Тери Пратчет

Пощоряване[1]

Пролог — Преди 9000 години

Флотилиите на мъртвите кръстосваха света по подводни реки.

Почти никой не знаеше за тях. Макар че на теория това нещо е лесно за разбиране. А именно: морето е, в крайна сметка, в много отношения само една по-мокра форма на въздуха. А, както е известно, въздухът е толкова по-гъст, колкото по-ниско слезеш и толкова по-разреден, колкото по-високо се издигнеш. Следователно, когато някой разнебитен от бурята кораб се разбие и запотъва, по някое време ще достигне дълбочина, където водата ще е достатъчно плътна за да спре потапянето му. Така че, накратко, той престава да потъва и оттук нататък се носи по подводната повърхност, толкова дълбоко, че бурите вече не могат да го достигнат, но все пак далеч над океанското дъно.

Там е спокойно. Мъртвешки спокойно.

Някои от разнебитените кораби още имат такелаж, на някои са им останали и платна. Немалко имат дори и екипаж, оплетен в такелажа или вързан за руля.

Но пътуването им си продължава, без цел и посока, без изглед да достигнат пристанище, защото под повърхността на океана има течения, така че мъртвите кораби с екипажите им от скелети си плават по света, над потопени градове и между потънали планини, докато не прогният и не ги изядат червеите и не се разпаднат.

Понякога от кораба ще падне котва, надолу, надолу, чак до мрачната, студена и безметежна бездна на дъното, и ще смути вековния покой като вдигне облаче тиня.

Една за малко не удари Ангамарад, който седеше и гледаше реещите се високо над главата му кораби. Той я запомни, защото беше единственото наистина забавно събитие за девет хиляди години.

Пролог — Преди един месец

Има една… болест, която понякога хващат щраксаджиите. Тя прилича на болестта, известна като „калентура“, сполетяваща някои моряци, които след няколко седмици безветрие под безпощадното слънце, внезапно решават, че корабът е заобиколен от зелена морава и прескачат през борда.

Е, на щраксаджиите пък понякога им хрумваше, че могат да летят.

От една от големите семафорни кули до друга имаше по около осем мили, а като се изкачиш на самия й връх, се озоваваш на близо петдесет метра над земята. Разправят, че ако работиш там твърде дълго без шапка, току-виж кулата ти се сторила по-висока, а съседната кула по-близка и може да си помислиш, че като нищо можеш да скочиш от едната на другата, или пък да яхнеш невидимите съобщения сновящи между кулите, вероятно можеш да си помислиш, че си съобщение. Може би, както казват някои, това не е нищо повече от смущение в мозъка, причинено от вятъра в такелажа. Никой не знаеше със сигурност. Хора, които тръгват да се разхождат по въздуха на сто и петдесет стъпки височина, обикновено не споделят преживяванията си впоследствие.

Кулата плавно се клатеше от вятъра, но в това нямаше нищо нередно. В тази кула имаше много нововъведения. Тя впрягаше вятъра да задвижва механизмите й, гънеше се вместо да се прекършва и изобщо се държеше не толкова като крепост, колкото като дърво. Можеше да бъде сглобена почти цялата на земята и после да бъде издигната за няма и час. Погледнеш я и виждаш изящество и красота. А благодарение на новата система от кепенци и разноцветните лампи тя можеше да предава съобщения четири пъти по-бързо от старите кули. Най-малкото, щеше да може само веднъж да се доизкосурят още шепа досадни подробности…

Младият мъж се изкатери пъргаво до самия връх на кулата. През по-голямата част от пътя го обгръщаше лепкава сива утринна мъгла, и в следващия момент ето, че се издига огрян от сияйна слънчева светлина, а мъглата се простира под него чак до хоризонта, като море.

Той изобщо не обърна внимание на гледката. Никога не беше мечтал да лети. Това, за което мечтаеше той, бяха механизми и как да направи нещата да работят още по-добре от преди.

Точно сега искаше да разбере причината, поради която кепенците от новия модул пак бяха заяли. Той смаза плъзгачите, провери опъна на жиците и се океси надолу в свежия въздух за да провери самите кепенци. Това не беше много редно да се прави, но всеки линейчик знаеше, че няма друг начин да се оправят нещата. Да не говорим, че е напълно безопасно, стига да…

Нещо изщрака. Той се озърна и видя, че карабинерът на обезопасителното му въже се въргаля на площадката, зърна сянката, усети ужасната болка в пръстите си, чу крясъка и падна…

… като котва.

Глава първа

Ангелът

В която нашият герой е споходен от най-голямото съкровище, Надеждата — Сандвичът с бекон на Съболезнованието — Скръбни размишления на един Палач относно Смъртното Наказание — Прословутите Последни думи — Нашият герой умира — Ангели, беседа за — Нецелесъобразността на Неуместни предложения, касаещи Метли — Неочаквано Пътуване — Свят без Честни хора — Да си плюеш на едната пета — Винаги има Избор

Казват, че перспективата да те обесят сутринта забележително съсредоточавала ума. За съжаление, това, върху което умът се съсредоточава в тези случаи неминуемо е тялото, което на сутринта, така де, предстои да бъде обесено.

Човекът, който предстоеше да бъде обесен, бе кръстен Олян фон Ментелик от любящи, макар и не особено благоразумни родители. Той обаче не възнамеряваше да опозори това име, доколкото то изобщо можеше още да се опозори, като бъде обесен с него. За света като цяло и в частност за тази му част, известна като Заповед за екзекуция, той беше Албърт Искрометов.

Той беше възприел по-позитивен подход към ситуацията и съсредоточи ума си върху перспективата да не бъде обесен тази сутрин, а по-специално върху перспективата да изчегърта докрай ронливия хоросан около един камък в килията му посредством една лъжица. Досега тази задача му беше отнела пет седмици и беше смалила лъжицата до нещо като пиличка за нокти. За щастие тук никой не идваше да му оправя леглото, иначе щяха да открият най-тежкия дюшек на света. В момента обект на вниманието му беше огромният тежък камък, в който беше забита голяма желязна халка за окови.

Олян седна на пода с лице към стената, хвана халката с две ръце, опря стъпала от двете страни на камъка и се напъна. Раменете му запариха, а червена мъгла застла очите му, обаче камъкът помръдна с приглушен и някак неуместно прещракващ звук. С мъка Олян успя да го отмести от дупката и надзърна вътре. В отсрещния край имаше друг камък, а хоросанът около него изглеждаше подозрително здрав и пресен. Точно пред него имаше нова лъжица. Лъскава.

Докато се взираше в нея, чу зад гърба си аплодисменти. Като обърна глава, при което сухожилията му се отзоваха с кратък агонизиращ акорд, той видя няколко от тъмничарите да го наблюдават през решетките.

— Евала, г-н Искрометов! — поздрави го единият — Рон тука ми дължи пет долара! Казвах му аз, че при вас няма лабаво! При него няма лабаво, точно така казвах!

— Вие сте го нагласили това, нали, г-н Уилкинсън? — продума морно Олян, докато гледаше как светлината проблясва по лъжицата.

— О не, не бяхме ние, сър. Заповед на Лорд Ветинари. Той държи на всички осъдени затворници да им се предоставя перспективата за свобода.

— Свобода ли? Но тук има проклет грамаден камък!

— О, да, точно така, сър, има си го — съгласи се тъмничарят — Полага Ви се, виждате ли, само перспективата. Не и действителната свободна свобода като такава. Ха, че това щеше да е малко тъпо, нали?

— Ами да, предполагам — каза Олян. Не добави „копелета мръсни“. През последните шест седмици тъмничарите се държаха с него съвсем културно, а и той държеше да се разбира с хората. Разбирането с хората беше част от капитала му; всъщност то представляваше почти целия му капитал. Освен това тези хора имаха големи тояги. Така че, подбирайки грижливо думите си, той продължи:

— Някои биха сметнали това за жестока гавра, г-н Уилкинсън.

— Да, сър, и ние го питахме за това, сър, но той каза, че не, не било гавра. Каза, че това представлявало такова — челото му се набръчка — трудова те-рап-пия, здравословни упражнения, предотвратявало отчаянието и предлагало най-голямото от всички съкровища, а именно Надеждата.

— Надеждата — повтори кисело Олян.

— Ама нали не сте разстроен, сър?

— Разстроен ли? Защо пък да съм разстроен, г-н Уилкинсън?

— Ами такова, последният тип дето беше тук, та той взе че се промъкна в канализацията, сър. Много дребен човек, много гъвкав.

Олян погледна малката решетка на пода. Беше я отписал още от пръв поглед.

— Тя до реката ли води? — попита той.

Надзирателят се ухили:

— А Вие как мислите, а? Е, виж, той беше наистина разстроен, когато го извадихме. Ей че хубаво, че влязохте в духа на нещата, сър. Бяхте пример за всички ни, сър, защото изобщо не се предавахте. Да вземете да натъпчете целия прах в дюшека, а? Колко хитро, колко прибрано! Чиста работа. Ей, че ни ободри вашият престой тук. Между другото, г-жа Уилкинсън казва благодарско за кошничката с плодовете. Много шик беше, така де. Ами че то си имаше дори кумкуати!

— Изобщо не го споменавайте, г-н Уилкинсън.

— Директорът малко нещо се вкисна заради кумкуатите, понеже в неговата имаше само фурми, но аз, сър, му рекох, че кошничката с плодове е като живота: докато не вдигнеш ананаса отгоре, не знаеш какво ще ти се падне[2]. Той също Ви казва благодаря.

— Радвам се, че му е харесало, г-н Уилкинсън — каза разсеяно Олян. Някои от бившите му хазайки бяха донесли подаръци за „горкичкото заблудено момче“, а Олян винаги инвестираше в щедрост. В крайна сметка, в кариера като неговата всичко опираше до стила.

— Та като сме си дошли на думата, сър — поде г-н Уилкинсън — ’ми аз с момчетата тук се чудехме, дали пък няма да решите, пък, както е дошъл моментът, да вземете да се разтоварите от бремето на такова, относно местоположението на координатите, където е разположено мястото, където, айде да не го увъртаме, където сте скрил всичките ония пари, които сте откраднал…?

Затворът притихна. Дори хлебарките слухтяха.

— Не, не бих могъл да направя това, г-н Уилкинсън — произнесе с ясен глас Олян след подобаваща пауза за драматичен ефект. После потупа джоба си, вдигна палец и намигна.

Надзирателите се разплуха в усмивки.

— Напълно Ви разбираме, сър. Сега на Ваше място, сър, бих си полегнал за малко, щото след половин час Ви бесиме — каза г-н Уилкинсън.

— Хей, а закуска няма ли?

— Закуската е след седем часа, сър — напомни укорително тъмничарят. — Но пък, какво да Ви кажа, що пък да не Ви направя сандвич с бекон, специално заради Вас, г-н Искрометов.

И ето че няколко минути преди изгрев слънце не другиго, а тъкмо него го преведоха през краткия коридор до малката стаичка под ешафода. На Олян му се струваше, че вижда себе си сякаш отдалече, като че част от него се рее някъде извън тялото му, като детско балонче, което ще отлитне, веднага щом пуснат въженцето, също както и в неговия случай. Стаичката беше осветена от фугите по пода на ешафода отгоре и най-вече от краищата на големия трап. Един закачулен човек тъкмо смазваше грижливо пантите на споменатия трап. Като видя влезлите, той спря и поздрави:

— Добро утро, г-н Искрометов — той любезно вдигна качулката си. — Това съм аз, сър, Даниъл Трупър Едното Дръпване. Аз съм Вашият екзекутор за днес, сър. Изобщо не се безпокойте, сър. Обесил съм дузини народ. Ей сегичка ще приключим с Вас.

— Вярно ли е, че когото не успеят да обесят от три опита, го освобождават, а, Дан? — попита Олян, докато екзекуторът старателно си избърсваше ръцете с парцал.

— Тъй казват, сър, тъй казват. Но не напразно ме наричат Едното Дръпване, сър. Ще желае ли днес господинът черната торба?

— Ще помогне ли?

— Някои хора смятат, че така изглеждат по-впечатляващо. А и прикрива онова ми ти оцъкляне на очите. Всъщност всичко е заради публиката. А тя тази сутрин си е бая голяма. Вчера във „Вестника“ имаше чудесна статия за Вас, ако питате за мнението ми. Всичките ония хора, дето разправят какъв прекрасен младеж сте бил и такова. Ъ… ще имате ли нещо против да подпишете въжето предварително, сър? Имам предвид, че няма как да Ви попитам впоследствие, а?

— Да подпиша въжето ли? — учуди се Олян.

— Да, сър — каза палачът. — То това си е традиция. Знаете ли колко хора купуват употребявани въжета? Колекционери, нали разбирате. Малко странно хоби, но всякакви ги има, нали? И естествено с автограф са по-ценни. — Той му показа едно здраво въже. — Имам си специална писалка за парафиране на въжета. По един подпис на педя дължина, ако обичате, а? Само подпис, няма нужда от посвещение. За мен това ще значи много пари. Ужасно ще съм Ви благодарен.

— Толкова благодарен, че да не ме обесите ли? — попита Олян вземайки писалката.

Това изказване му спечели одобрителен смях. Г-н Трупър го гледаше как подписва и кимаше блажено.

— Чудесна работа, сър, току-що разписахте пенсионния ми план. А сега… всички ли сме готови?

— Аз не съм! — незабавно каза Олян и отново спечели благоразположението на публиката.

— Ей, че сте скица, г-н Искрометов — възхити се г-н Уилкинсън. — Без Вас тук изобщо няма да е същото, това е самата истина.

— Е, не и за мен — каза Олян. И това също беше посрещнато като страхотно остроумие.

Олян въздъхна и попита:

— Смятате ли, че всичко това наистина предотвратява престъпления, г-н Трупър?

— Ами, правичката да си кажа, погледнато като цяло, трудно е да се каже, като се има предвид, че не е лесно да се докажат неизвършените престъпления — замисли се палачът, докато за последен път оглеждаше трапа. — Но погледнато в частност, сър, бих казал, че е много ефикасно.

— В смисъл? — поинтересува се Олян.

— В смисъл, че никога не съм виждал някой да идва тук повече от веднъж, сър. Заповядайте, моля.

Когато се изкачиха горе, на мразовития утринен въздух, настана оживление, последвано от няколко освирквания и дори по някое друго изръкопляскване. Странни същества са това хората. Откраднеш пет долара и ще си мръсен крадец. Откраднеш ли обаче хиляди долари, ще си или правителство или герой.

Олян гледаше право напред докато изчитаха списъка на престъпленията му. Как да не почувства човек, че всичко е толкова несправедливо. Физически, той не беше причинил на никого нищо по-лошо от потупване по рамото. Нито веднъж не беше разбил врата. Е, понякога се случваше да преодолее някоя ключалка, но след това винаги заключваше след себе си. Така че като се изключат всичките финансови щети, разорявания и банкрути, какво толкова лошо беше направил той, собствено? Ами че той само разместваше разни числа.

— Чудесна тълпа се е събрала този ден — отбеляза г-н Трупър докато премяташе края на въжето и завръзваше разни възли. — А е пълно и с преса. Най-вече разбира се от „На живо от бесилото“, но са тук и от „Псевдополиски Вестител“, комай зарад оная банка дето се срина у тях, а чух, че имало и едно момче от „Бизнесът на Равнините Сто“. Много добър финансов раздел имат — винаги хвърлям по едно око на цените за използвани въжета. Леле колко много хора искат да ви видят как умирате, сър.

Олян забеляза, как една черна карета спря до края на тълпата. На вратата й нямаше герб, освен ако не си посветен в тайната, че гербът на лорд Ветинари е целият черен. Черна фигура на черен фон. Трябва да му се признае на гадината, че имаше стил…

— Ъъъ? Какво? — измънка той след като го сръгаха с пръст.

— Питах Ви, дали няма да имате някакви последни думи, г-н Искрометов? — каза палачът. — Такъв е обичаят. Та се чудех, значи, дали пък нямате нещо предвид?

— Всъщност никога не съм имал предвид да умра — отвърна Олян. Така си беше. Досега наистина не беше очаквал да умре. Беше сигурен, че все нещо ще изникне.

— Тея не бяха зле, сър — одобри г-н Уилкинсън. — Е, това беше, нали?

Олян присви очи. Завесата на прозореца на каретата се разклати. Вратата на каретата се отвори. Надеждата, това най-голямо от всички съкровища, благоволи леко да проблесне.

— Не, това не бяха истинските ми последни думи — заяви той. — Ъ… нека да помисля…

Слаба фигура, на вид някакъв чиновник, излизаше от каретата.

— Ъъъ… това сега, не е точно най-най-хубавото нещо, което съм извършвал, но все пак си го бива, а? *… ъъъ…

Сега нещата започнаха да придобиват някакъв смисъл. Ветинари сигурно беше решил да го сплаши, това била цялата работа. Тъкмо това следваше да се очаква от тоя човек, доколкото беше чувал Олян. Щеше да има помилване!

— Аз… ъъъ… аз…

Чиновникът долу с мъка си пробиваше път през тълпата.

— Защо не побързате малко, г-н Искрометов? — подкани го палачът. — Колкото — толкова, а?

— Искам да излезе както трябва — заяви високомерно Олян, докато следеше как чиновникът се мъчи да заобиколи един едър трол.

— Да, но има ограничение — раздразни се от това нарушение на доброто поведение палачът. — Иначе може да ми се размотавате тук, ъъъ, с дни! Стегнато и ясно, това е то добрият стил.

— Точно така, точно така — съгласи се набързо Искрометов. — Ъъъ… я, вижте онзи човек там? Виждате ли, който Ви маха?

Палачът се обърна към чиновника, който най-сетне стигна до подножието на ешафода.

— Нося послание от Лорд Ветинари! — извика човекът.

— Точно така! — възкликна Олян.

— Той казва да свършвате най-сетне, че вече отдавна се съмна! — каза чиновникът.

— О — промълви Олян, гледайки черната карета. Проклетият Ветинари също имал тъмничарско чувство за хумор.

— Хайде, г-н Искрометов, нали не искате да ми докарате неприятности? — потупа го по рамото палачът. — Само една-две думи и после всички ще можем да си гледаме живота. Е, естествено, като се изключат тук присъстващите.

Значи това беше то. В известен смисъл имаше нещо доста облекчаващо. Нямаше какво повече да се плашиш от най-лошото, което може да те сполети, защото то вече те беше сполетяло, и скоро всичко щеше да приключи. Тъмничарят се беше оказал прав. Това, което трябва да направиш в този живот, е да стигнеш оттатък ананаса, напомни си Олян. Той може и да е голям, ръбат и чепат, абе изобщо дърво, но отдолу можеше да има праскови. Струваше си да се живее заради такава мечта, което, в настоящия момент, я правеше напълно безполезна.

— В такъв случай — каза Олян фон Ментелик — предавам душата си на всеки бог, който съумее да я открие.

— Отлично — одобри палачът и дръпна ръчката.

Албърт Искрометов умря.

По всеобщо съгласие, това бяха много добри последни думи.

— А, г-н Ментелик — чу се далечен, но приближаващ се глас. — Както виждам, вече сте буден. И, към настоящия момент, сте все още жив.

Нещо в тона на тази фраза подсказа на Олян, че продължителността на настоящия момент зависи изцяло от благоволението на говорещия.

Той отвори очи. Беше седнал в удобно кресло. Зад едно бюро насреща му, събрал замислено ръце пред присвитите си устни, беше седнал Лорд Хевлок Ветинари[3], под чието своеволно деспотично управление Анкх-Морпорк се беше превърнал в град, в който, кой знае защо, всички напираха да живеят.

Изконната животинска интуиция подсказа на Олян, че зад удобното му кресло има още хора и че ако направи рязко движение може да му стане извънредно неудобно. Но каквито и да бяха те, нямаше как да са толкова ужасни, колкото наблюдаващия го отсреща слаб мъж в черна роба, с контешка брадичка и ръце на пианист.

— Да ви разкажа ли нещо за ангелите, г-н Ментелик? — започна любезно патрицият. — Знам за тях два много интересни факта.

Олян изсумтя. Пред него не се виждаше никакъв път за отстъпление, а за обръщане назад изобщо не можеше да става дума. Ужасно го болеше вратът.

— О, да. Вие бяхте обесен — осведоми го Ветинари. — Много точна наука е това, бесенето. Г-н Трупър е майстор. Грапавината и дебелината на въжето, дали възелът е тук или там, съотношението между теглото и разстоянието… о, този човек, убеден съм, би могъл да напише цяла книга по въпроса. Както разбирам, Вие сте били само на сантиметър от края на живота си. Само експерт, застанал непосредствено до Вас, би могъл да забележи това, а в случая експертът е бил нашият общ приятел г-н Трупър. Така че не, г-н Ментелик, Албърт Искрометов е мъртъв. Триста души биха могли да се закълнат, че са го видели как умира. — Той се наведе малко напред. — И така, сега е тъкмо подходящият момент да си поговорим за ангели.

Олян успя само да изпъшка.

— Първият интересен факт за ангелите, г-н Ментелик, е, че понякога, много рядко, в момент когато някой дотолкова е оплел и оплескал жизненото си поприще, че единственият останал му смислен изход от цялата каша изглежда е смъртта, та в този момент му се явява, или по-скоро го спохожда ангел и му предоставя шанса да се върне в момента, когато всичко е тръгнало накриво и този път да направи нещата добре. Г-н Ментелик, бих искал да мислите за мен като за… ангел.

Олян зяпна. Та нали той беше почувствал опъването на въжето и затягането на примката! Беше видял как приижда мракът! Беше усетил как умира!

— Предлагам Ви работа, г-н Ментелик. Албърт Искрометов е минало, но г-н Ментелик има бъдеще. Това може, разбира се, да е едно много кратко бъдеще, ако той се окаже неразумен. Предлагам Ви работа, г-н Ментелик. Редовно платен труд. Предполагам, че идеята може да не Ви е особено позната.

„Само като вид ад“ — помисли си Олян.

— Длъжността, която Ви предлагам, е Генерален Началник на Пощите на Анкх-Морпорк.

Олян продължаваше да се пули насреща му.

— Бих искал само да добавя, г-н Ментелик, че зад вас има врата. Ако в който и да е момент на това интервю почувствате необходимостта да напуснете, трябва само да прекрачите прага й и никога повече няма да чуете нито дума от мен.

Олян класифицира това като „дълбоко подозрително“.

— Нека продължа: длъжността Ви включва подновяване и поддържане на градските пощенски услуги, подготовка за изпращане на международни пратки, стопанисване на имуществото на Пощенската служба, и прочее, и прочее…

— А пък ако ми натикате метла в задника, вероятно ще мога същевременно да мета пода — обади се някакъв глас. Олян осъзна, че е неговият. Мозъкът му беше пълна каша. Беше истински шок да разбереш, че отвъдният живот бил такъв.

Лорд Ветинари го изгледа продължително, наистина продължително.

— Добре, както желаете — каза той и се обърна към един навъртащ се наблизо чиновник. — Дръмнот[4], знаете ли дали икономът случайно не поддържа килер за метли на този етаж?

— Да, милорд — отвърна чиновникът. — Да се погрижа ли да…

— Това беше шега! — трескаво се намеси Олян.

— О, съжалявам, не бях забелязал. — Ветинари пак се беше обърнал към Олян — Бихте ли могли да ме предупредите предварително, ако почувствате необходимостта да се пошегувате още веднъж?

— Вижте — каза Олян, — нямам представа какво става тук, но нямам никакъв опит в доставянето на поща.

— Г-н Олян, тази сутрин нямахте никакъв опит с умирането и все пак, ако не беше скромната ми намеса, щяхте да се окажете извънредно добър в тази дейност — каза остро Лорд Ветинари. — Което идва да покаже, че човек никога не знае, докато не опита.

— Но когато ме осъдихте…

Ветинари вдигна предупредително ръка и каза:

— Моля?

Мозъкът на Олян, най-сетне осъзнал, че и той трябва да свърши туй-онуй, се намеси и отговори:

— Ъъъ… когато Вие осъдихте… Албърт Искрометов…

— Браво. Продължавайте, моля.

— … вие казахте, че той е родѐн престъпник, измамник по призвание, закоравял лъжец, гений на покварата и не заслужава абсолютно никакво доверие!

— Приемате ли моето предложение, г-н Ментелик? — повтори все така остро Ветинари.

Олян го изгледа. После се изправи и рече:

— Извинете ме, моля. Бих искал само да проверя нещо.

Зад креслото му имаше двама облечени в черно мъже. Не беше кой знае колко изискано черно, а по-скоро от онзи вид черно, носено от хора, които не искат да личат разни отличителни белези. Изглеждаха почти като чиновници, поне докато не срещнеш погледа им. Те не помръднаха, когато Олян отиде до вратата, която, както му беше обещано, действително си беше там, и я отвори много предпазливо. Зад нея нямаше нищо, в това число под. Като човек, който не оставя непроверени възможности, той извади от джоба си каквото беше останало от лъжицата и го пусна. Мина доста време преди да чуе дрънченето.

Тогава той се върна в креслото и рече:

— Перспективата за свобода, а?

— Именно — подтвърди Лорд Ветинари. — Винаги има избор.

— Имате предвид… че бих могъл да избера сигурната смърт ли?

— Все пак и това е избор — каза Ветинари. — Или, може би, алтернатива. Виждате ли, аз вярвам в свободата, г-н Ментелик. За разлика от повечето хора, въпреки, че те естествено биха твърдели обратното. Обаче нито една приложима на практика дефиниция за свобода не би била пълна без свободата да си понесеш последствията. Всъщност именно на нея се основава всяка друга свобода. И така… ще приемете ли работата? Сигурен съм, че никой няма да Ви разпознае. Изглежда никой никога не Ви разпознава.

Олян сви рамене.

— Е, добре тогава. Ще приема работата в качеството си на родѐн престъпник, измамник по призвание, закоравял лъжец и незаслужаващ абсолютно никакво доверие гений на покварата.

— Великолепно! Добре дошли на държавна служба! — протегна му ръка лорд Ветинари. — Гордея се, че избирам правилния човек. Заплатата е двадесет долара седмично и съм убеден, че на Генералния началник на Пощите се полага малък апартамент в главната сграда. Имаше, доколкото съм осведомен, и шапка. Очаквам от Вас редовни отчети. Приятен ден.

Той сведе поглед към книжата си. След време пак вдигна очи и попита:

— Все още ли сте тук, господин Генерален началник на Пощите?

— Това ли беше всичко? — рече потресен Олян. — Един момент ме бесите, а в следващия момент ме назначавате на служба?

— Да видим… да, това е всилко. А, да, разбира се, щях да забравя. Дръмнот, бихте ли дали на г-н Ментелик ключовете му.

