гледката на наведените над тетрадките главици не може да се сравни с нищо. Прозорливата учителка се възползва от всяка възможност, а посещението при госпожа Ог се оказа много поучително. Дори в излишък.

Класна стая, в която цари ред и тишина, си има присъщите миризми на подострени моливи, боички, отдавна починало насекомо, лепило и — разбира се! — лекия аромат на Били.

Срещата й с нейния дядо не беше лека и за двамата. Тя му се разфуча, че е крил толкова неща от нея. Естествено той отрече. Кажеш ли на хората какво съдържа бъдещето, то вече няма да го съдържа. Логично. То се знае. За съжаление Сюзън мислеше предимно логично. Отново се върнаха към напрегнатите и възхладни отношения, в които прекарваха почти цялото си време. Мъничкото им семейство се крепеше на разногласията. Тя умуваше дали това не е най-нормалното състояние на едно семейство. А когато ножът опре в кокала (благодаря за полезните поговорки, госпожо Ог!), отново ще разчитат един на друг, без да се замислят. Иначе ще внимават да не си пречат взаимно.

Не бе виждала Смърт на мишките наскоро. Не смееше да се надява, че е мъртъв. Впрочем досега това не го бе възпирало.

Така се подсети за нещото под капака на бюрото. Сюзън строго забраняваше храненето през учебните часове и се придържаше към възгледа, че щом има правила, те важат и за нея. Иначе са обикновена тирания. Но дали правилата не съществуват, за да помислиш добре, преди да ги нарушиш?

Между книгите и контролните беше скрита половин кутия от най-евтината бонбониера на „Хигс и Микинс“.

Изобщо не се затрудни да повдигне капака и да пъхне ръка, без да променя подобаващото си изражение на учителка. Търсещите пръсти напипаха шоколад сред хартийките и я осведомиха, че е хванала проклет бонбон с нуга. Но тя не се поколеба. Животът е суров. Понякога ти се пада нуга.

Побърза да вземе ключовете и да отиде при шкафа с помощните материали. Надяваше се, че походката й е на човек, наумил си да провери моливите. В края на краищата не се знае какво става с тези моливи. Редно е да ги държиш под око.

Вратичката на огромния шкаф щракна зад нея и само светлината, процеждаща се през пролуката, разсейваше сумрака. Тя пъхна бонбона в устата си и затвори очи.

Леко картонено стъргане я принуди да ги отвори широко. Капаците се издигаха плавно над кутиите със златните и сребърните звезди.

Звездите се изсипаха и полетяха из сенките в шкафа, грейнаха лъчезарно — истинска миниатюрна галактика.

Сюзън ги погледа и отсече:

— Добре, привлече вниманието ми, който ще да си ти.

Е, това възнамеряваше да каже. Но странната лепкавост на бонбона с нуга й позволи да произнесе „Обе, ивлее нимаието ми, ойто и да ши“.

По дяволите!

Звездите обикаляха в спирала около главата й, а в шкафа се спусна космически мрак.

— Ако ши ти, Шмърт на мишките!… — предъвка тя.

— Аз съм — обади се Лобсанг.

Тик-так

Дори бонбон с нуга не е пречка да изживееш съвършен миг.

Информация за текста

© 2001 Тери Пратчет

© 2003 Владимир Зарков, превод от английски

Terry Pratchett

Thief of Time, 2001

Сканиране: Galimundi, 2009 г.

Разпознаване и редакция: Dave, 2009 г.

Издание:

Тери Пратчет. Крадец на време

ИК „Вузев“ — „Архонт-В“, 2003

Свалено от „Моята библиотека“ [http://www.chitanka.info/lib/text/14626]

Последна редакция: 2009-11-11 15:00:00

1

Освен в извънредно малките вселени.

2

Предимно с много големи надуваеми топки в ръце.

3

Едно твърде надценявано забавление.

4

Пределната вещица си изкарва прехраната, като постоянно стъпва по пределите между живота и смъртта, светлината и мрака, доброто и злото, освен това (което е най-опасно) между днешния и утрешния ден.

5

Въпреки това използват вилици или поне представата за вилици. Както би казал философът, дори да приемем, че не съществува лъжица, остава въпросът защо имаме представата за супа.