Чиновникът пристъпи и му връчи огромна ръждясала връзка ключове, след което му подаде лист хартия.

— Моля, подпишете тук, господин Генерален началник на Пощите — подкани го той.

„Един момент“ — помисли си Олян. — „та това е само някакъв град. Има си порти. Отвсякъде е обкръжен с най-различни посоки за бягство. Има ли значение какво подписвам?“

— Разбира се — каза той на глас и надраска името си.

— Истинското Ви име ако обичате — обади се Лорд Ветинари, без изобщо да го поглежда. — Под какво име се подписа той, Дръмнот?

Чиновникът протегна врат.

— Ъъъ… Етел Змийски, милорд, доколкото мога да разчета.

— Моля Ви, опитайте да се концентрирате, г-н Ментелик — каза уморено Ветинари, все така видимо зачетен в книжата си.

Олян пак въздъхна. Добре де, какво значение щеше да има, след като и така и така ще бяга? А имаше дълго да бяга, ако не успееше да си намери кон.

— С което ни остава единствено още въпросът за инспектора по Вашата гаранция — каза Лорд Ветинари все така потънал в четене на своите книжа.

— Инспектор по гаранцията?

— Да. Аз не съм чак толкова глупав, г-н Ментелик. Той ще Ви чака след десет минути пред Пощенската Палата. Приятен ден.

След като Олян излезе, Дръмнот се изкашля учтиво и попита:

— Мислите ли, че той ще се яви там, милорд?

— Винаги трябва да се отчита психологията на индивида — каза Ветинари докато поправяше правописа на един официален отчет. — Аз постоянно правя това, а Вие, Дръмнот, понякога за съжаление го пропускате. Поради което той си тръгна оттук с Вашия молив.

Винаги се движѝ бързо. Никога не знаеш какво може да те гони.

Десет минути по-късно Олян фон Ментелик вече беше извън града. Беше си купил кон, което беше малко унизително, обаче в случая бързината беше от фундаментално значение, а той имаше време само набързо да се отбие до едно от скривалищата си за спешни случаи и да вземе една кльощава стара кранта от Яслата за Избор в „Конюшните на Хобсън — Коне под наем“[5]. Е, поне никой побеснял гражданин нямаше да се обажда на Стражата.

Никой не му направи проблем. Никой дори не го погледна втори път — никой никога не го поглеждаше втори път. Градските порти наистина си бяха широко отворени. Равнините се бяха ширнали пред него, изпълнени с възможности. А него си го биваше с малко приказки да направи от нищото нещо. Така например, още в първото градче по пътя си той щеше да обработи крантата с някои прости техники и съставки, които щяха да я направят да струва двойно повече, отколкото беше платил за нея, е, поне за двадесетина минути или докато не завали дъжд. Двадесет минути щяха да са му достатъчни да я продаде и, с малко късмет, да намери по-добър кон, малко по-добър от исканата цена. Ще повтори процедурата в следващия град и така след три дни, или може би четири, ще има кон, заслужаващ си да се притежава.

Това обаче беше само така, между другото, колкото да се намира на работа. Той имаше три пръстена с доста правдоподобни диаманти, скрити в хастара на палтото му, един истински в тайния джоб в ръкава и един почти съвсем истински златен долар, сръчно зашит в яката. За него те бяха каквото са трионът и чукът за дърводелеца. Бяха примитивни инструменти, но щяха да го върнат в играта.

Има една поговорка — „Не можеш да измамиш честен човек“, постоянно цитирана от онези, които си изкарват хляба като мамят честни хора. Олян никога не беше изпитвал съзнателно правотата й. Ако измамиш някой честен човек, той обикновено беше склонен да се оплаче в местната Стража, а в днешни дни ставаше все по-трудно да ги подкупиш. Да се мамят нечестни хора беше значително по-безопасно, а и някак си по-спортсменски. Да не говорим, че те бяха толкова по-многобройни. Почти не се налагаше да подбираш.

Половин час след като беше пристигнал в град Хапли, където от големия град се виждаше само стълб пушилка на хоризонта, той беше седнал със съкрушен вид пред хана, без никакви средства освен един автентичен диамантен пръстен на стойност сто долара и неотложна нужда да се прибере у дома в Генуа, където бедната му стара майчица умираше от Гадинки. Единадесет минути по-късно той вече чакаше търпеливо пред един бижутерски дюкян, в който бижутерът казваше на състрадателния гражданин, че пръстенът, който чужденецът беше готов да продаде за двадесет долара, всъщност струвал седемдесет и пет (дори бижутерите трябва все от нещо да живеят). А след още тридесет и пет минути той вече напускаше града с по-добър кон, с пет долара в джоба и оставяше зад себе си злорадстващ състрадателен гражданин, който, макар че му стигаше ума да следи внимателно ръцете на Олян, все пак щеше да се върне при бижутера и да се опита да му продаде за седемдесет и пет долара лъскав месингов пръстен със стъкълце, който всеки можеше да си купи за не повече от петдесет цента.

Светът беше благословен с лисата на честни хора, но пък беше възхитително пълен с хора, убедени, че могат да различат честен човек от мошеник.

Той потупа с пръст джоба на сакото си. Разбира се, тъмничарите му бяха взели картата от там, вероятно докато той беше зает с това да е мъртъв. Беше хубава карта, от която г-н Уилкинсън и приятелчетата му щяха да научат много за криптографията, географията и коварната картография. Обаче нямаше да намерят по нея местонахождението на 150000 Анкх-Морпоркски долара в различни валути, защото въпросната карта беше съвършена и съвършено изпипана измислица. Все пак душата на Олян беше сгрята от прекрасното чувство да знае, че те, поне за някое време, ще притежават най-голямото от всички съкровища, а именно Надеждата. Човек, който не можеше просто да запомни къде е струпал баснословно голямо имане, направо си заслужаваше да го загуби, ако питаха Олян. Засега обаче щеше да му се наложи да не припарва до него, докато го чакаше…

Олян дори не си стори труда да забележи името на следващото градче. Имаше си страноприемница и това му стигаше. Взе си стая с изглед към една занемарена задънена уличка, увери се, че прозорецът се отваря лесно, хапна задоволително и си легна рано.

Никак не е зле, помисли си той. Тази сутрин той беше на ешафода с действителна примка около действителния му врат, а ето че вечерта пак е в играта. Сега нямаше нужда от друго, освен отново да си пусне брада и да избягва Анкх-Морпорк за около шест месеца. Или може би само за три.

Олян имаше талант. Освен това беше развил множество умения дотам, че му бяха станали втора природа. Беше се научил да бъде представителен, но нещо в гените му го правеше незапомнящ се. Имаше дарбата да не го забелязват, да е само лице в тълпата. Хората се затрудняваха да го опишат. Той беше… ами беше „някъде към“. На възраст някъде към двайсетте или трийсетте. В полицейските доклади навред по континента ръстът му варираше между, ами, някъде към един и седемдесет и някъде към един и осемдесет и пет, косата му фигурираше във всякакви разцветки от кафеникава до руса, а липсата на отличителни белези обхващаше цялото му лице. Той беше някъде към… средностатистичен. Това, което хората всъщност запомняха, бяха аксесоарите като очила и мустаци, от които той винаги си носеше приличен подбор. Запомняха също имена и маниеризми, каквито той имаше със стотици.

А, да, запомняха също и, че преди да го срещнат, са били по-богати.

В три часа през нощта вратата се отвори с гръм. И то не с някакъв фигуративен гръм, а именно гръмна и по отсрещната стена зачаткаха трески. Но още преди те да паднат на земята, Олян вече беше скочил от леглото и се премяташе през прозореца. Беше автоматична реакция, която нямаше защо да се допитва до ума. Освен това, преди да легне, той беше проверил и знаеше, че под прозореца имаше голяма бъчва с вода, която щеше да смекчи падането му.

Сега обаче я нямаше.

Който и да я беше задигнал, не беше дигнал и земята под нея, която не смекчи падането му така, че му изкълчи глезена.

Надигна се тихичко, нареждайки на умряло, и заподскача покрай сградата, опирайки се на стената. Конюшнята на хана беше зад ъгъла. Трябваше му само да се качи на кон, на който и да е кон…

— Г-н Ментелик? — проехтя един плътен глас.

О, богове, трол; звучеше си като трол, при това голям, не знаеше че си имат от тях тук долу в провинцията.

— Не Можете Да Избягате И Не Можете Да Се Скриете, Г-н Ментелик!

Чакай, чакай, та той нали не беше издал истинското си име на никого тук, нали? Но тази мисъл остана на заден план. Някой го гонеше, следователно той бягаше. Добре де, подскачаше.

Рискува да се озърне когато стигна задната врата на конюшнята. Стаята му беше озарена от червено сияние. Нямаше да подпалят всичко тук заради някакви си шепа долари, нали? Та това беше глупаво! Всеки знае, че като те насадят с добро менте, трябва възможно най-бързо да го пробуташ на някой друг балама, нали? Някои хора просто не ставаха за нищо.

Единственият кон в конюшнята беше неговият и не изглеждаше въодушевен от срещата с него. Подскачайки на един крак, Олян му сложи юздата. Нямаше какво да губи време за седло. Можеше да язди без седло. Да му се не види, веднъж му се беше случило да язди и без гащи, но за щастие целият онзи катран с перушината му помогна да залепне на коня. Беше световен шампион по скоростно напускане на градове.

Понечи да изведе коня от конюшнята и чу дрънченето.

Погледна надолу и разрита настрани сламата. Видя ярко жълт прът, от който излизаха два кратки синджира, сковаващи двата предни крака на коня. Единственият начин този кон да отиде където и да е, беше с подскоци, също като самия него.

Бяха го спънали. Проклети да са, бяха му сложили скоби…

— А, Г-н Ментелик! — тътнеше от отсрещната страна на двора гласът — Не Искате Ли Да Научите Правилата, Г-н Ментелик?

Огледа се отчаяно. Наоколо нямаше нищо, което да може да се използва като оръжие, а оръжията и без това го изнервяха, затова той никога не ги носеше. Оръжията твърде много вдигаха мизата. Много по-добре беше да разчита на своя дар-слово да го измъкне от бедата или да замаже ситуацията, или, ако това не сработеше, на обувки с яки подметки и вика̀ „Я, виж какво има там!“

Но сега определено имаше чувството, че можеше да си говори колкото си иска, но никой нямаше да го чуе. А в плюенето на петите можеше да разчита само на едната пета.

Намери една метла и дървена кофа за хранене на конете. Пъхна метлата под мишница за патерица, сграбчи кофата и се заслуша в тежките стъпки, приближаващи към вратата. Когато вратата се отвори, той стовари кофата с все сила и тя се пръсна в нещо. Навсякъде се разхвърчаха трески. В следващия момент се чу тупването на тежко тяло на земята.

Олян го прескочи и олюлявайки се, заподскача в мрака. Нещо кораво и яко като окови се сключи около здравия му крак. За миг той увисна на метлата и се срина.

— Храня Само Добри Чувства Към Вас, Г-н Ментелик! — избоботи бодро гласът.

Олян изпъшка. Метлата изглежда беше служила само за декорация, защото със сигурност дворът не беше метен. Добрата страна на това беше, че той беше паднал на нещо меко. Лошата страна беше, че беше паднал на нещо меко.

Някой го сграбчи за палтото и буквално го издигна от калта.

— Потегляме, Г-н Олян Фон Ментелик!

— Произнася се Олиан фон Меентелиг, кретен такъв — изстена Олян — Не „я“, а отделно ясно „и“, последвано от отделно ясно „а“!

— Потеглиаме, Г-н Меентелиг! — произнесе боботещият глас, докато метло-патерицата беше изтръгната изпод рамото му.

— Какво по дяволите си ти? — успя да каже Олян.

— Аз Съм Инспекторът По Вашата Гаранцииа, Г-н Меентелиг!

Олян някак си успя да се обърне и погледна нагоре и после още по-нагоре, чак до едно лице като на курабийка с две огнени червени очи. Когато говореше, устата му предлагаше изглед към пъкъла.

— Голем? Ти си проклет голем?

Нещото го вдигна с една ръка и го преметна през рамо. Влезе приведено в конюшнята с Олян, обърнат с главата надолу и опрял нос в теракотата на туловището на съществото и той осъзна, че то взима с другата си ръка коня. Закратко се чу изцвилване.

— Триабва Да Побързаме, Г-н Меентелиг! Вие Триабва Да Сте Се Иавили Пред Лорд Ветинари В Осем Часа И Да Сте На Работа В Девет!

Олян изстена.

— А, г-н Ментелик. За съжаление се срещаме отново — каза Лорд Ветинари.

Беше осем часа сутринта. Олян се олюляваше. Глезенът му беше по-добре, но де да можеше да е така и с която и да е друга част от тялото му.

— То не спря цялата нощ! — избълва той. — Цялата проклета нощ! А носеше и коня!

— Моля, седнете, г-н Ментелик — вдигна глава от масата Ветинари и уморено посочи стола. — Между другото, „то“ е „той“. В случая, разбира се, това е само учтива форма на обръщение, но аз тая големи надежди за г-н Помпа.

Стената пред Олян проблясна в червено, когато големът зад него се усмихна. Ветинари отново се загледа в нещо на масата и изглежда за момент загуби интерес към Олян. По-голямата част от масата беше заета от каменна плоча. По нея бяха разпръснати малки издялани от камък фигурки на тролове и джуджета. Изглеждаше като някаква игра.

— Господин Помпа? — наруши тишината Олян.

— Хъм? — произнесе Ветинари, навеждайки глава за да погледне дъската от малко по-друг ъгъл.

Олян се наведе към Патриция, изпъна ръка накъм голема и повтори натъртено:

— Това тук е господин Помпа?

— Не — отвърна Лорд Ветинари, като също така се наведе напред и внезапно се съсредоточи в Олян безостатъчно и смущаващо. — Той… е г-н Помпа. Г-н Помпа е длъжностно лице на правителствена служба. Г-н Помпа не спи. Г-н Помпа не яде. И, г-н Генерален началник на Пощите, г-н Помпа не спира.

— И какво точно значи това?

— Това значи, че ако си мислите, примерно, да намерите кораб за Четирите Хикса, като разчитате на това, че г-н Помпа е голям и тежък и се придвижва само пеш, то г-н Помпа ще Ви последва. Вие имате нужда от сън. Г-н Помпа няма. Г-н Помпа няма нужда да диша. Бездните на океанското дъно не са пречка за г-н Помпа. Четири мили в час правят шестстотин седемдесет и две мили за седмица. И малко по малко разстоянието се стопява. А когато г-н Помпа Ви настигне…

— А, чакайте — вдигна пръст Олян. — Стига толкова. Знам, че на големите не им е позволено да нараняват хора!

Лорд Ветинари вдигна вежда:

— О небеса, откъде ли сте чули това?

— То е написано… на нещо там в главите им! Свитък или нещо такова. Нали? — каза Олян губейки все повече и повече сигурност.

— Майчице мила — въздъхна Патрицият. — Моля ви, Г-н Помпа, бихте ли счупили някой от пръстите на г-н Ментелик? Акуратно, ако обичате.

— Да Ваша Светлост — затрополи напред големът.

— Ей! Не така! Недейте! — заразмахва бясно с ръце Олян и прекатури няколко фигурки. — Чакайте! Чакайте малко! Има си правило! Голем не може да нарани човешко същество нито да позволи да бъде наранено човешко същество![6]

Лорд Ветинари вдигна пръст и каза:

— Ако обичате, изчакайте един момент, г-н Помпа. Чудесно, г-н Ментелик, а можете ли да си припомните продължението?

— Продължението ли? Какво продължение? Няма никакво продължение!

Лорд Ветинари повдигна вежда и каза:

— Г-н Помпа?

— … Освен Ако Не Му Е Заповядано От Упълномощен Представител На Законна Власт — каза големът.

— Никога не бях чувал за тази част досега! — възкликна Олян.

— Наистина ли? — рече с очевидно изумление лорд Ветинари. — А аз не бих могъл да си представя, как някой би пропуснал да я включи. На един чук едва ли може да му бъде позволено да откаже да удари пирона, нито пък на един трион да прави морални съждения относно природата на трупите. От друга страна при мен на служба са палачът г-н Трупър, с когото вече сте се срещали, също така Градската Стража, полковете и от време на време… други специалисти, които са упълномощени да убиват в своя защита или отбранявайки града и неговите интереси. — Ветинари се наведе да вдигне изпопадалите фигури и старателно ги занарежда по плочата. — Защо случаят с г-н Помпа да е различен, само защото той е от глина? В крайна сметка всички сме направени от нея. Г-н Помпа ще Ви придружава до работното Ви място. Ще поддържаме илюзията, че той е Ваш телохранител, както се полага на висш държавен служител от Вашия ранг.[7] Само ние ще знаем, че той има и… допълнителни инструкции. Големите по природа са високоморални същества, г-н Ментелик, но може да откриете, че моралността им е донякъде… старомодна.

— Допълнителни инструкции? — сепна се Олян. — А ще имате ли нещо против да ми кажете, в какво точно се състоят неговите допълнителни инструкции?

— Да, разбира се. — Патрицият издуха прахта по един малък каменен трол и го постави на полето му.

— Е? — подкани го Олян след известна пауза.

Ветинари въздъхна:

— Да, ще имам нещо против да ви кажа точно в какво се състоят те. В това отношение нямате никакви права. Между другото, конят Ви е конфискуван, тъй като е използван при извършването на престъпление.

— Това е едно жестоко и нечувано наказание![8] — обиди се Олян.

— Нима? — учуди се Ветинари. — Аз ви предложих лека кабинетна работа, относителна свобода на придвижването, работа на свеж въздух… не, въпреки че предложението ми може и да е наистина нечувано, но чак да е жестоко? Не, не мисля. От друга страна сигурен съм, че в подземията си имаме някои древни наказания, които са изключително жестоки и в някои случаи са доста нечувани, ако желаете да ги опитате, за да усетите разликата. А освен това, разбира се, винаги ще Ви остане възможността да изтанцувате ориенталския коремен с примката.

— Какво? — не разбра Олян.

Дръмнот бързо се наведе и зашепна нещо в ухото на господаря си.

— О, извинявам се, имах предвид, разбира се, кючека на въже. Изборът е изцяло Ваш, г-н Ментелик. Винаги има избор, г-н Ментелик. А, между другото… знаете ли кое е второто интересно нещо за ангелите?

— Какви ангели? — попита побеснял и напълно объркан Олян.

— О, богове, хората изобщо не внимават — каза Ветинари. — Не помните ли? Първото интересно нещо за ангелите? Вчера Ви го казах. Предполагам, че сте си мислили за нещо друго. А второто интересно нещо за ангелите, г-н Ментелик, е че на човек може да му се яви само веднъж.

Глава втора

Пощенската служба

В която се срещаме с Персонала — Не мат да срат — Трактат върху римувания жаргон — „Само да бяхте там!“ — Мъртвите Писма — Големски живот — Книгата Правилник

Винаги има друг подход. Всичко си има някаква цена. И винаги има начин. А защо не погледнем на нещата така, помисли си Олян: сигурната смърт беше заменена с несигурна смърт, което си беше подобрение, нали така? Беше свободен да се разхожда натам-насам… добре де, засега да куцука натам-насам. И все някак можеше да излезе от цялата тази работа някак си на далавера. Добре де, би могло и да излезе. Биваше го да съзира възможности там, където другите виждаха само ялова земя. Така че нямаше да навреди да изкара по почтеному някой друг ден, нали? Ще има шанса да стъпи и на двата си крака, ще може да разузнае обстановката, да разработи планове. Може пък да му се удадеше да я види тая работа с неразрушимостта на големите. В крайна сметка те са грънчарски изделия, нали така? Може пък да можеше някак си да бъдат строшени.

Олян фон Ментелик вдигна поглед и се загледа в своето бъдеще.

Анкх-Морпоркската Централна Пощенска Палата имаше мрачна фасада.[9] Беше сграда, планирана да изпълнява предназначението си. Поради което тя беше, в по-голяма или по-малка степен, едно правоъгълно вместилище за служители с две крила отзад, обикалящи обширен каретен двор. Няколко евтини колони бяха разцепени надлъж и наредени по фасадата, няколко ниши бяха издълбани за разни каменни нимфи и няколко каменни вази бяха разположени по балюстрадата и с това на сградата беше придадена известна доза Архитектура. Отдавайки дължимото на мисълта вложена в тази сграда, добрите граждани, или по-вероятно техните деца, бяха покрили стените до метър и осемдесет височина с драсканици в различни вълнуващи разцветки. По цялата дължина на фронтона се нижеше надпис с медни букви, камъкът под които беше целият в зелени и кафяви лекета.

— НИ ДЪЖД НИ СНЯГ НИ М АКЪТ НОЩЕН НЕ М АТ ДА С РАТ ТЕЗ ВЕСТОНОСЦИ ВЪВ ТЕ Н Я СЛ ЖЕБЕН ДЪЛГ[10] — прочете на глас Олян. — Това пък по дяволите какво ще да значи?

— Ниакога Пощата Е Била Горда Институцииа — отговори г-н Помпа.

— Ами това тук? — посочи Олян. На една табела много по-надолу на сградата, бяха написани с поолющена боя следните не чак толкова героични слова:

ХИЧ ДЪ НЕ НИ ПИТЪТЕ ЗА:

каманаци

тролове с туяги

Сякакъв вид дракуни

Г-жа Кейк

Гулеми зилени зъбати неща

Сякъкви ама сякъкви черни кучета с уранжеви вежди

Дъждове от пудели

мъгла

Г-жа Кейк

— Казах, Че Това Е Било Горда Институцииа — избумтя големът.

— Коя е тази г-жа Кейк?[11]

— Съжалиавам, Но Не Мога Да Ви Съдействам По Този Въпрос, Г-н Меентелиг.

— Изглежда им е взела страха.

— Така Изглежда, Г-н Меентелиг.

Олян огледа забързаните хора по тази оживена артерия на този оживен град. Никой не му обърна внимание, макар че някои поглеждаха бегло голема, като че ли не много дружелюбно. Всичко беше толкова странно. Той беше… на четиринадесет комай?… когато за последен път беше използвал истинското си име. И боговете знаят от колко време не беше излизал без някакви лесно отстраними отличителни белези. Чувстваше се оголен. Оголен и незабележим.

Без да представлява интерес за когото и да е, той се изкачи по зацапаните стъпала и пъхна ключа в ключалката. За негова изненада той се завъртя леко и покритите с олющена боя врати се отвориха без скърцане. Зад Олян се чу ритмично глухо тропане. Г-н Помпа ръкопляскаше.

— Браво, Г-н Меентелиг. Това Беше Първата Ви Стъпка В Една Кариера За Ваше Добро И За Благото На Града!

— Да бе — измърмори Ментелик.

Той навлезе в огромното тъмно фоайе, осветено единствено от големия, но много мътен стъклен купол. Тук нямаше как да стане по-светло от полуздрач, дори по пладне. Майсторите на графити бяха поработили и тук.

В мрака можеха да се различат големи изпочупени гишета, зад тях врати и гълъбови дупки. Наистина гълъбови дупки. В тези гълъбови дупки гнездяха гълъби.[12] Кисело-горчивата миризма на стари курешки изпълваше въздуха, а когато мраморните плочи изкънтяха под краката на Олян, няколкостотин гълъба панически изхвърчаха и се заиздигаха на спирали към един счупен прозорец на тавана.

— Леле, че лайняна работа — отбеляза той.

— Лошият Език Е Нежелателен, Г-н Меентелиг — предупреди го иззад гърба му г-н Помпа.

— Че защо? Нали го пише по стените! И изобщо това беше описание, г-н Помпа! Курешки! Трябва да са тонове! — Олян чуваше как ехото от гласа му се отразява от далечните стени. — Кога за последно е било отворено това нещо?

— Преди двад’сет години, гос’дин Началник!

Олян се огледа и попита:

— Кой каза това?

Гласът като че идеше отвсякъде.

Чу се шум от влачене на крака, потропване на бастун и изсред сивия задушен и прашен въздух изникна прегърбената фигура на възрастен мъж.

— Грош, сър — изхъхри той. — Младши Пощальон Грош, сър. На Ваш’те заповеди, сър. Само зап’вядайте и аз ще скокна, сър, ще скокна в бурна дейност.

Фигурата спря и продължително и тежко се закашля. Прозвуча сякаш някой нееднократно удряше в стената торба камъни. Олян зърна къса щръкнала брада, предполагаща, че притежателят й е бил прекъснат посред ядене на таралеж.

— Младши пощальон Грош?

— Същият, сър. На основание понеже никой се не задържа доста’чно време на длъжност, за да ме повиши, сър. А тряб’ше да е Старши Пощальон Грош, сър — добави многозначително старецът, и още веднъж се изкашля гърмовно.

Изглежда по-скоро като Бивш Пощальон Грош, помисли си Олян. А на глас каза:

— И Вие работите тук, така ли?

— Тъй вярно, сър, туй правим. Само аз и м’чето сме с’га, сър. Много нахъсано м’че, сър. Та го поддърж’ме туй място чисто, сър. В пълно съответствие с Правилника.

Олян не можеше да се начуди. Г-н Грош носеше изкуствен перчем. Може би някъде и да имаше някой, на който подобна полуперука и да му отиваше, но този някой не беше г-н Грош. Беше рижа, не беше нужния размер, не беше с нужната форма, не беше в нужния стил, а и като цяло не беше нужна.

— А, виждам, че се възхищав’те на косата ми, сър — рече гордо Грош, докато полуперуката лекичко помръдна — Цялата е все моя, знайте ли, не е като д ’е сливи.

— Ъъъ… сливи? — не разбра Олян.

— Виноват сър, не трябваше д’ го казвам на жаргона. Сливи като „компот от сливи“, сър. Мътноизворски жаргон. Компот от сливи ’начи перука. Малцина мъже на мойта възраст си имат ’сичката коса, тъй предп’лагам ш’ да си мислите. От здравословен живот е т’ва, здрав дух в здраво тяло.

(Бел.авт.: Мътноизворският римуван в бял стих жаргон[13]: Известни са множество римувани жаргони, обогатили вселената с изрази като „звънци и клепала“ (= стъпала), „ех че ми се иска“ (= уиски), „ранобудно пиленце“ (Обща теория на относителността). Жаргонът от Мътноизворска Улица обаче вероятно е уникален с това, че фактически не се римува. Никой не знае защо, но досега са издигнати следните хипотези: 1) че този жаргон е особено сложен и следва скрити правила; 2) че Мътни Извор не е наречен така случайно 3) че основното му предназначение е да ядосва външните хора, какъвто е всъщност случаят с всички подобни жаргони.)