6

Следва и продължението на историята. Послушникът, който възразил, че това било „някакво си олтарче на метач“, избягал от храма. Мълчаливият останал метач до края на живота си. А ученикът, който бързо прозрял неизбежната насока на историята, след няколко месеца усърдно метене и неспирни душевни терзания отишъл при Лу Цзе, коленичил и помолил да му бъде показан Правият път. Метачът без бавене го отвел в доджото на Десети джим, където има страховити устройства за обучение с множество назъбени остриета от рода на „клонг-клонг“ и „ау-леле“. Както гласи историята, Метачът отворил шкафче в дъното на залата, извадил метла и изрекъл тези слова: „Едната ръка тук, а другата — там, ясно? Никой не хваща правилно. Мети равномерно и плавно, така метлата ще върши почти цялата работа вместо теб. Никога не се опитвай да местиш с метене голяма купчинка боклук, така ще събираш по два пъти прахоляка. Използвай мъдро лопатката и помни — в ъглите с малка метличка.“

7

Една от причините за въпросния навик беше храната, поднасяна в клубовете. Там джентълменът можеше да се наслади на всички тежки и безвкусни гозби, с които бе свикнал още от училищния пансион. Витамините оставаха за съпругите.

8

Много по-трудно е, отколкото да виждаш несъществуващи неща, което всеки умее.

9

Вярно е. Шоколадов бонбон, който не сте искали да изядете, не се брои за шоколад. Това откритие е от същия дял на кулинарната физика, който е установил, че храната, изядена докато ходите, не съдържа никакви калории.

10

Уместно не поради конкретна причина, а по принцип. Някои неща са уместни, други — не. Един Игор върши само уместните неща.

11

Всеки Игор е лоялен, но нито един Игор не е тъп. Работата си е работа. Ако господарят вече не се нуждае от услугите ти, например защото разгневените селяни са му забили кол в сърцето, време е да си потърсиш ново поприще, преди да решат, че другият кол е за теб. Един Игор без никакво бавене проучва тайните изходи от замъка и знае кога да си приготви пътната торба. Някой от прадедите в рода е казал: „Ние ли трябвало да умрем? Моля? Къде е напишано «ние»?“

12

Вероятно е уместно да отбележим, че на никой Игор злото не му е присъщо поначало. Той обаче не си позволява да съди околните. Предполага се, че е така, защото ако работиш за върколаци, вампири или хора, смятащи хирургията не за наука, а за авангардно изкуство, и започнеш да ги съдиш, не би ти останало време да свършиш никаква работа.

13

Всяко общество изпитва потребност от подобен боен вик, но рядко се случва да го използва в най-неподправения му пълен вариант: „Помнете жестокостите, които извършиха срещу нас миналия път, защото с тях ще оправдаем своите жестокости днес! И така нататък в същия дух! Ура!“

14

Йети от планините Овнерог, където магическото поле на Диска с толкова силно, че е втъкано в самата местност, са сред малкото същества, които управляват личното си време и извличат от това генетични изгоди. Постигат един вид телесно ясновидство — откриваш какво ще те сполети, като позволяваш да те сполети. Ако се сблъска с опасност или рискува да си навлече смъртта, всеки Йети запазва живота си до момента и продължава нататък с изострено будно внимание. Утешава го увереността, че докара ли си белята, ще се събути в съхранения момент и това е особено важно! — ще помни неприятностите, които току-що са му се стоварили, но няма да се случат, защото следващия път няма да се прави на слабоумник. Изобщо не е чак такъв парадокс, защото след като събитието настъпи, оказва се, че не го е имало. В действителност съществува единствено споменът в главата на йети, но той може да се тълкува като извънредно точно предчувствие. Причинените от този похват дребни разбърквания във времето направо се губят сред чупките, хлътванията и възлите, оставяни от другите живи твари.

15

Макар и не изискан.

16

И това се случва с речника на човек, който дори замалко е възпитавал малки деца.

17

Защото понякога достига двайсетина долара на килограм.

18

Ако живеете в страна, където традиционно приготвената майонеза е на почит, не питайте. Заради душевния си покой.

Content

Тери Пратчет
Крадец на време

Информация за текста

1