Олян огледа зловонния въздух и извисяващите се планини от курешки.

— Само така — промърмори той. — Добре, г-н Грош, а аз имам ли кабинет или нещо подобно?

За миг видимата част от лицето над рошавата брада стана като на заек, осветен от прожектор. Но той бързо се съвзе и каза:

— О да, сър, технич’ски погледнато имате. Но ние веч’ не влиз’ме там, сър, о не, не влиз’ме, поради пода. Хич не е безопасно, сър, поради пода. ’Секи момент ще поддаде, сър. Ние ползв’ме съблекалнята за персонала, сър. Ако благов’лите да ме п’следвате, сър.

Олян замалко не избухна в смях.

— Чудесно — каза той и се обърна към голема — Ъъъ… г-н Помпа?

— Да, Г-н Меентелиг?

— Дали Ви е позволено да ми помагате по някакъв начин или трябва само да сте наоколо в готовност да ме цапардосате по главата?

— Ниама Нужда От Обидни Забележки, Сър. На Мен Ми Е Позволено Да Ви Предоставиам Подобаваща Помощ.

— Тогава ще можете ли да изчистите говната на гълъбите и да пуснете малко светлина?

— Разбира се, Г-н Меентелиг.

— Ще можете?

— Един Голем Не Се Гнуси От Работа, Г-н Меентелиг. Ще Установиа Местонахождението На Лопата — и г-н Помпа се отправи към отдалечените гишета. Белобрадият младши пощальон се развълнува.

— Не! — изпищя той хуквайки след голема — Хич не е на добре да се барат тея купове, хич не е на добре!

— Може би подът няма да издържи, а г-н Грош? — поинтересува се бодро Олян.

Грош запремества поглед от Олян към голема и обратно. Устата му се отваряше и пак се затваряше, докато търсеше думи. Най-накрая той въздъхна.

— Тогава най-добре елате с мен в съблекалнята. Оттук, господа.

Докато следваше стареца, Олян усети миризмата на г-н Грош. Не че беше лоша като такава, просто беше… странна. Имаше в нея нещо смътно химично, допълнено с насълзяващия очите аромат на всички сиропи против кашлица, които можеше да попаднат на човек през живота му, а се долавяше и някакъв намек за стари картофи.

Съблекалнята беше долу в мазето, където изглежда подът не можеше да пропадне, просто защото нямаше накъде да пропада. Беше дълга и тясна. От единия край имаше чудовищна пещ, която някога ще да е била част от някаква отоплителна система, понеже за времето си Пощенската Палата е била много модерна сграда. Сега обаче до нея беше сложено мъничко тумбесто кюмбе, нагорещено до винено-червено в основата. На него имаше огромен черен чайник.

Въздухът издаваше присъствието на чорапи, евтини въглища и липса на вентилация. Няколко паянтови шкафчета бяха наредени покрай едната стена, имената по тях бяха силно избледняли. Светлината донякъде влизаше през мръсни малки прозорци близо до тавана.

Каквото и да е било първоначалното предназначение на помещението, сега тук живееха двама души. Двама души, които се понасяха взаимно, но имаха ясно чувство за мое и твое. Пространството беше разделено на две, с по един тесен креват до стената от всяка страна. Разделителна линия беше прокарана с боя по пода, по стените и през тавана. Моята половина и твоята половина. Докато не се забравя кое на кого е, казваше тази линия, няма да има повече… неприятности. Посредата, разполовена от граничната линия, имаше маса. По едно канче и по една чиния от алпака бяха грижливо наредени от двете страни. По средата на масата имаше солница. Там линията се превръщаше в кръгче, опасващо за солницата нейна си демилитаризирана зона.

На едната половина от тясната стая имаше преголям мърляв рафт, отрупан с буркани, бутилки и вехти книжа, като че беше работното място на алхимик, оставил постановката да работи докато се разхожда или докато тя не гръмне. От другата страна имаше стара сгъваема маса, по която с леко обезпокоителна акуратност бяха наредени множество малки кутийки и рола черен филц. Там беше също и най-голямата лупа, виждана от Олян досега, на статив. Тази страна на стаята беше изметена чисто. Другата беше същинска кочина, заплашваща да прелее през Линията. Освен ако едно от парчетата хартия от мръсната страна нямаше много чудата форма, то очевидно някой грижливо и акуратно беше отрязал отишлия твърде далече край, предположително с бръснач.

По средата на чистата половина от стаята се беше изправил един младеж. Очевидно, също като Грош, и той очакваше пристигането на Олян, но не беше усвоил изкуството на стоенето мирно или най-малкото не го беше напълно разбрал. Дясната му страна стоеше значително по-мирно от лявата, в резултат на което стойката му наподобяваше банан. Въпреки това широката му нервна усмивка и големите му блестящи очи излъчваха хъс, който напълно вероятно излизаше отвъд границите на здравия разум. Във въздуха витаеше усещането, че той всеки момент можеше да започне да хапе. Носеше синя памучна риза, на която беше напечатано: „Питай Ме За Карфиците!“

— Ъъъ… — каза Олян.

— Чирак Станли — измърмори Грош. — Сирак, сър. Много печална истор’я. При нас той дойде от приюта на Люпилото на Офлър, сър. И двам’та родители починали от Гадинки в тяхното село нейде в пустощта, сър, а той бил отгледан от боб.

— Изглежда имате предвид на боб, г-н Грош?

— От боб, сър. Много необ’чаен случай. Свястно м’че когато не си изпуща нервите, но е склонен д’ се извива към слънцето, сър, ако ме разбир’те какво имам предвид.

— Ъъъ… може би — каза несигурно Олян, бързо се обърна към Станли и каза с тон, който се надяваше да е сърдечен: — Та значи ти знаеш някои неща за карфиците, така ли?

— Несър! — извика Станли. Само дето не изкозирува.

— Но на ризата ти пише…

— Аз знам всичко за карфиците, сър — продължи Станли. — Всичко, което може да се знае за тях!

— Добре, това е, ъ… — започна Олян.

— Всеки факт за кърфиците, до най-дребния — не се оставяше да му вземат думата Станли. — Няма такова нещо, което да не знам за карфиците. Питайте ме каквото и да е за карфиците, сър. Ама всичко, каквото ви скимне. Давайте, сър!

— Ами добре тогава… — запъна се Олян, но годините практика му дойдоха на помощ. — Чудя се, колко ли карфици са били направени в този град през последната годи…

Той спря насред думата. Лицето на Станли се беше преобразило: изглади се, изгуби се смътният намек, че собственикът му може да се опита да ти сдъвче ухото.

— За последната година работилниците (известни като „карфичарници“) на Анкх-Морпорк са произвели общо двадесет и седем милиона осемстотин и осемдесет хиляди деветстотин седемдесет и една карфици — каза Станли, загледан в своята частна, изпълнена с карфици вселена. — В това число восъчноглави, стоманени, месингови, среброглави (и изцяло сребърни), свръхдълги, мануфактурно и ръчно изработени, извити и със специален дизайн, обаче без да се броят така наречените „карфици за ревер“ които не бива да се причисляват към същинските карфици, защото са известни технически като „значки“, сър…

— А, да, сега се сетих, веднъж бях видял едно списание, или нещо подобно — опита се отчаяно да се намеси Олян. — Казваше се, ъъъ… „Карфици на месеца“ що ли?

— О, майчице — промълви зад него Грош. Лицето на Станли се сбръчка докато не заприлича на нещо като котешки задник с нос.

— То е за дилетанти — изсъска той. — Те не са истински „карфични глави“! Изобщо не ги е еня за карфиците! О да, те казват така, ама сега имат по цяла страница за игли всеки месец. Игли, моля ви се? Всеки може да събира игли! Та те са само карфици с дупки на главата! Ами че „Игли за народа“ какво? Но не, те изобщо не искат и да знаят!

— Станли е редактор на „Тотални карфици“ — прошепна Грош иззад гърба на Олян.

— Май че не съм чувал за това… — започна Олян.

— Станли, иди помогни на слугата на г-н Ментелик д’ намери лопата, айде — надигна глас Грош. — После иди д’ си подредиш карфиците, докат не ти олекне. На г-н Ментелик няма д’ му хареса да види някой от твойте Малки Моменти — той отправи към Олян неразгадаем поглед.

— … ама че те тоя месец имаха статия за възглавнички за карфици — мърмореше Станли, докато излизаше с тропане от стаята. Големът го последва.

— Свястно м’че е той — каза Грош след като той излезе. — Само дето малко му хлопа дъската. Ама оставиш ли го на мира с карфиците му, няма ник’ви проблеми. Е, понякога състоянието му малко се… изостря, това е всичко. А да, и като сме си дошли на думата, ето го и третия член на славния ни малък екип, сър…

В стаята влезе голям черно-бял котарак. Не обърна никакво внимание на Олян, нито на Грош, а тръгна бавно право към една разнищена кошница. Олян беше точно на пътя му. Котаракът вървеше, докато не опря чело в крака на Олян, след което спря.

— Това е Господин Мотльо, сър — представи го Грош.

— Мотльо? — изуми се Олян. — И казвате, че това е наистина е име на котка? Мислех си че това е само шега.

— А, сър, не е толкова име, колкото описание — рече Грош. — А Вие, сър, по-добре да вземете д’ се помръднете, щото иначе той цял ден все така ш’си седи. На двайсе години е той, и са му се установили навиците.

Олян се отмести. Вече невъзпрепятстван, котаракът продължи към кошницата, където се сви на кълбо.

— Сляп ли е? — попита Олян.

— Не, сър. Има си процедура той и си я спазва, сър, да, спазва я до секунда. Много търпелив, като за котка де. Хич не обича той мебели д’ се местят. Ш’ свикнете Вие с него, ш’ свикнете.

Без да знае какво да каже, но чувствайки, че трябва да каже нещо, Олян кимна към редиците бутилки по рафта на Грош:

— С алхимия си играем, а, г-н Грош?

— Несър! Аз практикувам природосъобразна мед’цина! — заяви гордо Грош. — В доктори хич не вярвам! И никога през живота си жива болест не съм видял, сър! — той се потупа по гърдите с едно плюф, което някак не се връзваше с никаква телесна тъкан. — Каша, гъша мас и топъл хлебен пудинг, сър! Няма друго, дето по-добре да ти пази проходите против сяк’ви вред’носни възвлияния! Всяка седмица налагам нов слой, сър, и няма да намерите и една кихавица д’ ми мине през носа, не, сър! Много здрав’словно, много нат’рално!

— Ъ… браво — каза Олян.

— А от ’сичките тях най-зле, сър, е сапунът — понижи глас Грош. — Гнусно нещо, сър, ’сичките благотворни секреции ги отмива. От мен д’ знаете, сър, я си оставете Вие нещата к’вито са! Гледате всичко да циркулира, слагате си сяра в чорапите и се грижите за гръдния протектор и нямате грижа за нищо, ш’Ви река аз! И като Ви гледам, сър, млад човек като Вас, сър, все ще е загрижен за състоянието на свойто…

— Това какво прави? — намеси се припряно Олян, вземайки гърненце с някаква зелена гнусотия.

— Това ли, сър? Цяр за брадавици, ето к’во е. Чудотворно нещо. Много нат’рално, не като бълвочите, дето ш’ти даде докторът.

Олян помириса гърненцето и попита:

— От какво е направено?

— От арсен, сър — осведоми го най-спокойно Грош.

— Арсен?

— Много нат’рален, сър — обясни Грош. — И зелен.

Така значи, мислеше си Олян, докато с изключителна предпазливост връщаше гърненцето на мястото му, в Пощата нормалността определено не е едно към едно с тази на външния свят. Като че пропускам репликите. Той реши, че подходящата роля ще е тази на нахъсан, но неусвоил се с новата обстановка шеф. Като бонус само частта с хъса имаше нужда от някакви усилия.

— Бихте ли могли да ми помогнете, г-н Грош? — помоли той. — Нищичко не разбирам от поща!

— Е, добре, сър… какво сте работили досега?

Кражби, измами, фалшификации, злоупотреби. Но никога, това е особено важно, никога не беше допускал насилие. Никога. Олян винаги много внимаваше в това отношение. Стараеше се също да не се забърква във взломове, ако можеше да го избегне. Да те сгащят в един часа през нощта в банков трезор, облечен в черно с множество малки джобове, може да се окаже подозрително, тогава защо да го правиш? При внимателно планиране, подходящ костюм, правилните документи и преди всичко точните маниери, обаче, можеше да си влезеш в същия трезор посред бял ден, а когато излизаш, управителят ще ти придържа любезно вратата. Пробутването на пръстени и експлоатацията на селяндурската тъпотия бяха само за да се поддържа във форма.

Лицето, всичко опираше до лицето. Той имаше честно лице. Много обичаше тези хора, които ще го погледнат твърдо в очите, за да съзрат вътрешното му аз, защото той имаше богат набор от вътрешни азове, за всякакви обстоятелства по един. Колкото до твърдите ръкостискания, практиката беше развила неговото до такава степен, че можеше да се връзват с него лодки.

Социалните умения, всичко опираше до социалните умения. Специалните социални умения. Преди да можеш да пробуташ стъкло за диамант, трябваше да накараш хората да им се иска да видят диамант. Ето това беше трикът, трикът на всички трикове. Трябваше да промениш начина, по който хората виждат света. Като ги оставиш да го виждат така, както би им се искало да бъде…

Как ли, по дяволите, е научил името му Ветинари? Тоя човек беше разчупил фон Ментелик като яйце! А пък Стражата тук беше една… демонична! Колкото до това да се насъсква голем срещу човек…

— Бях чиновник — отговори Олян.

— Какво, книжна работа, а? — попита Грош като го гледаше съсредоточено.

— Да, предимно разни хартии.

Истина си беше, доколкото от хартия се правеха карти за игра, чекове, пълномощни, препоръки, платежни нареждания…

— О, значи поредният — рече Грош. — Хубаво, работата тук не е много. Няма проблем, ш’ поразчистим и ш’ Ви стъкмим едно местенце.

— Но от мен се очаква да направя Пощата да заработи както някога, г-н Грош.

— Тъй да е — каза старецът. — В такъв случай ха елате сега с мен, г-н Началник Пощите. Като Ви гледам, мисля си, че май има едно две неща, дето никой не Ви ги е спом’навал!

И той го поведе обратно към неугледната зала, оставяйки бледа следа от жълтеникав прах, сипещ се от обувките му.

— Тате ме водеше тук, като бях още ’лапе — спомни си той. — Много Пощаджийски семейства имаше онези дни. Като бяха тук още онея големи стъклени висящи подрънкващи неща, как бяха? Дето бяха за светене, сещате се?

— Люстри? — предположи Олян.

— Тъй де, май тъй им викаха — рече Грош. — Две на брой. И всичко беше в месинг и мед, ама лъснато-лъснато, като злато, сър. А балконите, сър, на всеки кат по един и опасваха цялата голяма зала от край до край с парапети от ковано желязо като дантела! А хубавите полирани гишета, о, те бяха от рядко дърво, тъй казваше тате. Ами хората? Всичко беше претъпкано, направо претъпкано! Вратите не спираха да се лашкат! Дори през нощта… о, а през нощта, сър, навън на големия двор, ех само да бяхте там, сър! Ами светлините! Колите, пристигащи и заминаващи, а от конете се вдига пара… ех, сър, да го бяхте видели тогава! Мъжете, втурващи се покомандно… те си имаха онова нещо, сър, онова устройство, дето с него вкарваш в двора и изкарваш колата само за минута, сър, ама за минута! А суматохата, сър, суматохата и шетнята! И казваха, че човек можеше да дойде от Сестричките, че и от Сенките дори и да пусне писмо до себе си и пак ш’ трябва да бяга светкавично, ама светкавично, сър, за д’ изпревари пощаджията! А униформите, сър, лазурно сини с месингови копчета! Да ги бяхте видели само! А пък…

Олян отмести поглед от дърдорещия старец към най-близката планина от курешки, където г-н Помпа беше прекъснал изринването. Големът бръкна в зловонната мръсотия, извади нещо и тръгна към Олян.

— … а когато отгоре, от далечните планини идваха големите карети, сър, като надуеха рога, се чуваше от мили, сър! Д’ ги бяхте чули само, сър! А ако някакви бандити посмееха да опитат нещо, ние имахме наши хора, дето отиваха и…

— Да, г-н Помпа? — прекъсна го насред разказа Олян.

— Изненадващо Откритие, Г-н Началник Пощите. Купчините Не Са, Както Се Предполагаше, От Гълъбови Изпражненииа. Никакви Гълъби Не Биха Могли Да Постигнат Такива Количества Дори За Хиляди Години, Сър.

— Че от какво са тогава?

— Писма, Сър — отговори големът.

Олян пак се обърна надолу към Грош, който се размърда смутено.

— А, да — измънка старецът — Тъкмо и до т’ва щях да стигна.

Писмата…

… нямаха край. Всички стаи в сградата бяха препълнени с писма и се сипеха оттам по коридорите. Технически погледнато беше вярно, че кабинетът на Началника на Пощите беше неизползваем поради състоянието на пода — дълбочината на писмата там достигаше до три метра. Цели коридори бяха затрупани с тях. Шкафовете бяха плътно натъпкани и невнимателното отваряне на някоя врата значеше погребване под лавина от пожълтяли пликове. Дюшемето се издуваше подозрително. От разни цепки по замазката на тавана се подаваше хартия. В сортировъчната — помещение голямо почти като главната зала, имаше преспи, на места достигащи до шест метра. Тук-таме като айсберги от хартиеното море се подаваха каталожни шкафове.

След половин час изследване Олян замечта за баня. Беше все едно да обхождаш гробници в пустиня. Задавяше се от миризмата на стара хартия, все едно гърлото му е запушено със ситен жълт прах.

— Казаха ми, че някъде тук съм бил имал апартамент — изхриптя той.

— Да, сър — подтвърди Грош. — Оня ден с м’чето му ’фърлихме ние ’дно око. Чувал бях, че е от друг’та страна на кабинета Ви. Та ’начи м’чето се спусна с въже, сър. И рече, че напипвал вратата, сър, но целия беше потънал почти два метра под пощата и страдаше, о само как страдаше м’чето, сър… та го изтеглих аз.

— Цялата ли сграда е пълна с недоставена поща?[14]

Бяха се върнали в съблекалнята. Грош беше зачерпнал с черния чайник вода от един леген, и сега чайникът вреше. На другия край на стаята, седнал пред спретнатата си масичка, Станли преглеждаше своите карфици.

— Цялата, сър, освен само в м’зето и в конюшнята, там само ги няма, — старецът изплакна две оловни канчета в леген с не особено чиста вода.

— Имате предвид, че докато дори кабинетът на Начал… моят кабинет е тъпкан със стара поща, никой не е пълнил мазетата? Къде е логиката на това?

— А, не мож’те д’ ползвате м’зетата, сър, а не, сър, не и м’зетата — чак се шокира Грош. — Че то тук е твърде влажно. За нула време и писмата ш’са увредени.

— Увредени — повтори с равен глас Олян.

— Няма друго, дето тъй да уврежда нещата както влагата, не, сър — мъдро кимаше с глава Грош.

— Увреждане на поща от мъртъвци за други мъртъвци — каза с все така равен глас Олян.

— А, туй го не знаем, сър — възрази старецът. — Имам предвид, че свястно доказателство нямаме.

— Така де. В крайна сметка някои от тези пликове са на не повече от сто години! — избухна Олян. От праха го беше заболяла главата, от сухотата го беше задрало гърлото, а и в този дъртак имаше нещо, което глождеше оголените му нерви. Грош криеше нещо от него. — Какво е някой друг век за някои? Обзалагам се, че зомбското и вампирското население все още чака всяка сутрин с нетърпение пред пощенската кутия, а?

— А, без т’къв тон, сър — обиди се Грош, — без т’къв тон. Не може д’се увреждат писма, не сър. Просто не може. Ами че т’ва си е Посегателство върху Пощата, сър. Т’ва не е просто няк’во престъпление, не, сър. Т’ва е ъъъ… ъъъ…

— Грях? — налучка Олян.

— О, по-лошо от грях — сбърчи презрително нос Грош. — За грях си пати ч’век само от богове разни, а по мое време за Посегателство върху Пощата ч’век го чакаше самият Главен Пощенски Инспектор Гръмогласов. Ха! Голяма разлика е т’ва, от мен д’ знаете. Боговете прощават.

Олян затърси следи от здрав разум в набръчканото лице срещу него. Неподдържаната му брада беше нашарена с различни цветове, кой знае дали от мръсотия, лековити отвари или неизвестни пигменти. Като някакъв отшелник е, помисли си Олян. Само отшелник би носил перука като неговата.

— Извинете, ако не съм доразбрал нещо — продължи Олян, — но не смятате ли, че пъхането на нечие писмо под дюшемето за сто години си е посегателство срещу него?

За момент Грош го изгледа окаяно. Брадата му се разтресе. После той се разкашля, на гръмки, някак си дървени, трещящи изблици кашлица, от която се затресоха бурканите по рафта, а от долния край на панталоните му се надигна жълтеникав прах.

— Ш’ме прощавате ли за м’мент, сър? — изхриптя той посред кашлянето и изрови от джоба си изподраскана и очукана консервена кутия. Протегна я към Олян, докато по бузите му се стичаха сълзи. — Смучащи бонбони за гърло потребявате ли, сър? Тея тук са Номер Три, сър. Много меки. Собственоръчно ги изготвям, сър. Нат’рални средства от нат’рални съставки, тъй е при мен, сър. Пазят проходите чисти, сър, щото не ги ли пазиш, ш’си изпатиш от тях.

Олян взе някакъв голям лилав хап от кутията и го подуши. Миришеше слабо на анасон.

— Благодаря Ви, г-н Грош — каза той, след което, за да не остави случайно впечатление, че може да бъде подкупен по този начин, продължи със суров тон. — Та по въпроса за пощата, г-н Грош? Скатаването на недоставена поща навсякъде, където може да се пъхне, не е ли посегателство срещу нея?

— Т’ва е по-скоро… забавяне на пощата, сър. Т’ка д’ се каже, само… ъъъ… отлагане. За малко. Не е като да няма ни’кво нам’рение д’се достави тя нявга, сър.

Олян се вгледа в тревожното изражение на Грош. Имаше онова усещане на губеща се изпод краката почва, което човек понякога изпитва, когато разбере, че си има работа с някой, чийто свят се докосва с неговия само с връхчетата на пръстите. Не, помисли си Олян, този тук не е отшелник, а по-скоро нещо като корабокрушенец, живеещ си на изсъхналия си пустинен остров, представляващ в случая една сграда, докато светът отвън си тече без него, а всички остатъци от здрав ум се изпаряват.

— Г-н Грош — каза той бавно, — никак не искам, нали разбирате, да ви разстройвам или нещо подобно, но тук се въргалят хиляди писма, покрити с дебел слой гълъбови изпражнения…

— Всъщност, като си ’дохме на думата, сър, те не са толкоз страшни, както изглежда — каза Грош и помълча, докато смучеше шумно своя натурален хап против кашлица. — Много сухо в’щество са т’ва гълъбовите курешки и образуват доста здрав з’щитен слой над пликовете…

— Защо всички те са тук, г-н Грош? — тросна му се Олян. Умения в общуването, напомни си той. Не ти е позволено да го разтръскаш.

Младшият пощальон избягна погледа му.

— ’Ми тъй де, Вие знаете как е… — заувърта го той.

— Не, г-н Грош, не знам как е.

— Хубаво де… да р’чем, че ч’век е отрупан с работа, тежка обиколка, да р’чем по Прасоколеда, куп картички, такива ми работи, а пък инспекторът го притиска за разписанието, та той да р’чем, че ’земе, че скрие пол’вината чувал на сигурно място… но нали утре ш’го достави, нал’ тъй? Щото нали не той е виновен задето все го отрупват, сър, ама все го отрупват безспир. Но става утре, а чувалът му още по-пълен, щото все го отрупват, та ш’си р’че ч’векът, я да оставя и тоя ден малко за утре, щото четвъртъка ми е свободен ден и ш’ наваксам, ама четвъртъка вече е с пов’че от ден назад с работата, щото не престават да го отрупват, а пък той е направо капнал, капнал като куче, та ш’си р’че ч’векът, скоро ш’ дойде отпуската и ш’ наваксам, ама отпуската вече д’шла и тогаз — тъй де, накрая става тя една ми ти гадост. Стана то тя… една. Твърде далеч отиде тя, тъй де, премного се отрудихме. Понявга кат’ се разтрошат нещата по-добре ги не пипай, щото откъде да я подхванеш?

— Мисля, че вече виждам картинката — каза Олян, обаче всъщност си мислеше: „Лъжете, г-н Грош. Лъжете чрез премълчаване. Не ми казвате всичко. И при това премълчавате нещо особено важно, нали? Аз доведох лъжата до степента на изкуство, а Вие, г-н Грош, сте само надарен аматьор.“

Лицето на Грош, който не подозираше за този вътрешен монолог, изобрази извинителна усмивка.

— Белята е там обаче… всъщност как Ви е първото име, г-н Грош? — попита Олян.

— Контроливър, сър.

— Хубаво име… работата е там, Контроливър, че тази картинка, която получих от разказа ти, е нещо, което, ако се придържаме към аналогията, бих оприличил на бегло скициран фрагмент, докато това тук — Олян махна с ръка да обозначи сградата и всичко съдържащо се в нея — е триптих в пълен размер, изобразяващ сцени от историята и Сътворението на Света с пълния сонм на боговете и всичко това в комплект с фреска на купола, възпяваща великолепието на небесата и един портрет на дама с чудата усмивка за пълнота на нещата! Та мисля, че ти не беше откровен с мен, Контроливър.

— Ш’ ме извинявате за т’ва, сър — рече Грош, втренчил се в очите му с някакво нервно непокорство.

— Нали знаеш, че бих могъл да те уволня? — каза Олян, осъзнавайки колко е глупаво да каже такова нещо.

— Бихте могли, сър, мож’те да опитате — каза тихо и бавно Грош. — Но нямате друг освен мен, като изключим м’чето. А пък нищичко не знаете за Пощата, сър. И нищичко не знаете за Правилника. Без мене няма друг д’ знае нещата, дето трябва д’ се вършат тук. И пет минутки няма да изтраете без мен, сър. Че Вие няма д’ уредите дори ежедневното пълнене на мастилниците!

— Мастилниците ли? Какво ми ти пълнене на мастилници? — избухна Олян. — Та това е само вехта сграда пълна със… със… със стара хартия! Ние нямаме клиенти!

— Мастилниците трябва д’ се пълнят, сър. Съгласно Правилника на Пощенската Служба — заяви непоколебимо Грош. — Правилникът е за да се съблюдава, сър.

— И за какво? Като гледам, нито приемаме някаква поща, нито доставяме някаква поща! Само си седим тук!

— А, не, сър, не е като д’ си седим само тук — възрази търпеливо Грош. — Ние съблюдаваме Правилника на Пощенската Служба. Пълним мастилниците, лъскаме месинговите детайли…

— Ама че вие дори не метете гълъбовите курешки!

— Колкото и да е странно, т’ва в Правилника го не пише, сър — обясни старецът. — Ама истината е, сър, че никой веч’ няма нужда от нас. Сега им дай само щракалки, проклетите щракалки, щрак, щрак, щрак! Всеки сега има щраксова вишка, сър. Т’ва е то модата. Със скоростта на светлината, тъй казват. Ха! Ама си няма душа, сър, сърце няма. Мразим ги. Обаче ние сме в готовност, сър. Дойде ли поща, поемаме я, сър. Ш’се втурнем в бурна дейност, сър, ама ш’се втурнем. Но поща не идва.

— Разбира се, че няма да идва! На този град отдавна трябва да му е станало пределно ясно, че ако ще си пуска писмата по Пощата, по-добре направо да ги изхвърли!

— Не сър, пак не сте прав — възрази тихо Грош. — Всичко се съхранява, сър. Ето т’ва правим тук, сър. Съхраняваме нещата както са били. Не щем д’ нарушим нещата. Не щем да предизвикаме нещо!

Нещо в начина, по който той каза това, смути Олян.

— Какъв вид нещо? — попита той.

— А, нищо, сър. Ние само… я караме осторожно.

Олян бързо се огледа. Не стана ли стаята по-малка? Сенките не се ли задълбочиха и издължиха? Не изстина ли внезапно въздухът?

Не, нищо подобно. Възможността обаче определено беше отминала. Космите на гърба му бяха настръхнали. Олян беше чул, че това било, защото хората някога били маймуни, а това сега означавало, че отзад има тигър.

Точно сега отзад беше г-н Помпа, просто си стоеше там с очи горящи много по-ярко, отколкото можеше да постигне който и да е тигър. Това беше по-лошо от тигър. Тигрите не могат да те последват през морето и тигрите също трябва да спят.

Олян се предаде. Г-н Грош живееше в някакъв негов си чудноват плесенясал свят.

— И на това живот ли му викате? — въздъхна Олян.

За първи път за целия разговор г-н Грош го погледна прямо.

— Много по-добре от смъртта, сър — каза той.

Г-н Помпа последва Олян през главната зала и през главния вход, докато Олян не се обърна към него.

— Добре, какви точно са правилата? — поиска да знае той. — Навсякъде ли ще ме следваш? Нали знаеш, че не мога да бягам!

— Разрешено Ви Е Автономно Придвижване В Рамките На Града И Околностите Му — избоботи големът. — Обаче Докато Не Сте Се Установили Тук, Аз Съм Също Така Инструктиран Да Ви Придружавам За Ваша Собствена Защита.

— От кого? От някого, който се е ядосал, че писмата на пра-пра-дядо му така и не са пристигнали ли?

— Не Мога Да Отговоря, Сър.

— Нуждая се от малко свеж въздух. Какво е станало тук? Защо е толкова… кошмарно? Какво й се е случило на Пощата?

— Не Мога Да Отговоря, Сър — каза кротко г-н Помпа.

— Значи не знаеш, а? Не е ли това твоят собствен град? — подметна саркастично Олян — Да не си бил наблъскан в дупка в земята през последните сто години?

— Не, Г-н Меентелиг.

— Добре, тогава защо не… — понечи да продължи Олян.

— Биаха Двеста И Четиридесет Години, Г-н Меентелиг — каза големът.

— Какво са били?

— Времето, Което Прекарах В Дупка В Земиата, Г-н Меентелиг.

— За какво ми говориш? — изнерви се още повече Олян.

— Как За Какво? За Времето, Което Прекарах В Дупка В Земиата, Г-н Меентелиг — изтътна големът. — Помпа Не Е Името Ми, Г-н Меентелиг. Това Е Обозначението Ми. Помпа. По-Точно Помпа 19. Биах На Дъното На Тридесет Метра Дълбока Дупка И Помпах Вода. В Продължение На Двеста И Четиридесет Години, Г-н Меентелиг. Сега Обаче Съм Осииан От Слънчева Светлина. Това Е По-Добре, Г-н Меентелиг. Това Е По-Добре!

Олян прекара нощта, загледан в тавана. Който беше на няма и метър от него. Малко по-нататък бе окачена свещ в безопасен фенер. Станли много настояваше за това и нищо чудно. Цялата сграда можеше да гръмне като бомба. Младежът го беше довел тук; Грош беше отишъл да се цупи някъде. И беше прав, демоните да го вземат. Олян се нуждаеше от Грош. Грош практически беше самата Пощенска Служба.

Беше дълъг ден, а Олян не се беше наспал предишната нощ, като се има предвид, че висеше надолу с главата от рамото на г-н Помпа и от време на време го сполетяваше по някой къч от пощръклелия кон.

Не че му се искаше да спи точно тук, всякакъв бог опази, но той вече нямаше използваеми леговища в този пренаселен град, в който те винаги представляваха известен лукс. Съблекалнята никак не го привличаше, о не, в никой случай. Така че той чисто и просто се намести върху купчина мъртви писма посред това, което на теория беше негов кабинет. Не че представляваше особено затруднение за него. Човек на делото като него трябваше да умее да спи при всякакви ситуации, често докато тълпи тършуваха за него на една стена разстояние. Купищата писма бяха най-малкото сухи и топли и не размахваха хладно оръжие.

Хартията изпращя под него, когато се опита да се намести по-удобно. Той взе разсеяно едно от писмата. Беше адресирано до някой си на име Антимон Паркър, живущ на ул. „Лобин Клаут“ №1, а от задната страна на плика беше изписано с главни букви П.С.Е.Л.Ц. Отвори го с нокът. Хартията вътре замалко не се разпадна от докосването.

Прескъпи мой Тимончо,

Да! Нима може една Жена, Изживяваща Най-Великата Чест, която един Мъж Й оказва, нима може Тя да си прави Оглушки в такъв Миг? Знам, че сте разговаряли с Тате и разбира се, че съм съгласна да стана Съпруга на Най-Милия, Най-Чудесния…

Олян прескочи към датата на писмото. Беше написано преди четиридесет и една години. Той нямаше навика да се замисля за отминали неща, което би било сериозен недостатък в неговата професия, обаче не можа да не се позачуди, дали — той хвърли бърз поглед към края на писмото — „Твоя Любяща Агнатея“ се е омъжила за своя Антимон или пък романът им е бил погребан в това хартиено гробище. Той потръпна и пъхна плика в джоба си. Трябваше да попита Грош, какво ли ще да значи П.С.Е.Л.Ц.

— Г-н Помпа! — извика той.

Чу се леко изпращяване от ъгъла на стаята, където беше застанал затънал до кръста в поща големът.

— Да, Г-н Меентелиг?

— Няма ли начин да си затворите очите? Не мога да заспя с тези две горящи в червено очи, втренчили се в мен. Това е… добре де, детинско е, но ми въздейства.

— Съжалиавам, Г-н Меентелиг. Бих Могъл Да Се Обърна С Гръб.

— Няма да помогне. Пак ще си знам, че са тук. Освен това заревото ще се отразява в стената. Не виждате ли, няма къде да избягам.

Големът обмисли това.

— Ще Излиаза И Ще Застана Отвън В Коридора — реши той и се задвижи накъм вратата.

— Точно така — одобри Олян. — А сутринта искам да намерите спалнята ми, става ли? В някои от помещенията все още е останало място под тавана. Та бихте могли да преместите писмата там.

— Г-н Грош Не Одобриава Пощата Да Бъде Разнасиана Натам Насам, Г-н Меентелиг — избоботи големът.

— Г-н Грош не е началник на Пощите, г-н Помпа. Аз обаче съм.

Богове мили, тази лудост е заразна, помисли си Олян, докато заревото на голема изчезваше в тъмнината отвън. Аз не съм началник на пощите, аз съм един окаян нещастник, жертва на някакъв глупав… експеримент. Що за място само! Що за ситуация! Що за човек трябва да си, за да поставиш известен престъпник начело на важен клон на правителствения апарат? Добре де, що за човек, като не броим средностатистическия избирател?

Той се опита да намери някакъв подход, някакъв изход… но всеки път мислите му се отблъскваха от вътрешната страна на главата му.

Представи си само дупка, дълбока тридесет метра и пълна с вода. Представи си тъмнината. И си представи на дъното на дупката една фигура с приблизително човешка форма завъртаща веднъж на осем секунди една голяма ръчка.

Помпай… И помпай… И помпай…

И така двеста и четиридесет години.

— И не те ли притеснява това? — попита накрая Олян.

— Имате Предвид Дали Не Тая Обида, Г-н Меентелиг? Аз Обаче Извършвах Полезна И Необходима Работа! Освен Това Имах За Какво Да Си Мисля.

— Какво? На дъното на тридесет метра мръсна вода ли? За какво по дяволите може да се мисли там?

— За Помпане, Г-н Меентелиг.

А после, беше му разказал големът, настъпило прекъсване на процеса и бледа светлина и лостове и вериги, издигане и той се озовал в свят, изпълнен със светлина и цветове… и с други големи.

Олян знаеше някои неща за големите. Някога, преди хиляди години, те са били изпечени от глина и им е бил вдъхнат живот чрез някакви свитъци, вложени в главите им. И те никога не се износваха и непрекъснато работеха. Можеше да се видят да метат или да вършат тежка работа в дъскорезници и леярни. Повечето изобщо не можеше да се видят. Те завъртаха скрити колела, някъде долу в мрака. И с това, общо взето, се изчерпваше интересът му към тях. Те бяха, по дефиниция, честни.

А ето че сега големите се освобождаваха. Това беше най-кротката, най-социално отговорна революция в историята. Те бяха собственост, така че спестяваха и купуваха себе си.

Г-н Помпа купуваше свободата си като сериозно ограничаваше свободата на Олян. Много разстройващ факт. Свободата със сигурност не би трябвало да действа точно по този начин, нали?

О богове, помисли си Олян, връщайки се в тук-и-сега, нищо чудно, че Грош постоянно смуче бонбони срещу кашлица, прахта тук направо те задушава!

Той бръкна в джоба си и извади ромбовидния хап против кашлица, който му беше дал старецът. Изглеждаше съвсем безобиден.

Минута по-късно, след като г-н Помпа беше влетял в стаята и го беше тупнал силно по гърба, димящият хап се залепи за една от стените, където до сутринта успя да разяде доста от мазилката.

Г-н Грош взе точно една супена лъжица извлек от ревен и люти чушки, умерена доза, за да поддържа проходите чисти, и провери дали си е около врата му мъртвата къртица, която да го пази от внезапни пристъпи на лекари. Всеки знаеше, че докторите те разболяваха, за това не се искаше много акъл. Цаката винаги беше в цяровете на Майката Природа, не в някакви адски бъркочи, направени от боговете знаят какво. Облиза устни в предвкусване. Освен това за през нощта си беше сложил прясна сяра в чорапите и усещаше как му се отразява добре.

Два фенера със свещи горяха в кадифената, изпълнена с хартия тъмнина на Главното Сортировъчно. Светлината мъждукаше през двойното стъкло, пълно с вода, която да загаси свещта, ако фенерът паднеше. Така фенерът приличаше на светлинката на някаква дълбоководна риба от безмълвните океански бездни.

В тъмнината се чу бълбукащ звук. После Грош затапи шишето с еликсира и продължи с работата си.

— Пълни ли са мастилниците, чирак Станли? — изрече тържествено той.

— Тъй вярно, Младши Пощальон Грош, пълни до дълбочина един сантиметър от ръба, съобразно Правилника за Гишетата на Пощенската Служба, раздел Ежедневна Поддръжка, Правило С18 — отговори Станли.

Зашумоляха страниците на прелистваната от Грош огромна книга на подставката пред него.

— Може ли да видя картината, г-н Грош? — попита нетърпеливо Станли.

Грош се усмихна. Това се беше превърнало в част от церемонията и той отговори както отговаряше всеки път:

— Добре, но за последен път. Не е на добре да се гледа твърде често лицето на бог. Или друга част.

— Но ти каза, че в голямата зала е имало негова златна статуя, г-н Грош. Хората през цялото време ще да са я гледали.

Грош се поколеба. Станли обаче си растеше. Рано или късно ще трябва да научи.

— Имай предвид, хората надали са гледали точно лицето му — каза той. — Очите им се спираха най-вече на… крилете.

— На шапката му и на глезените му — промълви благоговейно Станли. — За да може пощата да лети със скоростта на… поща.

Малка капчица пот се откъсна от челото на Грош.

— Предимно на шапката му и на глезените му, о, да — поправи го той. — Но… ъъъ… не само там.

Станли се вгледа в картинката.

— А, да. Досега не го бях забелязвал. Има си крилца на…

— На смокиновия лист — намеси се бързо Грош. — Така се нарича.

— Защо му е това листо там? — поинтересува се Станли.

— А, ’сички са ги имали т’кива в стари дни, щото така е Класично — рече Грош, с облекчение отдалечавайки се от неудобната тема. — Смокинов лист е т’ва. От смокиня.

— Ха-ха, ама смешното тук е, че наоколо не виреят смокини! — изтъкна Станли с тона, с който се изтъква недостатък на дълго задържала се догма.

— Да, момко, точно тъй, ама без друго това листо беше от тенекия — каза търпеливо Грош.

— Ами крилете? — попита момчето.

— Ами та-ака де, предп’лагам ш’да са си мислили, че колкото повеч криле, толкоз по-добре — обясни Грош.

— Да, но да р’чем, че крилете на шапката и глезените откажат, тогава ш’го държи във въздуха само…

— Станли! Че това е само статуя! Недей се вълнува толкоз! Я се успокой! Нали не щеш да обезпокоиш… тях.

Станли клюмна.

— Те пак… ми шепнаха, г-н Грош — довери той тихо.

— Да, Станли. На мен също ми шепнат.

— Спомням си как последния път ми говориха през нощта, г-н Грош — говореше с треперещ глас Станли — Затворих си очите, а все тъй виждах писмената…

— Да, Станли. Не се безпокой за това. Опитай се да не мислиш за това. Г-н Ментелик е виновен, задето ги разбичка. Да оста’им нещата на течението им, ако питаш мене. Никой не ще да слуша, а накрая к’во? Научават го те, ама по мъчния начин.

— Като че беше вчера, когато онея стражници очертаха с тебешир г-н Млък — целият се разтресе Станли. — Неговото беше мъчен начин!

— Успокой се, айде, успокой се — потупа го нежно по рамото Грош. — Айде, че ш’ги разбудиш. Мисли си за карфици.

— А каква ужасна срамота, г-н Грош, че все не могат да доживеят достатъчно дълго, че да Ви направят Старши Пощальон!

Грош изсумтя.

— Стига толкова. Т’ва не е важно, Станли — каза той с буреносно лице.

— Да, г-н Грош, ама Вие сте стар, толкова стар, а пък все още сте само Младши По… — настояваше Станли.

— Казах стига, Станли! А с’га я вдигни пак фенера. А така. Тъй по̀ бива. Аз пък ш’им почета някоя страница от Правилника, т’ва тях винаги ги успокоява. — Грош си прочисти гърлото и обяви: — Ш’се чете от Книгата Правилник, Часове на Доставките (за Града) (с Изключение на Недели и Окторници). Както следва: Часовете, в които писмата надлежи да се събират от Подателите за съответните доставки в границите на градските стени на Анкх-Морпорк са както следва: Среднощна поща през осем часа вечерта, за Първа Доставка; осем часа сутринта, за Втора Доставка; десет часа сутринта, за Трета Доставка; дванадесет часа на обяд, за Четвърта Доставка; два часа следобяд, за Пета Доставка; четири часа следобяд, за Шеста Доставка; шест часа следобяд, за Седма Доставка. Туй бяха часовете и аз ги прочетох.

За момент Грош клюмна, след което рязко затвори книгата.

— Защо правим това, г-н Грош? — попита смирено Станли.

— Зарад’ свато-тъстството — отвърна г-н Грош. — Ето защо. Свато-тъстството, то погуби Пощата, и още алчността и Адски Тъпия Джонсън и Новото Пийе.

— Пиле ли, г-н Грош? Как може пиле да…

— Не питай, Станли. Тук става сложно и няма нищо за карфици.

И те взеха фенерите и си тръгнаха.

Когато излязоха, нещо в помещението зашепна.

Глава трета

Със собствен труд, без чужда помощ

В която нашият герой открива света на карфиците — Зарзаватчийски апостроф — П.С.Е.Л.Ц. — Пътят на съдбата — Дамата с големите — Поредно разискване на Работата с Бизнеса и Природата на Свободата — Чиновник Брайън показва ентусиазъм

— Станете И Грейнете, г-н Меентелиг. Започва Вторият Ви Ден Като Началник на Пощите!

Олян отвори едно гуреливо око и изгледа голема.

— Да не би освен всичко друго да сте и будилник? — измърмори той. — Ох! Езикът ми. Сякаш се е хванал в капан за мишки.

Той полуизпълзя, полу се изтърколи от ложето си от писма и се изправи чак извън стаята.

— Имам нужда от нови дрехи — каза той. — И от храна. И от четка за зъби. Излизам, г-н Помпа. Вие оставате тук. Направете нещо. Поприберете наоколо. Защо не разкарате графитите от стените? Ако не друго, да попочистим мястото!

— За Вас Всичко, Г-н Меентелиг.

— Отлично! — рече Олян и бодро закрачи по коридора, добре де, само за една крачка, след което изстена.

— Внимавайте С Глезена Си, Г-н Меентелиг — предупреди го г-н Помпа.

— А, и още нещо! — сети се Олян, подскачайки на един крак — Как успявате да ме следвате? Как изобщо е възможно да знаете, къде се намирам?

— Кармична Сигнатура, Г-н Меентелиг — отговори големът.

— И какво точно значи това? — настоя Олян.

— Значи Че Знам Точно Къде Се Намирате, Г-н Меентелиг.

Глиненото лице си остана безучастно. Олян се предаде.

Той изкуцука навън, в това, което за този град минаваше за свежа нова сутрин. През нощта се беше застудило, точно толкова, колкото да придаде свежест на въздуха и да събуди апетита на Олян. Кракът все още го болеше, но днес поне нямаше нужда от патерица.

И ето го Олян фон Ментелик, разхождащ се из града. Досега такова нещо не му се беше случвало. На покойния Албърт Искрометов му се беше случвало, както и на Мъндо Смит и на Едуин Стрийп и на още половин дузина други псевдоними, които той обличаше и събличаше като костюми. О, дълбоко в себе си той си оставаше Олян (ама какво име само, и да, той вече беше чул всички възможни бъзици), обаче те бяха отвънка, между него и света.

Едуин Стрийп беше произведение на изкуството. Той беше измамник, възползващ се от човешкото недоверие и имаше нужда да си личи, че мами. Той беше толкова очевидно некадърен, толкова жалък дилър на „Тука има тука нема“ и други подобни популярни шмекерски игри, че хората буквално се редяха на опашка да измамят смотания мошеник и си тръгваха ухилени… и така докато не речаха да похарчат толкова бързо спечелените си монети.

Изкуството на фалшификацията имаше тайна, която Олян беше открил: в бързината или когато са възбудени, хората сами ще допълнят имитацията чрез своето користолюбие. Те ще горят от такова желание да измъкнат пари от очевидния идиот, че собствените им очи ще дорисуват всичките дребни детайли, които не са съвсем както трябва във фалшивите монети, които толкова бързо им падат право в джобовете. Единственото от което имаше нужда, беше някой намек.

И това беше само началото. Някои от клиентите му изобщо не осъзнаваха, че като прибират спечелените фалшиви пари в кесиите си, всъщност разкриват местоположението на последните на некадърника Стрийп. И по късно те научаваха, че какъвто и боклук да беше Стрийп в играта, той повече от напълно компенсираше този недостатък с изключителните си умения като джебчия.

Сега Олян се чувстваше като обелена скарида. Като че беше излязъл на улицата гол. И въпреки това все още никой не го забелязваше. Нямаше крясъци „Хей, ти“, нито „Това е той!“. Той беше просто поредното лице в тълпата. Беше странно ново чувство. Досега не му се беше случвало да бъде наистина себе си. Той отпразнува това, като си купи пътеводителя по градските улици на Гилдията на Търговците и Продавачите и си взе кафе и сандвич с бекон докато го прелистваше и омазняше през списъка на баровете. Не намери там каквото търсеше, обаче го намери в списъка с фризьорските салони и доволно се ухили. Приятно е да се окажеш прав.

В пътеводителя беше спомената също и Карфицоразменницата „При Дейв“, горе в Кукличките, на някаква пресечка между дом за спазарена нежност и масажен салон. Купуваше и продаваше карфици от и на любители. Олян си допи кафето с изражение, което тези които го познаваха добре (кръг лица, състоящ се от абсолютно никого) щяха да разпознаят като оформяне на план. В крайна сметка всичко опираше до хората. Щом като се налагаше да поостане тук някое време, не беше зле да си осигури някои удобства. И той тръгна да се разходи до самозвания „Дом на Акуфилията!!!“

Беше като да вдигнеш някой с нищо незабележим камък и да откриеш под него цял нов свят. Карфицоразменницата „При Дейв“ беше от онези малки магазинчета, където съдържателят познава по име всеки от клиентите си без изключение. Вълшебен свят беше това, светът на карфиците. Беше хоби, което можеше да трае цял живот. Олян знаеше това, защото похарчи цял долар за „Карфици“ от Дж. Ланюго Оулсбъри, очевидно последната дума по въпроса. Сигурно всеки си имаше своите вкусове, беше готов да се съгласи Олян, но той някак не се чувстваше уютно сред хора, които ако видят как пада нещо закопчаващо хлабавото одеяние на хубава жена, ще обърнат внимание на падналата карфица. Някои от клиентите, ровещи се из книгите („Неточни забождания“, „Двуостри и бракувани“, „Карфиците от Юбервалд и Генуа“, „Първи стъпки в карфиците“, „Акуфилски авантюри“…) или зяпащи алчно карфиците под витрината, излъчваха надъханост, която го плашеше. Изглеждаха малко като Станли. Всичките бяха мъже. Жените определено не бяха родени „карфични глави“.

Той намери „Тотални карфици“ на долния рафт. Имаше мърлявия вид на домашно издание с дребен и гъст печат и му липсваха излишества като абзаци и, в много случаи, пунктуация. Средностатистическата запетая след един кратък поглед към изражението на Станли трябва да беше решила, че е по-добре да не го безпокои.

Когато сложи тънкото списанийце на тезгяха, собственикът на магазина — едър брадат мъж с дълга сплъстена коса, карфица в носа, бирен корем, принадлежащ на трима други мъже, и думите „Карфици или Смърт“ татуирани на бицепса му, го повдигна гнусливо и го захвърли.

— Ама сигурни ли сте за това нещо, сър? — попита той. — Ние имаме „Карфици на месеца“, „Нови карфици“, „Практични карфици“, „Модерни карфици“, „Екстра карфици“, „Интернационални карфици“, „Карфици с история“, „Световни карфици“, „Светът на карфиците“, „Карфиците на света“, „Карфици и карфичарници“… — вниманието на Олян се отклони замалко, но се върна точно навреме за заключителната част — … „Акуфилски Бюленин“, „Екстремни карфици“, „Stifte!“, то е от Юбервалд, много е добро, ако събирате чуждестранни карфици, „Начални стъпки в карфиците“, това е популяризаторска поредица, сър, с безплатна карфица всяка седмица, „Карфични вести“ и — тук мъжагата намигна — „Карфици на тъмната уличка“.

— А, това го забелязах — вметна Олян. — Пълно е с картинки на млади жени в кожени неща.

— Да, сър, но за да сме честни, те общо взето държат карфици. Та значи… все още ли искате „Тотални карфици“, а? — допълни той като че даваше на глупака последен шанс да се откаже от приумицата си.

— Да — каза Олян. — Какво толкова му има?

— А, нищо. Нищо. — Дейв почеса замислено корема си. — Само дето редакторът е малко… малко…

— Малко какво?

— Добре де, смятаме го за малко побъркан на тема карфици, да Ви кажа правичката.

Олян огледа магазинчето.

— Наистина ли? — запита невинно той.

Отиде в най-близкото кафене и огледа списанието. Едно от уменията от предишния му живот беше в която и да е област бързо да научи точно толкова, колкото е необходимо за да звучи като експерт, поне като за пред неексперти. После се върна в магазинчето.

Всеки си имаше своите ключове. Често това беше алчността. Винаги можеше да се разчита на нея като резервен вариант. Понякога това беше гордостта. Това беше ключът за Грош. Той отчаяно желаеше повишение, можеше да се види в очите му. Намериш ли ключа, останалото си върви само.

А пък Станли, ах, Станли… беше лесен.

Големият Дейв изучаваше някаква карфица под микроскоп, когато Олян отново влезе в магазинчето. Пиковият час за продажба на карфици вече беше почти отминал, само няколко мотльовци все още се блещеха над карфиците на витрината или тарашеха рафтовете. Олян се примъкна до тезгяха и се прокашля.

— Да, сър? — вдигна поглед Големия Дейв. — Пак се връщаме, а? Хлътнали сме по тях, а? Харесахте ли си нещо?

— Пакет преперфорирана хартия и пликче асорти за десет пенса, моля — каза с ясен глас Олян.

Останалите клиенти за момент го погледнаха, докато Дейв вадеше пакетчетата изпод тезгяха и продължиха със своите си работи. Олян се наведе над тезгяха:

— Чудех се — прошепна той дрезгаво — дали нямате нещо… нали знаете… по-остро?

Мъжагата му отвърна с предпазлив безизразен поглед:

— Какво имаш предвид под по-остро?

— Нали знаете — Олян си прочисти гърлото. — По-… желязно.

Звънчето издрънка, когато и последният клиент, задоволил жаждата си за карфици за днес излезе. Дейв ги гледаше как излизат и после пак обърна вниманието си към Олян.

— Ценител си падаме, а, сър? — намигна той.

— Сериозно се уча — отвърна Олян. — Повечето от нещата тук, как да Ви кажа…

— Изобщо не докосвам пирони — заяви остро Дейв. — Няма да ги търпя в магазина ми! Имам си репутация, за която да се грижа! Тук, знаете ли, влизат малки деца!

— О, не! Карфици в строгия смисъл, това ми трябва на мене! — побърза да уточни Олян.

— Добре — отдъхна си Дейв. — Случайно като че имам едно-две нещица за истинския колекционер. — Той посочи с глава завесата от мъниста зад гърба си. — Нали не може да изтъпанча всичко, та всеки да го зяпа, не и с младежите дето се навъртат тук, знаете как е…

Олян го последва през завесата в претрупана малка стаичка, където Дейв, след като се огледа конспиративно, извади от един шкаф малка черна кутийка и я разтвори под носа на Олян.

— Не е нещо, дето ще го намериш всеки ден, а? — подмигна Дейв.

„Егати, ами че това карфица“, помисли си Олян, но на глас каза, при това с тон на майсторски изпипана автентична изненада:

— Ухааа!

Няколко минути по-късно той излезе от магазина, подтискайки подтика да вдигне яката над лицето си. Ето това беше проблемът с някои видове безумие. Могат да те хванат всеки момент. И ето че той беше похарчил АМ$70 за някаква си проклета карфица! Погледна пакетчетата в ръката си и въздъхна. Когато ги прибра внимателно в джоба си, ръката му се натъкна на хартия.

А, да, писмото с П.С.Е.Л.Ц. Тъкмо щеше да го върне обратно, когато с ъгълчето на окото си зърна прастара табела на отсрещната улица: „Лобин Клаут“. И когато погледът му обходи тясната уличка, още над първия магазин видя да пише:

№1

А. ’ПАРКЪР & ’СИНОВЕ

ЗАРЗАВАТЧИЙНИЦА

НАЙ-ЕКСТРА КАЧЕСТВО ’ПЛОДОВЕ И ’ЗЕЛЕНЧУЦИ

Защо пък да не го достави? Ха! Ами че той началник на пощата ли е или какво? Какво толкова лошо можеше да се случи?

Той се вмъкна в магазина. Един мъж на средна възраст тъкмо внасяше пресни моркови, или вероятно ’моркови[15], в живота на обемиста жена с голяма пазарска торба и косми по брадавиците.

— Г-н Антимон Паркър? — попита тържествено Олян.

— Ей сега, ’сър, един ’момент само и ще ’Ви обърна ’внимание, само да… — започна мъжът.

— Исках само да разбера, Вие ли сте г-н Антимон Паркър, това е всичко — прекъсна го Олян. Жената се обърна да изгледа нашественика, но Олян й се усмихна така подкупващо, че тя се изчерви и за миг си пожела ех да се беше гримирала днес.

— Това е ’баща ми — каза зарзаватчията. — Отзад е, ’бори се с една ’трудна зелка.

— Това е за него — обяви Олян. — Пощенска доставка.

Той остави плика на тезгяха и без да се помотва излезе от магазина.

Продавач и клиентка се взряха в розовия плик.

— ’П.С.Е.Л.Ц.? — прочете г-н Паркър.

— Аах, това ме връща назад във времето, г-н Паркър — възкликна жената — По мое време слагахме такива неща на писмата си, когато се ухажвахме. Спомняте ли си? Подпечатано С Една Любяща Целувка. Имаше тогава и П.С.Е.Л.Ц. и Л.А.Н.К.Ъ.Р. и още… — тя понижи глас и се изкиска — разбира се К.Л.А.Ч.[16] Не помните ли?

— Изглежда всичко ’това ме е ’подминало, г-жо Гудбоди[17] — отвърна сковано зарзаватчията. — И ако това значи, че млади мъже пращат на ’баща ми ’розови писъмца с ’пселц, благодаря покорно. ’Модерни времена, моля ви се! — той се обърна и повиши глас. — ’Татко!

Чудесно, помисли си Олян, едно добро дело за днес. Или поне някакво дело. Изглежда г-н Паркър по един или друг начин беше успял да се сдобие с някой друг син. И въпреки това беше някак… странно, като си помисли човек за всички онези писма, натрупали се в Пощата. Можеше да си ги представиш като малки пакетчета история. Ако ги доставиш, историята тръгва по един път, а ако ги напъхаш във фугата на дюшемето, ще тръгне другояче.

Ха. Той поклати глава. Като че ли някакъв нищожен избор от някой толкова незначителен като пощальон, можеше да има каквото и да е значение! Историята би трябвало да е малко по-устойчива. В крайна сметка всичко се връща, нали? Някъде беше прочел нещо такова. Иначе никой не би се осмелил да направи каквото и да е.

Той стигна едно малко площадче, където се събираха осем улици и реши да се прибере по улица Пазарна. Път като всеки друг път.

Като се увери, че и Станли и големът са заети по купчините поща, г-н Грош се измъкна през лабиринта от коридори. Връзките писма бяха натрупани толкова високо и плътно, че едвам успя да се промъкне, но в крайна сметка стигна стария хидравличен асансьор, отдавна вече излязъл от строя. Шахтата му беше затрупана с писма, обаче стълбата за техническо обслужване беше все още чиста, а тя поне стигаше до покрива. Разбира се, отвън имаше още и пожарна аварийна стълба. Тя обаче беше отвън, а Грош и в най-добрите си времена не беше твърде въодушевен относно излизането навън. За него Пощенската Палата беше като много голяма черупка за съвсем малък охлюв. Свикнал си беше с полумрака.

Бавно и мъчително, с треперещи колене, той се изкатери покрай няколко етажа поща и с малко зор отвори капандурата към тавана. Примигна и потръпна на непривичната за него слънчева светлина и се измъкна на плоския покрив.

Никога не му беше харесвало да прави това, но кой друг, ако не той? Вярно, че Станли ядеше не повече от пиле, а самият Грош преживяваше най-вече на чай и бисквити, но все пак всичко струваше пари, дори ако излезеш на пазар точно преди да затворят, а някога в далечното минало, още преди десетилетия, заплати изведнъж престанаха да пристигат. Грош не се престраши да отиде в двореца и да пита защо. Страх го беше, че поиска ли пари, ще вземат да го уволнят. Така че той започна да дава под наем стария гълъбарник. Какво лошо можеше да има в това? Всичките гълъби се бяха присъединили към дивите си събратя още преди много години, а в този град един приличен подслон никак не беше за пренебрегване, дори ако малко полъхва. Имаше си външна пожарна стълба и всичко. В сравнение с повечето квартири си беше същински малък палат.

Освен това тея младежи миризмата не ги безпокоеше, поне те така казваха. Бяха любители на гълъби. Грош не беше съвсем сигурен, в какво ще да се състои това, освен че за правилното му осъществяване имаха нужда от малка щракалкова вишка. Обаче плащаха добре, а това беше най-важното.

Той заобиколи голямата цистерна за дъждовна вода за хидравликата на неработещия асансьор и се промъкна по покрива чак до гълъбарника, където почука учтиво:

— Аз съм, м’чета. Само д’ зема наема.

Вратата се отвори и се дочу откъслек от разговор:

— … свръзките няма да издържат това дори и за трийсе секунди…

— А, г-н Грош, заповядайте — каза човекът, отворил вратата. Беше г-н Карлтън, дето имаше брада, с която би се гордяло всяко джудже, или не, с която биха се гордяли всеки две джуджета. Изглеждаше по-разбран от останалите двама, макар че разликата не беше кой знае каква. Грош си свали шапката.

— Идвам з’ наема — повтори той, оглеждайки се покрай човека. — Имам и някои новини. Та си рекох аз, че по-добре да спомена, м’чета, че ни дойде нов началник. Та ако може да сте по-предпазливи за малко, к’во ш’ кажете? Само кимнете и г’тово, а?

— И колко ще трае този път? — тросна се мъжът, седнал на пода и работещ по някакъв голям метален барабан, пълен с нещо което поне на г-н Грош му приличаше на много сложен часовников механизъм. — До събота вече ще сте го блъснали от покрива, нали така?

— Айде с’га, айде с’га, г-н Уинтън, няма що да си пра’ите с мен т’кива шеги, няма що — изнерви се Грош. — Той само да поседи тук някоя седмица, д’ се установи ’начи, пък аз все ш’му… намекна за вас, че сте тук, нал’ тъй? Гълъбите как са, добре ли са? — той огледа гълъбарника. Виждаше се само един гълъб, сгушил се в един ъгъл отгоре.

— Точно сега са навън на тренировки — обясни Уинтън.

— А, да, д’бре, така ш’да е — измърмори Грош.

— Както и да е, точно сега повече ни интересуват кълвачите — каза Уинтън и измъкна от барабана някакъв изкривен метален прът. — Виждаш ли, Алекс? Казвах ли ти, че се е изкривил? А две от зъбчатките съвсем са се износили…

— Кълвачи? — изненада се Грош.

Температурата забележимо се понижи, като че ли той беше казал нещо не така.

— Точно така, кълвачи — обади се трети глас.

— Кълвачи ли, г-н Емъри?

От третия любител на гълъби Грош винаги го хващаха нерви. Заради начина, по който очите му винаги шареха, като че искаше да види всичко наведнъж. И постоянно държеше по някоя пушеща тръба или някаква друга машинария. Като стана дума, всичките постоянно се заглавичкваха по разни тръби и зъбчати колела. А колкото и да е странно, Грош никога не ги беше виждал да държат гълъб. Нямаше представа какво е да си любител гълъбар, но предполагаше, че все ще включва нещо такова.

— Да, кълвачи — каза човекът, докато тръбата в ръцете му промени цвета си от червено на синьо. — Защото… — тук той като че се позамисли за момент — … ами мислихме си, че може да ги научим да… а да, ще могат, виждате ли, да изщракат съобщението на морзова азбука като пристигнат. Много по-добре от пощенските гълъби.

— Че защо? — поинтересува се Грош.

За момент г-н Емъри се загледа в света като цяло.

— Защото… ще могат да пренасят съобщения по тъмно? — предложи отговор той.

— Браво бе — измърмори човекът разглобяващ барабана.

— О, това мо’е да спаси живот, виждам, виждам — каза Грош. — Но хич не го виждам аз да бие щракалките.

— Ще го видим ние това, ще го видим — вметна Уинтън.

— Но ще сме Ви много благодарни ако не казвате на никого — намеси се припряно Карлтън. — Ето Ви ги трите долара, г-н Грош. Виждате ли, не щем други хора да ни откраднат идеята.

— Гроб съм, м’чета — увери ги Грош. — Хич няма д’ се тревожите. Можете да разчитате на Грош.

Карлтън вече му придържаше вратата и учтиво го подкани:

— Знаем, че можем да разчитаме на Вас. Довиждане, г-н Грош.

Вратата зад него се затвори и той потегли обратно по покрива. В гълъбарника изглежда започваше кавга. Той дочу как някой каза:

— Какво те прихвана да се раздрънкаш така, а?

Беше малко обидно някой да си мисли, че не, на Грош не могло да му се вярва. И докато се бореше със стъпалата надолу, той се замисли дали не трябваше да ги светне, че кълвачите няма да летят по тъмно. Учудващо е, че умни момчета като тях можеха да пропуснат този недостатък. Падаха си те малко лековерни, помисли си той.

Тридесетина метра по-надолу и четвърт миля настрани кълвачески полет (денем), Олян следваше пътя на съдбата.

Тъкмо сега той го водеше през квартал под равнището на които и да е изисквания, които можеше да има човек при покупка на недвижима собственост. Всичко беше пълно с графити и боклук. Е, като стана дума, целият град беше пълен с тях, но на другите места боклукът беше по-висококачествен боклук, а графитите а-а да постигнат правопис. Целият район като че просеше нещо, например наистина опустошителен пожар.

И тогава той го видя. Беше едно от онези безнадеждни дюкянчета, в които се помещаваха предприятия с живот измерван в дни, от типа на Гигантска Пълна Разпродажба!!! на чорапи с по две пети, долни гащи с три крачола и ризи с по един ръкав метър и половина дълъг. Прозорецът беше закован с дъски, но над него, едва видим под слоя графити, имаше надпис: Сдружение На Големите.

Олян отвори вратата. Под краката му изхрущя стъкло. Един глас заповяда:

— Да ти видя ръцете, господинчо!

Той си вдигна послушно ръцете, взирайки се в тъмнината. В нея определено имаше арбалет, държан от смътна фигура. Всичката светлина, която беше минала някак си през дъските, се беше отразила от върха на стрелата.

— О — каза гласът в тъмнината като че леко разочарован, че няма оправдание да застреля някого. — Значи всичко е наред. Снощи си имахме посещение.

— Прозорецът ли? — досети се Олян.

— Веднъж месечно. Тъкмо се канех да помета — чу се драскане на кибрит и някой запали лампа. — Обикновено не нападат самите големи, особено ако наблизо има някой от свободните. Стъклото обаче не се отбранява.

Лампата се вдигна и разкри висока млада жена в плътно прилепнала сива вълнена рокля, с гарваново черна коса, събрана в тегав кок отзад и толкова изцапана с вар, че я правеше да прилича на една от онези кукли на дървени панти. Очите й бяха леко зачервени като да беше плакала.

— Късмет имате, че ме хващате тук — каза тя. — Дойдох само да видя дали не са взели нещо. За продажба ли сте тук или за наем? Вече можете да си свалите ръцете — добави тя и остави арбалета под тезгяха.

— Продажба или наем ли? — попита Олян предпазливо сваляйки ръцете си.

— На голем — натърти тя с тон, с какъвто се говори на трудно схващащите. — Ние сме Сдружение на го-ле-ми-те. Ние купуваме и наемаме го-ле-ми. Желаете ли да продадете го-лем или желаете да наемете го-лем?

— Нито ед-но-то, нито дру-го-то — отговори Олян. — Имам си го-лем. Имам предвид, че един от тях ра-бо-ти при мен.

— Така ли? Къде? — заинтересува се жената. — И предполагам, може малко да ускорим темпото на разговора, а?

— В Пощата.

— А, значи Помпа 19 — сети се жената. — Той каза че било държавна служба.

— Ние го наричаме господин Помпа — вметна превзето Олян.

— Наистина ли? А да Ви се сгрява душата от едно прекрасно благородно чувство като правите така?

— Пардон? Какво? — промълви шашнато Олян. Не беше съвсем сигурен, но дали тя някак си не съумя да му се изсмее изпод намръщената си уста.

Жената въздъхна:

— Съжалявам, тази сутрин съм малко избухлива. Като ти падне някоя тухла на бюрото, такова е въздействието. Да кажем просто, че те не виждат света по нашия начин, ясно ли е? Имат чувства, по свой си начин, но не са като нашите чувства. Както и да е… с какво мога да Ви помогна, г-н…?

— Фон Ментелик — представи се Олян и добави: — Олян фон Ментелик — за да мине веднъж най-лошото. Жената обаче дори не се подсмихна.

— Ментелик, малко градче в Близкия Юбервалд — говореше тя, вдигайки една тухла от разтрошеното стъкло и отломки по бюрото си, оглеждайки я критично, после обръщайки се към един вехт каталожен шкаф зад нея и каталогизирайки я под буквата Т. — Основен износ: прочутите им кучета, разбира се, втори по важност износ: бирата им, с изключение на двете седмици на Сектомврийския Фест, когато изнасят предимно… бира втора ръка, предполагам?

— Не знам. Напуснахме докато бях още малък — каза Олян. — Ако питате мен, това е просто едно смешно име.

— Що не опитате някой път Прелест-Хубавинка Миличкова — забеляза жената.

— О. Виж, това не е смешно име — отбеляза Олян.

— Никак, — подтвърди Прелест-Хубавинка Миличкова. — А пък и изобщо не ми е останало чувство за хумор. Е добре значи, сега, след като установихме прилични човешки отношения, какво точно искахте?

— Виждате ли, Ветинари тъй да се каже ми натресе г-н… ми натресе Помпа 19 като… ъ… като помощник, аз обаче не знам как да се държа с… — Олян потърси в очите на жената някакъв намек за най-коректния термин и накрая изтърси — … него.

— Ха? Ами че дръжте се с него нормално.

— Имате предвид нормално като за човешко същество или нормално като за грънчарско произведение пълно с огън?

За учудване на Олян Прелест-Хубавинка Миличкова извади пакет цигари от чекмеджето на бюрото и си запали една. Не разчете правилно изражението му и му предложи и на него.

— Не, благодаря — отказа той. Като се изключи някоя друга баба с лула, той досега не беше виждал жена да пуши. Беше… някак странно привлекателно, особено при условие че, както се оказа, тя пушеше цигарата като че имаше някаква лична вражда с нея, свирепо изсмуквайки пушека и незабавно издишвайки го.

— И това Ви е стегнало около врата, така ли? — рече тя. Когато не пушеше цигарата, г-ж(иц)а Миличкова я държеше на височината на рамото си и придържаше лакътя на лявата си ръка с дясната. Нещо в Прелест-Хубавинка Миличкова определено подсказваше, че клапата едва удържа ярост колкото за цяла жена.

— Да! Имах предвид… — понечи да каже Олян.

— Ха! Точно като с Кампанията за Равен Ръст и всичките му покровителствени дрънканици, бълвани от тях за джуджетата и как не бивало да употребяваме думи като „дребнаво“ или „ниски чувства“. Големите не са обременени като нас с всичкото му „кой съм аз и защо съм тук“, разбирате ли? Защото те знаят. Били са направени, за да бъдат собственост, да бъдат оръдия на труда. И те правят точно това — трудят се. В известен смисъл те са това. Няма място за екзистенциално безпокойство.

Г-ж(иц)а Миличкова вдиша и избълва пушек с едно-единствено нервно движение и продължи да говори:

— А разни глупави хора идват и почват да им казват неща като „личности от глина“ или „г-н Крик“, което според тях е доста чудато. Те разбират за свободната воля. И разбират също, че нямат такава. Но имайте предвид, че когато един голем веднъж почне да притежава себе си, нещата се променят.

— Да се притежава? Как може собственост да притежава себе си? — поинтересува се Олян. — Нали казахте, че те бяха…

— Те спестяват и купуват себе си, разбира се! Единственият вид свобода, която те биха приели, е свободата на собствеността. В действителност това, което става е, че свободните големи финансират Сдружението, а Сдружението купува големи при всяка възможност, после новозакупените големи се откупуват от Сдружението на твърдо установени цени. Системата работи добре. Свободните големи печелят осем дни в седмицата по двадесет и четири часа дневно и те стават все повече и повече. Те не ядат, не спят, не носят дрехи и не разбират идеята за развлечение. Понякога по някоя туба керамичен цимент не струва чак толкова. Всеки следващ месец те купуват все повече големи и ми плащат заплатата и безсрамния наем, който хазяинът им съдира за тази дупка, защото знае, че я дава на големи. Те, знаете ли, никога не се оплакват. Плащат, колкото и да им поискате. Толкова са търпеливи, че можеш да откачиш.

Туба керамичен цимент, отбеляза си наум Олян. Опита се да запомни тази подробност, в случай че му потрябва някога, но някои от умствените му процеси бяха изцяло заети от нарастващото осъзнаване на това, колко добре могат да изглеждат някои жени, облечени в строги и семпли рокли.

— И няма начин да ги повредиш, нали? — опита си късмета той.

— Разбира се че може! Удар с ковашки чук на точното място направо ще разпарчатоса голема. Традиционните големи просто ще си стоят кротко и ще поемат удара. Големите на Сдружението обаче могат да се защитават, а когато някой тежък около тон хване чука в ръката ти, налага се да го пуснеш наистина незабавно.

— Мисля, че на г-н Помпа му е разрешено да наранява хора — сподели Олян.

— Напълно възможно. Доста от свободните са против това, обаче други казват, че оръдието не може да бъде обвинявано за начина, по който го употребяват — каза г-ж(иц)а Миличкова. — Много го разискват това. С дни и още дни.

Никакъв пръстен по пръстите й, забеляза Олян. Що за привлекателно момиче ще работи за тайфа глинени хора?

— Всичко това е толкова вълнуващо — каза той. — Къде мога да науча повече?

— Има брошура — отговори почти-със-сигурност-госпожица Миличкова, бръкна в чекмеджето и извади тънко книжле. — Пет пенса.

Заглавието на корицата беше „Трудова глина“. Олян извади долар и каза:

— Запазете рестото.

— Не! — възрази госпожица Миличкова ровейки се за дребни в чекмеджето. — Не прочетохте ли какво пише над вратата?

— Да. Пише „ГолимиТе нъ ЧъкъЛ“

Г-ца Миличкова се хвана уморено за челото.

— А, да. Бояджията още не е идвал. Но под това пише… чакайте, има го на гърба на брошурата…

— прочете или най-малкото погледна Олян.

— На един от техните езици е — поясни тя. — То това е малко… мистично. Казват, че го говорели ангелите. Преводът е: „Със собствен труд, без чужда помощ“. Страшно са независими. Нямате си и представа колко.

Тя им се възхищава, помисли си Олян. И си подсвирна наум. Ами това за… ангелите?

— Добре, благодаря Ви — каза на глас той. — Най-добре да си тръгвам. Аз определено… ами, както и да е, благодаря Ви.

— С какво се занимавате в Пощата, г-н фон Ментелик? — попита го тя, докато той отваряше вратата.

— Наричай ме Олян — изтърси Олян и част от вътрешното му аз изтръпна. — Аз съм новият началник на пощите.

— Без майтап? Тогава се радвам, че Помпа 19 е с теб — забеляза г-ца Миличкова. — Последните няколко началници на пощата не изкараха дълго, доколкото си спомням.

— Мисля, че и аз подочух нещо такова — отвърна бодро Олян. — Доста зле трябва да са били нещата в старите дни.

Г-ца Миличкова сви вежди:

— Старите дни ли? Последният месец за стари дни ли се брои?

Лорд Ветинари стоеше и гледаше през прозореца. Някога кабинетът му имаше прекрасен изглед към града, всъщност, технически погледнато, той и сега го имаше, макар че сега морето от покриви беше заменено от гора от семафорни вишки, намигащи си и побляскващи си една на друга под слънчевата светлина. На Тепето — могилата със старата цитадела над реката, блещукаха семафорите на голямата кула — крайната точка на Голямата Магистрална Линия, разпростряла се на повече от две хиляди мили през целия контитент чак до Генуа.

Приятно беше да се види как здравословно циркулира кръвообращението на международната търговия и дипломация, особено ако при теб работят чиновници с изключителни способности в разшифроването. Черни и бели денем, светли и тъмни нощем, кепенците спираха само при мъгла и сняг.

Или поне така беше допреди няколко месеца. Той въздъхна и се върна на бюрото си.

На което имаше отворена папка. Съдържаща доклад от Командор Ваймс от Градската Стража с множество възклицателни знаци. Съдържаше също един по-сдържан доклад от чиновник Алфред, в който Лорд Ветинари беше оградил с кръгче частта озаглавена „Димящото Гну“.

Някой деликатно почука на вратата и чиновник Дръмнот влезе с походката на призрак.

— Вече са се събрали всичките господа от семафорната компания Голямата Магистрална Линия Ад, сър — съобщи той и остави на бюрото няколко листа изписани с тънички сложни линии. Ветинари хвърли на стенограмата един поглед. Бегъл.

— Празни приказки? — предположи той.

— Да, милорд. Може да се кажи, изключително такива. Обаче съм сигурен че отворът на слуховата тръба е напълно незабележим сред декорациите, милорд. Скрит е много хитро в един позлатен херувим, сър. Чиновник Брайън го вгради в неговия рог на изобилието, който очевидно събира повече звуци и може да бъде дискретно насочен точно срещу лицето, което…

— Няма нужда да виждаш нещо, за да знаеш, че го има, Дръмнот — Ветинари потупа с пръст книжата. — Те не са глупаци. Е, поне някои от тях не са. Тук ли са досиетата?

Бледото лице на Дръмнот за момент изрази болката на човек, принуден от обстоятелствата да измени на възвишените принципи на деловодството.

— В известен смисъл, милорд. В действителност нямаме нищо съществено по никое от обвиненията, наистина нямаме. Свиках заключениум в Дългата Галерия, но се опасявам, че разполагаме само със слухове. Има… намеци, тук и там, но в действителност ни е необходимо нещо по-солидно…

— Все ще се яви възможност — каза Ветинари. Да си абсолютен владетел в днешно време не е толкова просто, както си мислеха хората. Най-малкото не е толкова просто, ако имаш амбицията да продължиш да бъдеш абсолютен владетел и утре. Имаше си някои тънкости. О, естествено можеше и да заповядаш на мъжете си да трошат хорските врати и да повлекат хората без съд в занданите, но прекаляването с това издаваше лош стил, а и изобщо вредеше на бизнеса, създаваше вредни навици и освен това беше много, много вредно за здравето. Просветеният тиранин, поне според Ветинари, имаше много по-трудна работа от властници, издигнати от някоя идиотска система на гласуване-за-да-спечелиш от типа на демокрацията. Най-малкото те можеха да кажат на народа, че вината си е негова.

— … обикновено на този етап още не бихме завели индивидуални досиета — продължаваше агонията на Дръмнот. — Виждате ли, аз ги съставих само въз основа на ежедневни…

— Вашето безпокойство, както винаги, е за пример — прекъсна го Ветинари. — Обаче виждам, че въпреки това сте подготвили папки.

— Да, милорд. Смесих някои от тях с копие от анализа на чиновник Харолд върху свиневъдната продукция на Генуа. — Дръмнот изглеждаше много омърлушен докато му предаваше папките. Самоволните несъответствия в деловодството стържеха с нокти по черната дъска на самата му душа.

— Отлично — рече Ветинари и сложи папките върху бюрото си, извади от чекмеджето друга папка и я сложи отгоре, после покри малката купчина с още някакви хартии. — А сега, моля Ви, поканете нашите посетители.

— Г-н Въртел е с тях, милорд — съобщи чиновникът.

Ветинари се усмихна без капка хумор:

— Колко изненадващо.

— А също и г-н Гепи Мангизов — допълни Дръмнот, внимателно наблюдавайки господаря си.

— Естествено — каза Ветинари.

Когато няколко минути по-късно влязоха финансистите, конферентната маса в единия край на помещението вече блестеше от чистота, с изключение на малко хартия за писане и една купчина папки. Самият Ветинари отново гледаше през прозореца.

— А, господа. Колко мило от ваша страна да дойдете тук за лека раздумка — приветства той. — Аз тъкмо се наслаждавах на изгледа.

Той рязко се обърна и се изправи срещу редица озадачени лица, и две неозадачени. От тях едното беше сиво и принадлежеше на г-н Въртел — най-именития, най-скъпия и най-стария юрист в града. Той беше зомби вече от много години, макар че не се виждаше да е сменил много-много навиците си между живота и смъртта. Другото лице принадлежеше на мъж с едно око и една черна превръзка за око и това лице се усмихваше като тигър.

— Особено ободряващо е да се види, че Голямата Магистрална отново е в строя — каза Ветинари, игнорирайки това лице. — Струва ми се, че вчера беше затворена за цял ден. Мислих си само каква срамота е това, при условие, че Голямата Магистрална е толкова жизненоважна за всички нас и е толкова жалко, че си имаме само една. С прискърбие научих, че акционерите на Новата Магистрална Линия са се разпръснали, с което разбира се Голямата Магистрална остава в самотно великолепие, а вашата компания, господа, остава без конкуренция. О, къде ми е умът. Седнете, ако не възразявате, господа.

И той още веднъж се усмихна любезно на г-н Въртел, докато се настаняваше:

— Струва ми се, че не познавам всичките тези господа.

Г-н Въртел въздъхна:

— Милорд, позволете ми да Ви представя г-н Зеленобут от Анкх-Сто Асошиейтид, ковчежник на Голямата Магистрална Линия Ад, г-н Финтър от Сто и Сто Холдинг, г-н Конскипръж от Анкх-Морпоркската Меркантилна Кредитна Банка, г-н Стоули от Анкх Фючърс (Финансови Съветници) и г-н Мангизов…

— В собствена персона — довърши невъзмутимо едноокият.

— О, г-н Гепи Мангизов — обърна се право към него Ветинари. — Толкова съм… поласкан, че най-сетне Ви виждам.

— Но милорд, Вие изобщо не идвате на моите банкети — отвърна Мангизов.

— Моля да ме извините. Държавните дела отнемат толкова много от времето ми — каза малко троснато Ветинари.

— О, всички трябва да се поотпускаме от време на време, милорд. Безспирно бачкане хич без разтуха, това направо ще те сдуха, както казват хората.

На неколцина от присъстващите им секна дъхът, но Ветинари само гледаше безизразно и накрая продума:

— Интересно.

Той прехвърли няколко папки и отвори една. След което пак се обърна към адвоката:

— Моят екип тук ми е приготвил някои бележки, обобщена публично достъпна информация долу от Барбикана[18]. Примерно относно места в директорски бордове. Вярно, че тайнственият свят на финансите е затворена, хъм, сметка за мен, но все пак ми изглежда, че някои от Вашите клиенти работят, както се оказва, един за друг?

— Да, милорд, и? — каза Въртел.

— Това нормално ли е?

— О, напълно е в реда на нещата някои особено ценени експерти да бъдат канени в бордовете на няколко компании, милорд.

— Дори ако тези компании са конкурентни ли? — попита Ветинари.

Около масата се видяха усмивки. Повечето финансисти се поотпуснаха в столовете си. Ами че този човек изобщо не разбираше от бизнес. Какво знае той за съчетания интерес, а? Класическо образование, това е то. И изведнъж те си спомниха, че той е получил образованието си в Школата на Гилдията на Убийците и усмивките им повехнаха. Г-н Мангизов се вглеждаше във Ветинари с очакване.

— Има начини, и то изключително почтени начини, да се гарантира конфиденциалността и да се избегне конфликт на интереси, милорд — обясни г-н Въртел.

— А, това ще да е… как беше… прозрачният таван[19]? — изглежда се досети лорд Ветинари.

— Не, милорд. Това е нещо друго. Предполагам, че имахте предвид „Ахатовата имперска стена“[20] — каза гладко г-н Въртел — Което безкомпромисно и ефикасно осигурява неизтичането на информация в случаи когато, например, една част от организацията би придобила поверителна информация, която предположително би могла да бъде използвана от друго поделение на същата за неморална изгода.

— Възхитително! И как по-точно работи това?

— Хората се договарят да не го правят — отговори г-н Въртел.

— Извинявайте? Мислих си, че споменахте стена… — започна Ветинари.

— Това беше само израз, милорд. Означаващ договореност да не се прави така.

— О? Договарят се значи? Забележително. Дори при условие, че невидимата стена трябва да минава право през мозъка им?

— Ние, знаете ли, си имаме Кодекс на Поведение! — обади се още един глас.

Всички очи, с изключение на тези на г-н Въртел, се обърнаха към говорещия, който зашава нервно в креслото си. Г-н Въртел от дълго време изучаваше Патриция и знаеше, че когато обектът му заприличаше на объркан държавен служител, задаващ невинни въпроси, това беше време да не го изпускаш от очи.

— Много се радвам да го чуя, г-н…? — започна Ветинари.

— Хрупърт Конскипръж, милорд, и не одобрявам тона на вашите забележки!

За момент изглеждаше, че дори и креслата се отдръпнаха от него. Г-н Конскипръж беше младок не просто склонен към затлъстяване, а разпростиращ се, прииждащ и преливащ към истинска тучност. Още на тридесет години той вече беше придобил внушителна сбирка брадички, които сега се тресяха в горда ярост.[21]

— Бих могъл да говоря с вас и с други видове тон — забеляза спокойно лорд Ветинари.

Г-н Конскипръж се опита да се спогледа с колегите си, които изведнъж се оказаха някак си на далечния хоризонт.

— Аз само исках да стане ясно, че не сме направили нищо нередно — измънка той. — Това беше всичко. Има Кодекс на Поведение.

— Сигурен съм, че не бях намеквал да сте правили нещо нередно — отбеляза лорд Ветинари. — Въпреки това ще си отбележа това, което ми казахте току-що.

Той придърпа един лист и написа с прецизни като на гравьор движения „Кодекс на Поведение“. Разместването на книжата разкри една папка озаглавена „Злоупотреби“. Разбира се, заглавието беше обърнато наопаки за останалите присъстващи, понеже се предполагаше, че не се предполагаше те да го четат, така че те го прочетоха. Конскипръж дори изви врата си, за да вижда по-добре.

— Обаче — продължаваше Ветинари, — тъй като въпросът за вършенето на нередности вече беше повдигнат от г-н Конскипръж — той се усмихна за кратко на младия човек, — сигурен съм, че знаете, че се говори за заговор помежду ви, целящ да се поддържат тарифите високи, а конкуренцията несъществуваща[22]. — Това изречение излезе бързо и гладко като език на змия, а завършващото го перване с връхчето на езика беше: — Както всъщност и някои слухове относно смъртта на младия г-н Миличков миналия месец.

Вълнението в полукръга отсреща показа, че обувката беше хвърлена.[23] Не беше добре дошла тази обувка, но беше очаквана обувка и ето че тя каза „туп“.

— Това е подсъдна клевета — реагира Въртел.

— Напротив, г-н Въртел — възрази Ветинари, — простото споменаване на съществуването на един слух не е подсъдно, както съм сигурен, че много добре знаете.

— Няма доказателства, че сме замесени в убийството на това момче, — изцепи се Конскипръж.

— А, значи и Вие сте чули да казват, че той е бил убит? — поде Ветинари, не откъсвайки очи от Гепи Мангизов. — Тези слухове направо летят във въздуха, нали…

— Хората говорят какво ли не, милорд — започна уморено Въртел. — Фактите обаче са, че г-н Миличков е бил сам в онази кула. Обезопасителното му въже определено не е било закачено. Било е нещастен случай, каквито се случват често. Да, знаем, че хората казват, че пръстите му са били премазани, но в случай с падане от такава височина и съпътстващото блъскане в кулата, защо това трябва да ни учудва? Уви, в този момент Голямата Магистрална Линия Ад не е популярна, откъдето се явяват всички тези злостни и безоснователни нападки. Както посочи г-н Конскипръж, няма никакво доказателство, че това, което се е случило, е било нещо повече от трагичен инцидент. И, ако ми позволите да говоря откровено, по каква точно причина сте ни извикали тук? Клиентите ми са заети хора.

Ветинари се облегна и събра връхчетата на пръстите си.

— Да си представим една такава ситуация — каза той. — Няколко амбициозни и много изобретателни мъже създават забележителна комуникационна система. Това, което те имат, е страстно вдъхновение, в огромни количества. Това което те нямат, са пари. Те не са свикнали с пари. Така че те се срещат с някои… хора, които ги запознават с други хора, много любезни хора, които срещу, хъм, четиридесет процентно участие в предприятието им предоставят толкова необходимите им парични средства, както и, нещо много важно, бащински съвети и препоръка за една наистина добра счетоводна фирма. И така, те действат и ето че пари идват и пари си заминават и по някое време те разбират, че не са чак толкова финансово стабилни, колкото са си мислили и че всъщност имат нужда от още пари. За щастие това не е проблем, защото на всички им е ясно, че някой ден предприятието ще стане мина за пари, така че какво толкова ако подпишат за още петнадесет процента? Нали това са само пари. Те не са съществени по начина, по който са съществени механизмите, нали? После обаче разбират, че да, съществени са. Всъщност те са всичко. Внезапно светът им се обръща надолу с главата, внезапно онези мили хора вече не са толкова мили, внезапно се оказва, че всичките документи, набързо подписани, защото тези приятелски усмихнати хора са посъветвали да бъдат подписани, означават, че в действителност те не притежават нищо, нито патенти, нито имущество, нищо. Всъщност не притежават дори съдържанието на собствените си глави. Дори и идеите, които тепърва биха им хрумнали, очевидно не им принадлежат. И въпреки всичко това, те все още някак дължат пари. Така че някои бягат, някои се спотаяват, а някои се опитват да се борят, което е крайно глупаво, защото се оказва, че всичко е съвършено законно. Някои приемат работа от нисък ранг в предприятието, защото все някак трябва да се живее и защото предприятието и без това притежава дори и сънищата им през нощта. И въпреки това изглежда нищо незаконно изобщо не се е било случвало. Бизнесът си е бизнес.

Лорд Ветинари отвори очи. Хората около масата го гледаха.

— Само размишлявах на глас — каза той. — Сигурен съм, че ще посочите, че правителството си няма работа тук. Знам, че г-н Мангизов ще го изтъкне. Там е работата обаче, че откакто вие придобихте Голямата Магистрална за нищожна част от стойността й, забелязвам, че повредите зачестиха, скоростта на съобщенията намалява, за сметка на това потребителските цени растат. През последната седмица Голямата Магистрална беше затворена за общо почти три дни. Не можехме да говорим дори със Сто Лат! Много далече от „Бързо като светлината“, господа.

— Това беше необходима профилактика… — започна г-н Въртел.

— Не, това бяха ремонти — сряза го Ветинари. — При предишната управа системата спираше по за един час всеки ден. Това беше профилактика. Сега кулите работят, докато не се строшат. Какво си мислите, че правите, господа?

— Това, милорд, с цялото ми уважение, не е Ваша работа.

Лорд Ветинари се усмихна. За пръв път тази сутрин усмивката му издаваше истинско удоволствие.

— А, г-н Гепи Мангизов, тъкмо се чудех, кога най-сетне ще Ви чуя гласа. Бяхте толкова нехарактерно мълчалив. С особен интерес прочетох последната Ви статия във „Вестника“. Във Вас се забелязва толкова страст относно свободата. Три пъти използвахте думата „тирания“ и веднъж думата „тиранин“.

— Недейте да се отнасяте пренебрежително към мен, милорд — отвърна Мангизов. — Ние притежаваме Голямата Магистрална. Тя е наша собственост. Разбирате какво значи това, нали? Собствеността е основа на всяка свобода. Е, клиентите може и да се оплакват от качеството на услугата и от цените, но клиентите винаги се оплакват от такива работи. Независимо от цената обаче, ние не се оплакваме от липса на клиенти. Преди да се появят семафорите, на новините от Генуа им трябваха месеци да стигнат дотук, а сега идват за няма и ден. Това е магия, която хората могат да си позволят. Ние отговаряме пред нашите акционери, милорд. А не, с цялото ми уважение, пред Вас. Това не е Ваша работа. Това е наша работа. Това е наш бизнес и ние ще го управляваме съобразно пазара. Надявам се, че тук няма тирания. С цялото ми уважение, това е свободен град.

— Толкова много уважение не може да не ми достави удоволствие — забеляза Патрицият. — Обяче единственият избор, останал на Вашите клиенти, е между Вас и нищото.

— Именно — подтвърди спокойно Гепи Мангизов. — Винаги има избор. Биха могли да минат на кон няколко хиляди мили или търпеливо да чакат, докато им изпратим съобщението.

Ветинари му се усмихна за време, колкото проблясъка на мълния.

— Или пък да съберат пари и да изградят друга система — поде той. — Обаче забелязвам, че всички фирми, които наскоро са се опитали да отворят щракалкова линия, дублираща някоя от вашите, твърде бързо се провалиха, най-често при смущаващи обстоятелства. Падания от върховете на щракалкови кули и така нататък.

— Винаги се случват нещастни случаи. Крайно прискърбно — реагира сковано г-н Въртел.

— Крайно прискърбно — повтори Ветинари. Придърпа още един лист хартия, леко разбутвайки папките, така че се разкриха още имена и написа: „Крайно прискърбно“.

— Много добре — каза накрая той. — Изглежда с това темата е изчерпана. В действителност целта на това събиране е да ви съобщя официално, че, най-сетне, отново отварям Пощенската Служба, както беше планирано. Това все още не е публично изявление, но почувствах, че трябва да го споделя с вас, защото, в крайна сметка, и вие сте в този бранш. Убеден съм, че скорошната поредица от нещастни случаи вече е приклю…

Гепи Мангизов се разсмя:

— Извинявайте, милорд? Правилно ли Ви разбрах? Да не би наистина да смятате въпреки всичко да продължите с това безумие? Представете си само, Пощата? Когато всички знаем, че тя беше едва кретащо, самозабравило се, преобременено с персонал и с какво ли още не затлъстяло чудовище? Та тя едва едва си покриваше разноските! Жив пример на и в пълна мяра типично държавно предприятие!

— Истина е, че никога не е давала особено много печалба, но в деловите райони на този град имаше по седем доставки дневно — каза Ветинари, студен като морските дълбини.

— Ха! Не и накрая! — намеси се пак г-н Конскипръж. — Адски за нищо не ставаше!

— Именно — продължаваше Мангизов. — Класически пример за прогнило правителствено учреждение, смучещо пари от данъкоплатците.

— Точно така! — съвсем се развесели г-н Конскипръж. — Казват, че ако поискаш да се отървеш от някой труп, трябва просто да го пуснеш по пощата и повече никога няма да го видиш!

— И така ли стана? — повдигна вежда лорд Ветинари.

— Какво така?

— Видяхте ли го отново?

В очите на Конскипръж изведнъж се появи нещо от израза на подгонено зверче.

— Какво? Как бих могъл да знам?

— Аа, виждам — проточи Лорд Ветинари. — Било е шега. Добре тогава. — Той подравни книжата. — За нещастие Пощата не е била разглеждана като система за ефикасен трафик на поща, а като средство за обогатяване. И тогава тя се срина, губейки както пари, така и поща. Урок за всички ни, изглежда. Във всеки случай имам големи очаквания за г-н Ментелик, млад човек, пълен със свежи идеи. Главата му разбира също и от височини, макар че не мисля, че ще се катери по кули.

— Надявам се, че това възкресение няма да се окаже допълнително тегло за данъкоплатците — отбеляза г-н Въртел.

— Уверявам Ви, г-н Въртел, че като се изключи известна умерена сума необходима за, така да се каже, първоначално напомпване, Пощата напълно ще се самоиздържа. Не бихме искали да смучем пари от данъкоплатците, нали? А сега, господа, осъзнавам, че ви откъсвам от много важния ви бизнес. Убеден съм, че съвсем скоро проблемите на Голямата Магистрална ще се уредят.

Когато всички се заизправяха, Гепи Мангизов се наведе над масата и рече:

— Мога ли да Ви поздравя, милорд?

— Поласкан съм, че намирате за нужно да ме поздравите за нещо, г-н Мангизов. На какво дължим това уникално събитие?

— На това, милорд — Мангизов посочи стоящата настрани масичка с грубо издяланата каменна плоча — Нима това не е оригинален хнафлбафлшнифлвифлтафл[24]? Лламедоски син диабаз, ако не се лъжа? А фигурките прилича да са от базалт, адски труден за обработка камък. По всичко личи, ценна антика.

— Подарък ми е от Нисшия Крал на джуджетата — каза Ветинари. — И наистина е много стар.

— Както виждам, посред игра сте. Играете джуджетата нали?

— Да, играя по щракса с един приятел от Юбервалд. За мое щастие — добави Ветинари, — вчерашното Ви прекъсване ми даде допълнителен ден за обмисляне на следващия ми ход.

Очите им се срещнаха. Мангизов щедро се разсмя. Ветинари се усмихна. Останалите, страшно нуждаещи се от разведряване, също се засмяха. Вижте, всички сме приятели, всъщност всичко е съвсем колегиално, нищо лошо няма да се случи.

Смехът малко неловко замря. Мангизов и Ветинари поддържаха усмивките си и се гледаха в очите.

— Някога трябва да изиграем една игра — каза накрая Мангизов. — И аз имам хубава дъска. Предпочитам да играя тролове.

— Безскрупулни, първоначално ощетени откъм численост, неминуемо губещи в ръцете на невнимателен играч? — отвърна Ветинари.

— Именно. Също както джуджетата разчитат на измами, финтове и внезапна смяна на позициите. На тази дъска човек може да научи всичко за слабостите на противника си — не се даде Мангизов.

— Така ли? — вдигна вежда Ветинари. — Не би ли трябвало по-скоро да се опита да научи своите?

— О, ами че това е просто Прас! Толкова е просто! — изджавка един глас.

И двамата се обърнаха да изгледат Конскипръж, който явно беше попрекалил с чувството на облекчение.

— Играх го като малък — изгъгри той. — Ама че скука. Джуджетата винаги побеждават!

Гилт и Ветинари се спогледаха и прочетоха в погледите си едно и също нещо, а именно: „Макар да не мога да понасям нито теб, нито която и да е страна на твоя светоглед, мога да ти призная поне, че не си Хрупърт Конскипръж.“

— Външността понякога е измамна, Хрупърт — рече добродушно Мангизов. — Играчът с троловете може и никога да не загуби, ако си знае работата.

— Знаете ли, веднъж едно джудже ми се заклещи в носа и Маминка трябваше да го извади с игла за коса — сподели Конскипръж, все едно това беше източник на безкрайна гордост.

Мангизов преметна ръката си през рамото му и му каза:

— Колко интересно, Хрупърт. Мислиш ли, че това може да ти се случи отново?

Когато те си тръгнаха, Ветинари пак застана на прозореца и се загледа в града отдолу. След някое време Дръмнот отново изникна.

— В предверието имаше известна размяна на реплики, милорд — съобщи той.

Ветинари не се обърна, но вдигна ръка.

— Да видим… Струва ми се, че някой от тях е започнал да казва нещо от рода на „Мислите ли че той…“, обаче Въртел чевръсто му е изшъткал, нали? Този някой, предполагам, е бил г-н Конскипръж.

Дръмнот се свери със записките в ръката си:

— Почти дословно, милорд.

— Нямаше нужда от кой знае колко въображение — въздъхна Лорд Ветинари. — Милият г-н Въртел. Толкова е… надежден. Понякога направо си мисля, че ако вече не беше зомби, щеше да е необходимо да го направим такова.

— Да дам ли начало на Разследване Номер Едно върху г-н Мангизов, милорд?

— О небеса, не. Той е твърде умен. Нека да бъде върху г-н Конскипръж.

— Нима, сър? Но вчера Вие казахте, че сте били убеден, че той не е нищо повече от алчен кретен.

— Нервен кретен, което го прави полезен. Той е до мозъка на костите си страхливец и лакомник. Веднъж имах случая да го видя на трапеза с pot au feu с бял боб и това, Дръмнот, беше впечатляваща гледка, която ще ми е трудно да забравя. Сосът се беше разхвърчал навсякъде. А и тези розови ризи, които носи, струват по повече от сто долара парчето. О, той присвоява чужди пари по сигурен, таен и не особено интелигентен начин. Изпрати… да, изпрати чиновник Брайън.

— Брайън ли, сър? — учуди се Дръмнот. — Сигурни ли сте? Той е забележителен, когато се опре до уреди, но доста неспособен на улицата. Ще го видят.

— Да, Дръмнот. Знам. Бих искал г-н Конскипръж да се изнерви малко… повече.

— А, разбирам, сър.

Ветинари се обърна с гръб към прозореца.

— Кажете ми, Дръмнот, Вие бихте ли казали, че съм тиранин?

— С пълна сигурност не бих, милорд — отговори Дръмнот, разтребвайки масата.

— И точно в това е проблемът, нали? Кой би казал на един тиранин, че е тиранин?

— Безусловно сложен въпрос, милорд — каза Дръмнот, докато подравняваше ръбовете на папките.

— В своите „Мисли“, чийто превод винаги съм смятал за твърде неадекватен, Буфан казва, че намесата с цел предотвратяване на убийство накърнява свободата на убиеца, която свобода все пак, по определение, е естествена, универсална и безусловна — заразсъждава Ветинари. — Може би ще си спомните прочутия му афоризъм: „Ако който и да е човек не е свободен, то и аз също съм малка закуска с пилешко месо“, който предизвика навремето значителни дебати. Така например, бихме могли да сметнем, че отнемането на бутилката от човек, който ще се самоусмърти от пиене, би била милостива, или даже направо похвална постъпка, но ето че и в този случай свободата е накърнена. Г-н Мангизов сериозно е изучавал Буфан, но, опасявам се, не е успял да го разбере. Свободата може и да е природното състояние на човечеството, но това важи също и за катеренето по дървета и яденето на все още шаваща храна. От друга страна Фрайдегер в „Модални контекстуалности“ твърди, че всяка свобода е ограничена, изкуствена и следователно илюзорна, в най-добрия случай споделена халюцинация. Нито един душевно здрав смъртен не е наистина свободен, защото истинската свобода е нещо толкова ужасно, че единствено лудите и божествата биха могли да я понесат с отворени очи. Тя преизпълва душата подобно на състоянието, което той другаде описва като Vonallesvolkommenunverstandlichdasdaskeit.[25] Каква позиция бихте заели по въпроса, Дръмнот?

— Винаги съм си мислил, милорд, че това, от което светът наистина има нужда, са по-добре организирани каталожни шкафове — отговори Дръмнот след известна пауза.

— Хъм — замисли се Лорд Ветинари. — Със сигурност и това е възможна гледна точка.

Той замря. Сред украсите над камината едно херувимче бавно се завъртя със слаб престъргващ звук. Ветинари вдигна вежда към Дръмнот.

— Незабавно ще си поговоря с чиновник Брайън, милорд — каза чиновникът.

— Добре. Кажи му, че ще трябва по-често да излиза на чист въздух.

Глава четвърта

Знак

Тъмни чиновници и мъртви началници на пощите — Върколак в Стражата — Великолепната карфица — Г-н Ментелик чете писмена, които ги няма — Коафьорът Хюго е изненадан — Г-н Паркър на пазар за труфила — Естеството на Неистините за Благото на Обществото — Принцеса в кулата — Човек не умира, докато се споменава името му

— Айде Сега, Г-н Меентелиг, Какво Добро Може Да Се Постигне С Насилие? — боботеше г-н Помпа. Огромните му крака се клатеха от мятането на Олян в хватката му.

Грош и Станли се бяха свили в далечния край на съблекалнята. Един от натуралните лекове на г-н Грош шуртеше от масата и обагряше дюшемето в мораво.

— Бяха все злополуки, г-н Ментелик! Нещастни случаи, всичките! — каканижеше Грош. — Всичко тук след четвъртия беше пълно със Стража! Все нещастни случаи, тъй казаха те!

— Да бе! — изкрещя Олян. — Четирима за пет седмици, а? Обзалагам се, че тук през цялото време все това става! О божичко, това направо ме уби! Пишете ме умрял, а? Само дето още мърдам! Ветинари, значи, а? Знае той как да спести цената на едно въже, няма що! Свършено е с мен!

— Една само чашчица бром със сяра и веднага ш’се почуствате по-д’бре, сър — вметна с разтреперан глас Грош. — Ето, чайникът вече ври…

— Една чаша чай няма да е достатъчна! — взе се в ръце Олян, или поне започна да се държи сякаш се е взел в ръце, вдиша дълбоко и театрално и продължи. — Добре, г-н Помпа, добре, сега вече можете да ме пуснете.

Големът го освободи от хватката си. Олян се изправи.

— Е, г-н Грош?

— Кат’ Ви гледам аз, на истински мязате в крайна сметка — каза замислено старецът. — Някой от тъмните чиновници ням’ше да го избие така на ковчежник, ням’ше. А си помислихме, виждате ли, че сте един от онея специалните хора на нег’ва светлост. — Грош се засуети около чайника. — Без да се обиждате, ама у Вас има повечко цвят, отколк’то у типичния драскач.

— Тъмни чиновници ли? — учуди се Олян и в този момент го озари споменът. — А да… имате предвид онези яките мъже с черните костюми и бомбета, нали?

— Същите. Някои са чираци в Гилдията на Убийците. Гадни неща могат д’ ти сторят ако си го наумят, тъй подочух.

— Не ги ли нарекохте драскачи?

— Тъй де, ама не казах, с к’во драскат и по к’во, хъ-хъ — Грош забеляза изражението на Олян и се закашля. — Д’ме прощавате, сър, нямах т’ва предвид, аз само д’ се пошегувам. Смятаме ние, че последният началник пощите, дето имахме, г-н Кутсузагробов, та той беше тъмен чиновник. И хич не го обвинявам, с име като неговото. Та той все душеше навсякъде.

— И за какво мислите, че е душил? — попита Олян.

— Е, така де, г-н Млък, той беше първият, свестен чиляк беше, та той падна в голямата зала от петия етаж и пльок, сър, пльок на мраморния под. Та право на главата си. Беше малко… размазано, сър.

Олян хвърли един поглед към Станли, който се беше разтреперил.

— А после г-н Сайдбърн. Той падна по задното стълбище и си счупи врата, сър. А, извинявайте сър, но стана единайсе и четирисе и три. — Грош отиде до вратата и я отвори, Мотльо влезе и Грош пак затвори вратата. — В три часа сутринта, тогаз беше. Търкул през пет етажа, стъпало по стъпало. И всеки кокал по него дето можеше да се строши, сър, беше строшен.

— Значи се е разхождал горе без осветление, така ли?

— Не ’нам, сър. Но за стълбищата знам, сър. На стълбищата цялата нощ светят лампи. Станли ги пълни всеки ден тях, прецизно като Мотльо.

— Доста ще да ги използвате тези стълби, а? — учуди се Олян.

— Не, сър, никога, освен само за пълненето на лампите. От оная страна почти всичко е задръстено с поща. Но Правилникът на Пощенската Служба е изричен, сър.

— Ами със следващия? — продължаваше да пита Олян, но вече малко по-хрипливо. — Пак ли някоя злополука с падане?

— О, не, сър. Г-н Игнавия, тъй се казваше. Казаха, че било сърцето му. Той просто си лежеше мъртъв на петия етаж, сър, мъртъв като кютук, а лицето му изкривено, все едно е видял призрак. По естествени причини било, тъй казаха. Еее добре де, по туй време Стражата беше запълнила всичко тук, за т’ва може д’ се разчита на нея. Нямало е никой наблизо, тъй казаха те, и по него нямало ник’ва следа. Чудна работа, че не сте чули за туй, сър. Беше във вестника.

Само дето човек няма особени шансове да следи новините, когато е в килията за смъртници, помисли си Олян.

— Нима? — каза той на глас — А как ли ще да са разбрали, че е нямало никой наблизо?

Грош се приведе и понижи заговорнически глас:

— В Стражата има върколак, всички го знаят туй, а един върколак, сър, още малко и ш’ земе, пустите д’ го земат, да подуши и цвета на дрехите дето е носил някой.

— Върколак — каза с равен глас Олян.

— Да. Както и да е, а онзи преди него…

— Върколак значи.

— Тъй де, казах Ви, сър — изтъкна Грош.

— Проклет върколак значи.

— К’во ли няма по света, сър. Както и да е…

— Върколак — и Олян най-сетне се събуди от кошмара си. — И нищо ли не казват на посетителите?

— Е сега, сър, как да го сторят туй? — зауспокоява го Грош. — Табела ли да окачат на входа? „Добре Дошли в Анкх-Морпорк, Имаме Си Върколак“, а, сър? В Стражата е тъпкано с джуджета и с тролове и голем имат, от свободните, без да казвам нещо срещу присъстващите г-н Помпа, и още един-два гнома и зомби и… дори един Нобс.

— Нобс? Какво е Нобс?

— Ефрейтор Ноби Нобс, сър. Не сте ли го срещали още? Казват, че той си имал официална тапия, че бил човек, а кой ш’ има нужда от такава, а? За щастие е само един, тъй че не може да се размножава. Тъй де, от всичко по малко си имаме. Много космополитично, сър. Не харесвате ли върколаци?

Познават те кой си по миризмата, мислеше си Олян. Умни са като човек и могат да ти хванат следата по-добре от който и да е вълк. Могат да проследят дирята след дни, дори ако си се покрил с отвличаща миризма, всъщност, особено ако си се покрил с отвличаща миризма. Е, има и начини да се оправи човек, ако знае, че по петите му ще има върколак. Нищо чудно че ме сгащиха така. Трябва да има закон срещу това!

— Не особено — каза той на глас и отново погледна Станли. Полезно беше да се наблюдава Станли, докато Грош говореше. Сега очите на момчето се бяха завъртяли така, че беше останало само бялото им.

— Ами г-н Кутсузагробов? — продължи да разпитва Олян. — Този дето е водил разследване за Ветинари? С него какво стана?

Станли се тресеше като храст при силен вятър.

— Ъъъ, на Вас нали Ви дадоха връзка с ключове, сър? — подпита Грош с глас звънтящ от невинност.

— Да, разбира се.

— Е, обзалагам се, че един ключ липсва — каза Грош. — Стражата го прибра. Само един имаше. Някои врати трябва да си остават затворени, сър. Всичко свърши и край с него, да, сър. Г-н Кусузагробов умря при производствена злополука, тъй казаха те. Нямало е никой наблизо. Не Ви трябва да ходите там, сър. Някои неща така се разкапват, че най-добре да ги зарежеш, да, сър.

— Не мога — заяви Олян. — Аз съм началникът на пощите. Това е моята сграда, нали? Аз решавам къде да ходя, Младши Пощальон Грош.

Станли затвори очи.

— Да, сър — каза Грош с тона, с който се говори на малки деца. — Но хич не Ви трябва да ходите там… сър.

— Главата му беше по цялата стена! — изврещя Станли.

— Майчице, ей сега вече го разстроихте, сър — въздъхна Грош и се засуети около момчето. — Няма нищо, м’чето ми. Ей с’гичка ш’ти дам от хапчетата…

— Станли, коя е най-скъпата карфица, произвеждана някога индустриално? — намеси се бързо Олян.

Все едно беше дръпнал ръчката на някакво устройство. Само за миг изражението на Станли премина от агонизираща мъка към това на професионална експертиза.

— Индустриално значи? Като не се броят специалните карфици, изготвени за изложения и панаири като например Гигантската Карфица от 1899 г., бих казал, това вероятно ще е Широкоглавата Свръхдълга Номер Три, известна като „Пилето“, произвеждана за дантелоплетачния пазар от видния карфичар Джосая Долдръм. Ръчно заострени и с неговата запазена марка — сребърна главичка с микроскопично гравирано изображение на петле. Смята се, че преди смъртта му са произведени по-малко от сто броя. Според „Каталог на карфиците“ на Хюбърт Паяков отделните екземпляри варират между петдесет и шестдесет и пет долара, сър, в зависимост от състоянието им. Една Широкоглава Свръхдълга Номер Три би била гвоздеят на колекцията на всяка истинска карфичена глава.

— Е аз само… натъкнах се на това тук на улицата — каза Олян и изтегли от ревера си една от сутрешните си покупки. — Вървя си аз по Пазарска Улица и я гледам между две павета. Рекох си че изглежда необичайно. Като за карфица де.

Станли отблъсна все още суетящия се Грош и грижливо взе карфицата от пръстите на Олян. В другата му ръка като по вълшебство се появи много голяма лупа. Стаята затаи дъх, докато карфицата беше подложена на задълбочено изследване. Накрая вдигна изумено очи към Олян:

— Вие сте знаели? И сте я забелязали на улицата? А пък аз си бях помислил, че не разбирате нищо от карфици!

— О, не и истински сериозно, само се бях поувлякъл като момче — каза скромно Олян и махна пренебрежително с ръка, колкото да намекне, че е бил толкова глупав, че да превърне някакво си ученическо хоби в пристрастие за цял живот. — Знаеш как е… някой друг стар месингов Империал, една две странности като слепнат чифт или двуглавка, от време на време някое пликче смесени карфици за проба… — Слава на боговете, мислеше си той, за уменията му в скоростното четене.

— О, в тях никога няма нищо струващо си — изтъкна Станли и отново включи на лекторски глас. — Въпреки че повечето карфичени глави действително започват с някоя случайно придобита лъскава авангардна карфица и със съдържанието на кутиите за карфици на бабите им, ха-ха, пътят към изграждането на истински ценна колекция не минава през простото пилеене на пари в най-близката карфичарска лавка, о, в никой случай. Всеки дилетант може да стане „цар на карфиците“ с достатъчно разходи, обаче за същинската карфичена глава истинското удоволствие е в дебненето, в карфичните изложения, разпродажбите по частни къщи и, знае ли човек, може някое случайно проблясване в сметта да се окаже добре запазен Дабълфаст или непокътната двуостра. Както се казва: „Като видиш карфица и си я вземеш, цял ден ще си имаш карфица“[26].

Олян замалко не изръкопляска. Това повтаряше почти дума по дума написаното от Дж. Ланюго Оулсбъри във въведението към труда му. И, което беше много по-важно, той вече беше завързал нерушима дружба със Станли. Сиреч, поясни по-тъмната му страна, Станли се беше завързал дружба с него. Паниката на младежа беше изцяло изместена от насладата от карфиците и той вдигна новата си придобивка към светлината.

— Великолепна е — възкликна той, забравил за всякакви ужаси. — Чиста работа като чисто нова карфица! В класьора ми вече има подготвено местенце чакащо само нея, сър!

— Да, като си помисля, защо не.

Главата му беше по цялата стена… Някъде тук имаше заключена врата, от която Олян нямаше ключ. Четирима от предшествениците му бяха станали покойни предшественици тъкмо в тази сграда. И нямаше измъкване. Да си генерален началник на пощите си беше работа за цял живот — по един или друг начин. Ето защо Ветинари го беше натресъл тук. Трябвал му е някой, която да не може да напусне и който по случайност да може да бъде напълно прежален. Кой го беше грижа, ако Олян фон Ментелик умреше? Та той вече беше мъртъв.

И тогава той се постара да не мисли за г-н Помпа.

Колко ли още големи ще да работят за свободата си, служейки на града? Дали нямаше някой г-н Резачка, току-що изваден от ямата с талаш, където е прекарал сто години? Или г-н Търнокоп? Може би някой г-н Секира? И дали един от тях не е бил там, когато оня последния карък е намерил ключа от заключената врата, или поне някой свестен шперц, и тъкмо когато се е канел да я отключи, зад него някой на име да речем г-н Чук, да, о, богове, точно така, е вдигнал юмрук за внезапен, окончателен, терминиращ удар?

Нямало било никой край него значи? Но те не бяха хора, те бяха… ами бяха си инструменти. Ето ти я производствената злополука.

Главата му беше по цялата стена…

Ще трябва да я разчепкам аз тая работа. Налага се, иначе то ще се спотайва и ще ме дебне. Докато всички ми казват само лъжи. Ха, на майстор шмекер шмекерии ще пробутват.

— Ммм? — произесе той като се усети, че е пропуснал нещо.

— Питах, дали може да отида и да я оставя в моята колекция, г-н Началник Пощите? — повтори Станли.

— Какво? А, да. Добре. Да. И я лъсни едно хубаво.

Докато момчето се оттегляше с шантавата си походка в неговия край на съблекалнята, Олян забеляза, че Грош го гледа някак странно.

— Добра работа, г-н Ментелик — рече той. — Добра работа.

— Благодаря, г-н Грош.

— Остро зрение ш’да сте имали, остро — продължаваше старецът.

— Е, светлината нали се отразяваше от нея и да вземе да ми блесне направо…

— А неее, имах предвид, че не е лесно да се видят павета по Пазарна Улица, щото е покрита с тухли, да.

Олян отвърна на безизразния му поглед с един още по-безизразен:

— Тухли, павета, на кой му пука?

— Е да, вярно. Не е толкоз важно — съгласи се Грош.

— А сега — смени темата Олян, почувствал нужда от малко свеж въздух, — имам да свърша малко работа. Бих искал да дойдете с мен, г-н Грош. Можете ли да намерите някакъв кози крак? Вземете го, моля. Ще се нуждая също и от Вас, г-н Помпа.

Върколаци и големи, големи и върколаци, точеха се мислите на Олян. Засега оттук няма мърдане. Така че бих могъл и да го взема насериозно.

Ще им покажа аз на тях един знак.

— Имам един такъв навик — каза им той, докато ги водеше по улиците. — Отнася се до знаци.

— Знаци ли, сър? — Грош се стараеше да се придържа колкото се може по-близо до стените.

— Да, Младши пощальон Грош, знаци — повтори Олян и си отбеляза как старецът се присви на „младши“. — Особено знаци с липсващи букви. Видя ли такъв, автоматично прочитам това, което казват липсващите писмена.

— И как може да стане това, сър, щом като те липсват? — поинтересува се Грош.

А, ето едно обяснение за факта, че си заседнал в разкапваща се вехта сграда и по цял ден само си правиш чай от камънаци и треволяци, помисли си Олян. А на глас каза:

— Има си чалъм. Е, може и да греша, разбира се, но… А, тук сме наляво…

Улицата беше доста оживена и салонът беше точно срещу тях. Беше тъкмо каквото Олян се надяваше.

— Voila — обяви той и, припомняйки си аудиторията си, добави — Което ще рече, ето го.

— Че т’ва е няк’ва бръснарница — даде колебливия си принос към разговора Грош. — За дами.

— От стара коза яре си ти, Контроливър, нищо не ти убягва — насърчи го Олян. — А надписът на табелата над вратата с тези големи зеленикави букви е…?

— „При Хуго“ — прочете Грош. — И какво?

— Точно така, „При Хюго“. С „у“, а не с „ю“, както сигурно би предпочел този коафьор, причината за което е… тук сигурно би могъл малко да ми помогнеш, надявам се…?

— Ъъъ… — Грош се взираше трескаво в писмената, подканяйки ги да разбулят значението си.

— Топло, Контроливър, топло — пак взе нещата в свои ръце Олян. — Няма „ю“, защото няма и никога не е имало такава буква във въодушевяващия лозунг, украсяващ фронтона на нашата обична Пощенска Палата, г-н Грош. Имам предвид предницата на сградата. Това е причината за „Макът нощен“ и за „Не мат да срат“, г-н Грош.

Трябваше да мине някое време, докато умственият изгрев озари г-н Грош, но когато това се случи, Олян вече беше готов за него.

— Не, не, не! — запротестира той, хвана стареца за мазната му яка, като едва не го събори, когато оня хукна напред. — Ние не действаме по този начин, нали?

— Но т’ва е имущество на Пощата! Т’ва е по-лошо от кражба, по-лошо! Т’ва е предателство! — крещеше Грош.

— Именно — рече Олян. — Г-н Помпа, ако само попридържите нашия приятел тук, аз ще отида и ще… обсъдя въпроса. — Олян му връчи освирепелия младши пощальон и поизтупа костюма си. Изглеждаше малко поизмачкан, но и така щеше да мине.

— И какво ще правите? — поиска да знае Грош.

Олян включи лъчезарната си усмивка:

— Нещо, в което съм добър, г-н Грош. Ще говоря с хората.

Пресече улицата и отвори вратата на салона. Звънна камбанка. Във фризьоския салон имаше редица малки кабинки и въздухът беше сладък и захаросан и някак си като че ли розов. Точно до вратата имаше малко бюро с голям отворен дневник. Беше пълно с цветя, а младата жена зад бюрото му хвърли надменен поглед, който щеше да струва на шефа й много пари.

Тя изчака Олян да заговори пръв.

Той си придаде мрачно изражение, приведе се над бюрото и произнесе с глас, имащ всичките белези на шепот, обаче можещ да се чуе доста надалеч:

— Мога ли да се видя с г-н Хюго, моля? Много е важно.

— По каква работа го търсите?

— Как да Ви кажа… малко е деликатно… — започна Олян и видя как върховете на цялата редица глави в процес на накъдряне се заобръщаха към него — Но можете да му кажете, че новините са добри.

— Е, след като новините са добри…

— Кажете му, че ми се струва, че бих могъл да убедя лорд Ветинари, че всичко може да бъде уредено без да се повдигат обвинения. Поне така се надявам. — Олян понижи гласа си точно толкова, че да е достатъчно да увеличи любопитството на клиентките, но не и толкова, че да има опасност да не го чуят.

Жената се втренчи в него ужасена.

— Можете ли? Ъ… — тя посегна към богато украсената говорна тръба, но Олян любезно й я взе от ръката, подсвирна майсторски в нея, вдигна я до ухото си и озари жената с усмивка.

— Благодаря Ви — каза й той. Нямаше значение за какво. Усмихвай се, казвай точните неща с точния глас и винаги, ама винаги излъчвай увереност като свръхнова звезда.

В ухото му изписука един глас, приглушен като паяк затворен в кибритена кутия:

— Шцагво щъваж джучш?

— Хюго? — каза Олян. — Колко хубаво, че можеш да ми отделиш време. Аз съм Олян. Олян фон Ментелик, генералният началник на пощите. — Той проследи с поглед говорната тръба губеща се в тавана — Толкова мило от твоя страна, че ми съдействаш, Хюго. Става дума за онези липсващи букви. Седем липсващи букви, за да бъда точен.

— Бводзя? Джошиче ви джочубведжчи? Щацвоц бгвъбжзяфхшацзе!

— Нищо такова не нося, Хюго, обаче ако бъдеш толкова добър да погледнеш през прозореца си, ще видиш личния ми помощник, г-н Помпа. Застанал е от отсрещната страна на улицата.

И е висок към два метра и половина и държи огромен кози крак, добави наум Олян. Намигна на младата дама зад бюрото, която го беше зяпнала със страхопочитание. Постоянно трябва да се поддържат уменията за общуване с хората добре смазани.

Откъм горния етаж се дочу приглушена ругатня. През слуховата тръба тя прозвуча като:

— Бвъшджиче джадзо бжъбжебвашч!

— Именно — съгласи се Олян. — Струва ми се, че ще е най-добре да се кача и да говоря с Вас на четири очи…

Десет минути по-късно Олян внимателно пресече пътя и се усмихна на персонала си:

— Г-н Помпа, ще бъдете ли толкова добър, моля, да се качите ето там и да откъртите нашите букви? Постарайте се да не повредите нищо. Г-н Хюго много ни съдействаше. И още, Контроливър, ти нали си живял тук от доста време? Сигурно ще знаеш откъде може да се намерят в този град хамали или нещо такова? Искам тези букви до обяд да са си по местата на нашата сграда, разбрахме ли се?

— Но т’ва ш’ струва купища пари, г-н Ментелик — промълви Грош, гледайки го изумено.

Олян измъкна една кесия от джоба си, разтърси я и тя се раздрънча.

— Сто долара ще са повече от достатъчни, нали? — усмихна се той. — Г-н Хюго много се извиняваше и особено много гореше от желание да помогне. Казва, че ги купил преди година от някакъв човек в някаква кръчма и сега би бил повече от щастлив да плати, за да бъдат върнати. Изумително е колко сърдечни могат да са хората, стига да се подходи към тях по правилния начин.

От другата страна на улицата нещо издрънча. Г-н Помпа вече беше свалил „Х“-то без видими затруднения.

Говориш меко и си осигуряваш услугите на възедър тип с кози крак, помисли си Олян. В крайна сметка цялата работа можеше да излезе поносима.

Бледата слънчева светлина проблясна по „У“-то, когато го нагласиха на мястото му. Бяха се насъбрали доста зяпачи. Населението на Анкх-Морпорк винаги обръщаше внимание на хора по покриви, в случай че се яви възможността за интересно самоубийство. Изръкопляскаха, просто така по принцип, когато последната буква беше закована където и се полагаше.

Четирима мъртъвци, мислеше си Олян, докато гледаше към покрива. Интересно, дали Стражата ще ми каже нещо? Те изобщо знаят ли за мен? Дали мислят, че съм мъртъв? Аз искам ли да говоря с полицаи? Не! Проклятие! Единственият начин да се измъкна от това е да продължа бегом напред, не да се измъкна по терлици. Проклет да е проклетият Ветинари.

Но имаше и начин да спечели.

Можеше и да направи пари!

Ами че той си е част от правителството, нали? Правителствата нали взимаха парите на хората. Те нали са точно за това.

Той пък имаше умения в общуването с хората, нали така? Можеше да убеждава хората, че месингът е злато, което само мъничко е поизбледняло, че стъклото е диамант, че утре ще има безплатна бира.

Е, той ще ги надиграе всичките! Няма да се опитва да избяга, все още не! Щом като един голем може да си изкупи свободата, защо да не може и той? Той ще снове натам насам и ще си дава зор и ще се прави на много работоспособен и ще праща всички сметки на Ветинари, защото е било извършено в служба на държавата! И той няма да има какво да възрази, нали?

И ако Олян фон Ментелик не съумее да загребе мъничко отгоре, тоест много отгоре и отдолу, а може би и по малко от всички страни, значи изобщо не го е заслужавал! И тогава, когато всичко потръгне и парите завалят… е тогава ще дойде време и за планове за големия удар. Достатъчно много пари могат да купят достатъчно мъже с ковашки чукове.

Работниците се покатериха обратно на плоския покрив. Още веднъж се чуха възгласи на нестройно одобрение от към тълпата, решила, че забавлението си го биваше, въпреки че никой не падна.

— Какво ще кажете, г-н Грош? — попита той.

— Добре изглежда, да, добре изглежда — измърка Грош, когато тълпата се пръсна и те се завръщаха към Пощенската палата.

— И нищо не е било обезпокоено, нали?

За изненада на Олян Грош го потупа по рамото и прошепна:

— Не знам защо нег’ва светлост Ви е пратил тук, сър, наистина не знам. Намеренията Ви са добри, то се вижда. Но ако послушате съвета ми, сър, бягайте оттук по живо по здраво.

Олян хвърли един поглед към вратите на сградата. Г-н Помпа беше отзад. Просто ей така застанал с ръце висящи покрай тялото му. Огънят в очите му беше като стара жарава.

— Не мога да направя това — каза чистосърдечно той.

— Драго ми става, като го казвате, сър, но т’ва не е място за млад човек с бъдеще — настояваше Грош. — Колкото до Станли, на него само му дай да има карфиците си. Вие обаче, сър, Вие можете да отидете далече.

— А не, изобщо не мисля, че мога така — възрази Олян. — Честна дума. Моето място, г-н Грош, е тук.

— Боговете да Ви благословят задето казахте това, сър, боговете да Ви благословят — просълзи се Грош. — Някога ние бяхме герои. Хората ни искаха. Всички гледаха, кога ш’ дойдем. Всички ни познаваха. Ех някога, тук беше голямо нещо. Някога бяхме пощальони!

— Ей, шефе!

Олян се озърна. Трима души се бяха забързали към него и му се наложи да подтисне автоматичния порив да си плюе на петите, особено след като един от тях извика:

— Да, това е той!

Единият от тях беше сутрешният зарзаватчия. Възрастна двойка се тътреше зад него. По възрастният мъж, имащ решителното лице и добросъвестната изправена осанка на човек ежедневно укротяващ опърничави зелки, спря на два пръста пред Олян и изрева:

— Ти ли си ’пощальонът, млади момко?

— Да, сър, предполагам, че съм аз — измънка Олян. — С какво бих могъл да…

— Ти си ми доставил това писмо от Аги, запознай се с Аги! Аз съм Тим Паркър! — гърмеше мъжът. — Е, ’някои хора ще да кажат, че е било ле-’еко късничко!

— О — опита се да вметне една дума Олян. — Добре, ама аз…

— Кураж се иска за това, млади момко, кураж!

— Много съжалявам, че… — започна Олян. Уменията да се оправяш с хората не струваха кой знае колко с г-н Паркър. Той беше от онези дебелокожи хора, чиито представи за допустимо равнище на шума бяха приблизително като разбирането му за лично пространство.

— Съ’жаляваш ли? — изкрещя Паркър. — Че какво има да му съ’жаляваш? Не си виновен ти, момчето ми. Че ти тогава още не си бил роден! По-скоро аз има да съжалявам, задето бях такъв ахмак, че да си помисля, че на нея не й пука, ха! Тол’кова се бях омърлушил, момчето ми, че направо отидох че се записах в… — червеното му лице се сбърчи. — Как беше… такова де, камили, с’мешни шапки, пясък, абе там дето се ходи да забравиш…

— Клачианския чуждестранен легион? — подсказа Олян.

— Да, това ’беше! А като се върнах, срещнах Сади, а пък Аги срещнала нейния Фредерик, пък и двамата ’вече се бяхме установили и се забравихме и никой от нас не се сещаше че другият е жив и не щеш ли, да пукна, това писмо от Аги да дойде за мен! Та аз с мойто момче изгубихме половин сутрин да я дирим! И, да я караме накратко, момчето ми, в съ’бота се ’женим! Зарад’ теб, млади момко!

Г-н Паркър беше от онези старци, които с годините ставаха все по-корави, така че като плясна Олян по гърба, беше все едно че го халоса със стол.

— А Фредерик и Аги няма ли да възразят…?

— А, не мисля! Фредерик се ’поминал преди десет години, а пък вече пет години откакто Сади я погребахме в ’Малките Богове! — изкрещя бодро г-н Паркър. — Да де, и двамата ни е мно’го мъка за тях, но пък, както казва Аги, то си е било писано, а пък ’ти си бил изпратен от висша сила. Аз пък казвам, че трябва да си мъжко момче, да идеш да доставиш това писмо след цялото това време. Мнозина щяха да го за’бутат някъде, все едно е без значение! Ще ни окажеш голяма услуга на мен и на бъдещата втора госпожа Паркър, ако дойдеш за почетен гост на нашта сватба, а аз от’говор „не“ хич не приемам! А и нали тази година съм Първомайсторът на Гилдията на Търговците и Продавачите! Ние може да не сме лъскави тузари като Убийците или Алхимиците, ама пък сме много, а аз ще кажа някоя дума в твоя полза, можеш да разчиташ на мен! Мойто момче Джордж тук след малко ще доприпка с поканите, дето вие да ги разнесете, сега като сте отново в бизнеса! За мен ще е голяма чест, мойто момче, ако си стиснем ръцете…

Той протегна ръчището си. Олян го пое и за пореден път се подтвърди, че старите навици не умират. Уверено ръкостискане, прям поглед…

— А, ’честен човек си ти, няма измама — рече удовлетворено Паркър. — Аз никога не гре’ша! — и той потупа Олян по рамото, от което едната му колянна става изхрущя. — Как ти е името, момко?

— Ментелик, сър. Олян фон Ментелик — отговори Олян. Страхуваше се, че ще оглушее с едното ухо.

— Я, фон значи, — леко се смути Паркър. — Е, хубаво, хич не го даваш зле като за чужденец, а изобщо не ми пука, кой как’во ще каже за това! Е сега трябва да вървя. Че Аги иска да си купи разни ’труфила!

Жената се приближи до Олян, вдигна се на пръсти, целуна го по бузата и му каза:

— Аз пък познавам добрия човек, като го видя. Намерихте ли си дама?

— Какво? Не! Изобщо! Ъ… не! — сепна се Олян.

— Непременно трябва да си намерите — усмихна му се сладко тя. — И колкото и да сме Ви благодарни, ще Ви посъветвам да й предложите лично. Толкова ще се радваме да Ви видим в събота!

Олян я изгледа докато ситнеше след отдавна изгубения си годеник.

— Доставили сте писмо? — възкликна ужасен Грош.

— Да, г-н Грош. Не че имах намерение, но като се случи да…

— Взели сте едно от старите писма и сте го доставили? — дуднеше Грош, все едно главата му изобщо не побираше идеята…

… Главата му беше по цялата стена…

Олян примигна:

— Но нали се предполага, че ние доставяме пощата, човече! Това ни е работата! Не помниш ли?

— Доставили сте писмо… — пое си въздух Грош. — Каква му беше датата?

— Как да я помня? Беше отпреди четиридесет години!

— Как изглеждаше? В добро състояние ли беше? — не мирясваше Грош.

Олян се втренчи в дребничкия пощальон. Около тях беше започнала да се образува малка тълпа, както ставаше всеки път в Анкх-Морпорк.

— Точно като четиридесетгодишно писмо в евтин плик! — озъби се той. — Ето как изглеждаше! Изобщо не е било доставено и това провали живота на двама души. Аз пък го доставих и сега те са щастливи. Какъв е проблемът, г-н Грош… Да, какво има?

Последното го каза на някаква женица, дърпаща го за ръкава.

— Питах, дали е вярно, че пак отваряте старата палата? — повтори тя. — Дядо ми работеше тук!

— Браво на него — отвърна Олян.

— Той каза, че тук има проклятие! — осведоми го жената, като че ставаше дума за нещо много приятно.

— Нима? — рече Олян. — Добре, защото точно сега няма да ми дойде зле някое хубаво проклятие, правичката да си кажа.

— То живее под пода и те прави луууд! — продължаваше жената, толкова наслаждаваща се на думата, че изглежда се гнусеше от идеята да я довърши — Луууд!

— Нима? — каза хладно Олян. — Е, ние не вярваме, че хората полудявали в Пощата, нали г-н Гр… — и се сепна. Защото г-н Грош изглеждаше като такъв, който вярва в полудяването.

— Абре глупава бабо! — изкрещя той. — Що ти трябваше да му казваш това, а?

— Г-н Грош! Трябва да говоря с вас насаме! — отсече Олян.

Хвана стареца за раменете и едва ли не го пренесе през учудената тълпа, вмъкна го в сградата и затръшна вратата.

— Писна ми от всичко това! — развика се той. — Писна ми от неясни намеци и мрънкане, разбирате ли? Стига толкова тайни. Какво става тук? Какво е ставало тук? Кажи ми веднага, иначе…

В очите на дребничкия старец се четеше само страх. Това не съм аз, помисли си Олян. Не това е начинът. Умения в общуването, а?

— Кажи ми веднага, Старши пощальон Грош! — заповяда той.

Очите на стареца се разшириха:

— Старши пощальон?

— Аз съм началникът на пощите в близката околност, нали? — изтъкна Олян. — Това значи, че мога да повишавам в звание, нали? Точно това имам предвид, Старши пощальон. На изпитателен срок, естествено. А сега ще ми кажеш ли какво…

— Да не сте наранили г-н Грош, сър! — иззвънтя един глас зад гърба му.

Грош погледна в тъмнината покрай Олян и каза:

— Всичко е наред, Станли, няма нужда от това, нали не искаме някой Малък Момент — после прошепна на Олян. — Най-добре е да ме пуснете полека, сър, а…

Олян го пусна на земята с преувеличена грижливост и се обърна. Момчето стоеше зад него с изцъклен поглед и държеше голям чайник над главата си. Тежък чайник.

— Не бива да наранявате г-н Грош, сър — изхриптя той.

Олян извади една карфица от ревера си:

— Разбира се, че не бива, Станли. Между другото, това дали не е автентична Средно остра на Клейфидър?

Станли захвърли чайника, изведнъж забравил за всичко освен двата сантиметра сребриста стомана между пръстите на Олян. Едната му ръка вече вадеше лупата.

— Я да видим, я да видим — каза той със сдържан, замислен глас. — О, да. Хъ. Съжалявам, не. Лесно е да се направи такава грешка. Погледнете белезите на рамото, ето тук. Виждате ли? И главата й изобщо не е вита. Тази е машинна изработка. Вероятно на някой от Братя Хепили. Бракувана, като я гледам. Обаче няма тяхната емблема. Сигурно я е направил някой инициативен чирак. Опасявам се, че не е особено ценна, освен ако не намерите някой, специализирал се по куриози от карфичарницата Хепили.

— А аз, ъ, да взема да направя чаша чай, може ли? — измънка Грош, вдигайки търкалящия се по пода чайник. — Пак се справихте отлично, г-н Ментелик. Ъ… Старши пощальон Грош, нали т’ка?

— И ти върви с, да, със старши пощальон на изпитателен срок Грош, Станли — проговори Олян толкова мило, колкото му стигнаха силите. После погледна нагоре и добави по-остро. — А аз искам да си поговоря с г-н Помпа.

Станли се озърна към голема, застанал точно зад гърба му. Да не повярваш колко тихо може да се движи един голем. Беше прекосил залата като сянка и сега се беше изправил с юмрук, вдигнат като гняв божи.

— О, не бях забелязал, че сте тук, г-н Помпа — каза дружелюбно Станли. — Защо сте си вдигнали ръката?

Дупките на лицето на голема окъпаха момчето в червена светлина:

— Аз… Исках Да Задам Един Въпрос На Началника На Пощите? — каза той бавно.

— А, добре тогава — каза Станли все едно че само преди един момент не се канеше да пръсне черепа на Олян. — Искате ли си карфицата, г-н Ментелик? — допълни той и когато Олян махна щедро с ръка, продължи: — Чудесно, ще я включа в благотворителния карфичен аукцион за идния месец.

Когато вратата се затвори зад тях, Олян погледна голема в безстрастното му лице:

— Току-що го излъгахте. Разрешено ли Ви е да лъжете, г-н Помпа? И като сме си на думата, защо не я свалите тая ръка.

— Да, Инструктиран Съм Относно Естеството На Неистините За Благото На Обществото.

— И щеше да му пръснеш главата! — възмути се Олян.

— Надявах Се Да Не Се Наложи — избоботи големът. — Обаче Не Бих Могъл Да Допусна Да Ви Бъде Причинено Нежелателно Нараняване. Това Беше Тежък Чайник.

— Не можеш да правиш така, бе идиот! — Олян си беше отбелязал думата „нежелателно“.

— Нима Трябваше Да Му Позволя Да Ви Убие? — попита големът. — Нямаше Да Бъде Негова Вината. Той Не Е Наред С Главата.

— Много по-неправилно щеше да е да го халосаш по главата. Виж, аз се оправих!

— Да — съгласи се Помпа. — Вие Имате Талант. Жалко Че Злоупотребявате С Него.

— Разбираш ли нещо от това, което ти казвам, бе? — извика Олян. — Не можеш просто да вземеш да убиваш хората!

— Защо Не? Вие Го Правите. — Големът свали ръката си.

— Какво? — изкрещя Олян. — Нищо подобно! Кой ти каза това?

— Аз Го Сметнах. Убили Сте Две Цяло Три Три Осем Човека — рече най-спокойно големът.

— И с пръст не съм докоснал никого през целия ми живот, г-н Помпа. Може да съм бил… всички онези неща, които знаете че съм бил, но аз не съм убиец! Никога дори не съм вадил меч!

— Не, Не Сте. Обаче Сте Крали, Злоупотребявали, Мамили И Подвеждали Безскрупулно, Г-н Меентелиг. Съсипвали Сте Предприятия И Сте Унищожавали Работни Места. Когато Банките Фалират, Тези Които Гладуват, Рядко Са Банкерите. Вашите Действия Са Отнели Пари От Онези, Които И Без Това Не Са Имали Достатъчно. По Милиарди Начини Вие Сте Ускорили Смъртта На Мнозина. Не Сте Ги Познавали. Не Сте Ги Видели Да Кървят. Но Сте Отмъквали Залъка От Устата Им И Сте Откъсвали Последните Ризи От Гърбовете Им. От Спортен Дух, Г-н Меентелиг. Заради Бройката. Заради Удоволствието От Играта.

Олян веднага отвори устата си. И пак я затвори. И още веднъж я отвори. И още веднъж я затвори. Точно когато ти трябва, не може да намериш достоен отговор.

— Ти си само една ходеща саксия, Помпа 19 — озъби се той. — И откъде пък си изкопал това?

— Прочетох Описанието На Многобройните Ви Престъпления, Г-н Меентелиг. А Помпането На Вода Те Учи Да Цениш Рационалното Мислене. Отнемахте От Другите, Защото Бяхте Умен, А Те Бяха Глупави.

— Чакай малко, повечето време те си мислиха, че те мамят мен!

— Вие Им Нагласихте Капана, Г-н Меентелиг.

Олян замалко не го ръгна внушително, но точно навреме се отказа. По този начин човек може да си счупи някой пръст.

— Добре де, ама като си помислиш — опита следващия подход той, — аз вече си платих за всичко! За малко не ме обесиха, мътнитеговзели!

— Да, Но Все Още Таите Мисли За Бягство Или По Някакъв Начин Да Използвате Ситуацията В Своя Изгода. Казват, Че Вълкът Козината Си Мени, Но Нрава Не.

— Обаче ти трябва да се подчиняваш на заповедите ми, нали? — изръмжа той.

— Да.

— Тогава я си откъсни скапаната глава!

За момент червените очи премигнаха. Когато Помпа отново заговори, направи го с гласа на лорд Ветинари:

— Ах, Ментелик. Въпреки всичко изобщо не внимавате. Г-н Помпа не може да изпълнява заповед за самоунищожение. Мислех, че поне това ще успеете да съобразите. Ако още веднъж му дадете подобна заповед, ще последват наказателни мерки.

Очите на голема отново премигнаха.

— Ама как… — секна дъхът на Олян.

— Имам Съвършено Точна Памет Относно Устни Инструкции — обясни големът с нормалния си боботещ глас. — Предполагам, Че Лорд Ветинари, Отчитайки Образа На Вашите Мисли, Е Оставил Това Съобщение, Защото…

— Имах предвид гласа!

— Съвършено Точна Памет, Г-н Меентелиг — отговори големът. — Мога Да Говоря С Всички Човешки Гласове.

— Тъй ли? Браво на тебе.

Олян вдигна поглед към лицето на г-н Помпа. Това лице никога не издаваше признаци на одухотвореност. Имаше нещо като нос, но той не беше нищо повече от глинена издатина. Устата му се движеше когато говореше и боговете знаеха как изобщо изпечена глина би могла да се движи така. Е, всъщност те вероятно знаеха. Очите никога не се затваряха, само притъмняваха.

— Наистина ли можеш да ми четеш мислите? — попита го той.

— Не, Правя Само Екстраполация На Базата На Предишно Поведение.

— Е, добре… — на Олян, за разлика от всичко, с което беше свикнал досега, не му достигаха думи. Гледаше безизразното лице над себе си, което въпреки всичко някак си успяваше да изрази неодобрение. Беше свикнал с изражения на гняв, на възмущение, на омраза. Бяха си част от работата му. Но какво беше един голем? Просто… кал. Прегоряла земя. Когато хора те гледаха все едно си по-долу от прахта под краката им, това беше едно нещо, но беше някак странно неприятно, когато и прахта започнеше да те гледа така.

— … недей — завърши нескопосано той. — Върви и… ами работи. Нали това правиш! Нали това ти е работата!

Наричаха я късметлийската щракалкова кула, Кула 181. Беше достатъчно близо до град Шибън[27], за да може човек да намери топла баня и свястно легло през почивните си дни, но, тъй като тук все пак беше Юбервалд, нямаше чак толкова много местен трафик и освен това, нещо много по-важно, беше високо-високо в планините, а големите шефове не обичаха да се качват чак дотук. В добрите стари дни през миналата година, когато всяка нощ имаше Час на Мъртвите, тази кула беше извадила особен късмет, тъй като Часът за нагорната и за надолната линии се падаше по едно и също време, така че имаше допълнителен чифт ръце за поддръжката. Сега Кула 181 си извършваше поддръжката на живо или изобщо я пропускаше, както и по всички останали кули, но все още си беше добре човек да бъде назначен в нея.

Впрочем, в нея назначаваха предимно хора. Е, долу в равнината постоянно се шегуваха, че в 181-ва служили вампири и върколаци. Истината обаче беше, че тя, също както и много други кули, нерядко се обслужваше от дечурлига. Всички знаеха, че става така. Всъщност новата управа може и да не знаеше, но и да узнаеше, не би направила нищо по въпроса, освен старателно да забрави, че е знаела. На хлапетата нямаше нужда да им се плаща.

Младите (предимно) мъже по кулите се съдираха от работа при всякакво време, за едва-едва стигащи им пари. Бяха самотници, закърнели мечтатели, бегълци от закона, за които законът беше забравил, или просто бегълци от всички останали. Хващаше ги един особен вид целенасочена лудост; казваха, че тракането на кепенците ти влизало в главата и че вътрешностите ти пулсирали заедно с него, така че рано или късно почваш да четеш съобщения само по тракането им. В кулите си те пиеха горещ чай от чудновати калаени канчета, силно разширяващи се към дъното, така че да не се обръщат, когато бурите разклатеха кулата. По време на отпуска те пиеха алкохол от каквото им паднеше. И говореха на техен си жаргон, за магаре и не-магаре, за системен овърхед[28] и за пакетно поле, за това да го забарабаниш и да го подпалиш, за 181 (което беше добре) или запушено (което беше лошо) или тотално запушено (ама наистина много зле), за подпълващ код и за лаком код и за жакард[29]…

Освен това те обичаха деца, които им напомняха тези, които са оставили там, откъдето са дошли или които нямаше как да имат, а пък хлапетата обожаваха кулите. Идваха и се въртяха наоколо и вършеха разни дребни неща и изглежда попиваха семафорния занаят само от гледане. Падаха си умни, овладяваха клавишите и ръчките като с магия, обикновено имаха превъзходно зрение и повечето от тях фактически бягаха от вкъщи без да напускат родните си места. Защото горе на кулата ти се струва, че може да видиш всичко чак до Ръба на света. Със сигурност при хубаво ясно време можеше да се видят няколко съседни кули. Можеше да се преструваш, че и ти можеш да четеш щраксове само по тракането на кепенците, докато под пръстите ти се нижат имена на далечни места, които никога не си виждал, обаче на кулата изглеждаха някак си свързани с теб…

За мъжете от Кула 181 тя беше Принцесата, макар че в действителност беше просто Алис[30]. Беше на тринадесет, можеше да поддържа часове наред единия край на линията без ничия помощ и по-късно щеше да има интересна кариера, която… както и да е, тя запомни онзи разговор през онзи ден, защото беше странен. Не всички сигнали бяха съобщения. Някои бяха команди за кулите. Някои, като дръпнеш ръчките според далечния сигнал, правеха да стават разни неща в собствената ти кула. Всичко това Принцесата го знаеше. Доста от нещата, пътуващи по Голямата Магистрална, се наричаха Системен Овърхед — команди към кулите, отчети, съобщения за други съобщения, дори раздумка между операторите, макар че последното беше строго забранено тези дни. Всичко това беше кодирано. Голяма рядкост беше да видиш прав текст в Овърхеда. Този път обаче…

— Ето го пак — каза тя. — Не може да е наред. Няма подателски код, нито адрес. Овърхед е, ама е в прав текст.

От другата страна на кулата, седнал с лице в другата посока, защото обслужваше линията нагоре, беше Роджър[31], който беше на седемнадесет и вече работеше за куло-майсторския си сертификат. Ръката му не спря докато казваше:

— И какво казва?

— Отначало ГНУ, това знам, че е код, а после само едно име. Джон Миличков. Това да не е…

— Предаде ли го? — намеси се Дядото. Той се беше свил в ъгъла на претъпканата кабинка посредата на кулата и поправяше една рамка с кепенци. Дядото беше майсторът на кулата, беше ходил навсякъде и знаеше всичко. Всички го наричаха Дядо. Беше на двадесет и шест. Винаги вършеше нещо по кулата, когато тя работеше на линията, въпреки че в другото кресло винаги имаше момче. Едва по-късно разбра защо.

— Да, защото беше код Г — отговори Принцесата.

— Значи си направила каквото трябва. Недей да се безпокоиш за него.

— Да, но и преди съм предавала това име. На няколко пъти. Нагоре и надолу. Само име, никакво съобщение, нищо! — Тя усещаше, че е казала нещо нередно, но все пак продължи. — Знам, че това У накрая значи, съобщението да се обърне назад, като стигне края на линията, а Н значи, че не се регистрира. — Това си беше фукня, но тя нали беше прекарала часове в четене на кодовата книга. — Значи е само едно име, обикалящо без край нагоре и надолу! Какъв е смисълът?

В нещо определено беше сгазила лука. Роджър все още работеше на линията си, но се беше втренчил право напред с буреносен израз. Накрая Дядото каза:

— Много умно, Принцесо. Да пукна, ако не си права.

— Ха! — обади се Роджър.

— Съжалявам, ако съм сбъркала нещо — измънка смирено момичето. — Само дето си помислих, че е странно. Кой е Джон Миличков?

— Той… падна от една кула — отговори Дядото.

— Значи е мъртъв? — поиска да се увери Принцесата.

— Е, някои казват… — започна Роджър.

— Роджър! — сряза го Дядото. Прозвуча като предупреждение.

— Знам за Изпращането у Дома — изтъкна Принцесата. — И знам също, че душите на умрелите линейчици остават по Магистралната.

— Кой ти каза това? — попита Дядото.

Принцесата беше достатъчно умна да схване, че ако уточни, някой ще си има неприятности.

— О, просто го дочух — каза тя неопределено. — Отнякъде.

— Някой се е опитвал да те изплаши — изсумтя Дядото, не отделяйки очи от зачервяващите се уши на Роджър.

На Принцесата не й изглеждаше страшно. Ако си умрял, като че ли беше по-добре да си летиш между кулите, отколкото да лежиш под земята. Но тя беше също така и достатъчно умна да знае кога да изостави някоя тема.

След дълга пауза, прекъсвана само от скърцането на новите панти на кепенците, най-накрая отново заговори Дядото. И докато говореше, изглеждаше, сякаш си е наумил нещо:

— Гледаме това име да тече в Овърхеда — рече той и на Принцесата й се стори, че вятърът в рамките над нея зави по-самотно, а неспирното тракане на кепенците стана по-настоятелно. — Той никога не поиска да се върне вкъщи. Той беше истински линейчик. Името му е в кода, във вятъра в такелажа и в кепенците. Никога ли не сте чували да казват: „Човек не е мъртъв, докато все още споменават името му“?

Глава пета

Изгубен в пощата

В която Станли изпитва радостта от торбичките — Праотеческите страхове на г-н Грош — Конскипръж е разтревожен — Гепи Мангизов, човек от Висшето общество — Писмовна стълба — Пощопад! — Г-н Ментелик Го Вижда — С главата в торбата — Пощаджийската Обиколка — Шапката

Станли си лъскаше карфиците. При това с израз на блажено съзерцание, все едно сънуваше с отворени очи.

Колекцията блещукаше по прилежно нагънатите ивици кафява хартия и по рулата черен филц, съставляващи пейзажа на света на една истинска карфичена глава. До него беше голямата му настолна лупа, а в краката му — торбичка с разнородни карфици, купени през последната седмица от една пенсионирала се майсторка на иглата.

Беше отлагал момента на отварянето, за да му се наслади още повече. Разбира се, почти със сигурност щеше да излезе, че е пълна с най-обикновени месинговки, може би с някоя случайна плоскоглава или линеен дефект, но цялата работа беше там, че никога не знаеш. Това беше то радостта от торбичките[32]. Никога не знаеш. Не-колекционерите бяха кощунствено нехайни към карфиците, третираха ги, все едно не са нищо повече от тънки заострени парчета метал за забождане на неща към други неща. Затова много чудесни карфици с огромна стойност са били намирани в торба месинговки.

А сега, благодарение на г-н Ментелик, той имаше Широкоглава Свръхдълга Номер Три „Пилето“. Светът искреше като карфиците, толкова спретнато подредени по филца, развит точно пред него. Той може и да понамирисваше на сирене и да имаше гъбички чак до коленете, но точно в този момент Станли се рееше на сребърни криле посред сияйни небеса.

Грош седеше до печката, дъвчеше си ноктите и си мърмореше нещо. Станли не му обръщаше внимание, понеже не ставаше дума за карфици.

— … ме произведе, нали? Няма значение, какво ш’ каже Орденът! Той може да повиши когото ще, нали така? Това значи ощ’ едно златно копче на ръкава ми както и полагаемата надбавка, нали? Никой от другите не рачи да ме нарече Старши пощальон! И после ей така, кат’ на шега, да вземе и да достави писмо. Писмото било у него, видял адреса, и направо, без да му мисли, си го доставя! Може пък да има пощаджийска кръв у него! А и ги върна тея металните писмена! Писмена, писма, връзката ей я на̀. Знак е това, няма криво-ляво. Ха, ’ми че той може да чете думи, дето ги няма! — Грош изплю парченце от нокът и сбърчи чело. — Но пък… ще иска той да знае за Новото Пийе. О, да. Но пък… то ш’си е като д’ чешеш краста. На зле може да потръгне. Много на зле. Но пък… ха, как ги върна само тея ми ти букви за нас… много добра работа. Може и да е истина, че ш’ дойде ден и пак ш’да имаме истински Началник Пощите, както е речено: „И да, ще стъпче Той под нозете си Изоставените Ролкови Кънки и ето, Кучетата на Света ще строшат зъбите си в Него“. И ни показа той знак, няма измама. Е вярно, знак над префърцунена подстригвачница за жени, ама си беше знак, дума напряко не мож’ се каже. Ам’че нали ако беше очевидно, всеки друг щеше д’ може д’ ни го посочи. — Още един къс от нокът улучи края на нажежената печка и изцвърча. — А пък и няма да стана по-млад, т’ва е то, факт. На изпитателен срок обаче, не беше добре т’ва, хич не беше добре. Ами че к’во ш’ стане, ако се случи да опъна петалата ощ’ утре, а? Ще застана аз пред праотците си и ще ми рекат те: „О чедо наше, стана ли ти Старши Пощенски Инспектор Грош?“, а аз ще кажа, че не, а пък те пак ш’ питат: „А стана ли тогаз, чедо наше, Пощенски Инспектор Грош?“ и аз ш’ отвърна, че съвсем не, а те ш’ рекат: „Ами тогаз, чедо наше, сигурно си бил поне Старши Пощальон Грош?“, а аз ш’им река, че не точно, и ш’ми рекат те тогава: „Гръм и мълния, Контроливър, нима изобщо не си могъл да постигнеш нищо повече от Младши пощальон? Що за Грош си ти?“ и лицето ми ще е червено и ще потъна аз до шия в безчестие. И к’во от туй, че самичък съм въртял всичко тук години наред, к’во от туй? Трябва д’ си го има ч’век това ми ти златно копче!

Той се загледа в огъня и някъде изпод сплъстената му брада една усмивка си запробива път навън.

— Може пък да опита да мине Обиколката — рече той накрая. — Мине ли я Обиколката, никой дума напреки не ще мож’ д’ каже. И тогаз и аз всичко ш’си му кажа! Тъй всичко ш’си застане по местата! А пък не я ли изкара той докрай, значи поначало не е бил замесен от началник-пощенско тесто! Станли? Станли!

Станли се събуди от карфичените си сънища:

— Да, г-н Грош?

— Имам някои поръчки за теб, м’чето ми.

А ако той не е замесен от началник-пощенско тесто, добави Грош в дълбочината на скърцащия си ум, така ще си умра като младши пощальон…

Не е лесно да чукаш на врата, като същевременно отчаяно се стараеш да не вдигнеш шум, така че най-накрая Хрупърт Конскипръж се предаде и просто замахна с чукчето. Шумът отекна по пустата улица, но никой не се подаде от прозореца си. Никой на тази конкретна улица нямаше да се покаже от прозореца си, дори ако ставаше дума за убийство. В по-бедните квартали хората поне щяха да излязат да позяпат или пък да се включат.

Вратата се отвори.

— Добър вечер, шър…

Конскипръж се промъкна набързо покрай чворестата фигура в тъмния вестибюл и отчаяно замаха на слугата да затвори вратата:

— Затвори я де, човече, затвори я! Може да ме следят… Ама че работа, ти не си ли Игор? Да не би Мангизов да може да си позволи Игор?

— Чудешно уможаключение, шър — каза Игор и надникна в ранния вечерен здрач. — Вшичко е чишто, шър.

— Затвори вратата, за боговете! — проплака Конскипръж. — Трябва да се видя с г-н Мангизов!

— Гошподарят провежда едно от неговите малки шоарета, шър. Ще видя дали може да бъде обежпокоен.

— Някой от другите да е тук? Те дали… Чакай, какво е шуарет?

— Малко шъбиране, шър — отговори Игор и изсумтя. Гостът вонеше на спирт.

— Соаре значи?

— Именно, шър — рече безстрастно Игор. — Мога ли да вжема ижвънредно жабележимия Ви дълъг плащ ш качулка, шър? Ще бъдете ли толкова добри да ме пошледвате във фоайето…

И изведнъж Конскипръж се озова сам в голяма стая, пълна с дебнещи сенки, свещи и дебнещи очи и затворена зад него врата.

Очите принадлежаха на портрети в големи прашни рамки, изпълващи стените от край до край. Според слуховете Мангизов направо си ги купил, при това не само картините. Казваха, че той купил също и всички фамилни права към тях, с имената и делата им, изредени в списъци и така се екипирал за една нощ с чудесно родословие. Това звучеше леко обезпокоително дори и за Конскипръж. Всички лъжеха за прадедите си, това си беше нормално. Да ги купиш беше малко стряскащо, но този тъмен първичен стил толкова подхождаше на Гепи Мангизов.

Купища слухове се бяха нароили за Гепи Мангизов, откакто хората го забелязаха и започнаха да се питат: „Кой е Гепи Мангизов? И що за име е това Гепи?“ Едно беше сигурно — той организираше големи партита. От онзи вид партита, които ставаха част от градската митология (Вярно ли е онова за кълцания дроб? Ти беше ли там? Ами когато той докара тролска стриптизьорка и трима души скочиха от прозореца? Ти беше ли там? Видя ли го? Вярно ли е? Ти беше ли там?). Изглежда половината Анкх-Морпорк е била там, мъкнейки се между масите, бюфета, дансинга, игралните маси, като всеки гост изглежда е бил следван от мълчалив и услужлив лакей, натоварен с поднос питиета. Някои казваха, че той имал златна мина, други се кълняха, че бил пират. А той определено изглеждаше като пират, с дългата си къдрава черна коса, със заострената си брада и с превръзката на окото си. Говореше се, че си имал дори и папагал. Явно слухът за пиратството би могъл да обясни очевидно бездънното му богатство, както и факта, че никой, ама абсолютно никой не знаеше нищичко за него от преди пристигането му в града. Някои се шегуваха, че той сигурно си е продал миналото, също както си е купил ново.

Бизнес похватите му определено бяха пиратски, това Конскипръж го знаеше. Някои от онези неща…

— Дванайсет и половина процента! Дванайсет и половина процента![33]

След като се увери, че в действителност не е получил сърдечния удар, който очакваше през целия ден, Конскипръж прекоси стаята, клатушкайки се точно като човек, който е обърнал чашка-две, само колкото да си поуспокои нервите, и вдигна тъмно-червения плат, който покриваше, както се оказа, клетка с папагал. Беше си зелено какаду, подскачащо френетично по прелката си.

— Дванайсет и половина процента! Дванайсет и половина процента!

Конскипръж се ухили.

— А, виждам, че вече си се срещнал с Алфонс — чу се зад него гласът на Гепи Мангизов. — И на какво дължа това неочаквано удоволствие, Хрупърт?

Вратата зад него бавно се намести в облицованата си с филц рамка и заглуши звука на далечна музика.

Конскипръж се обърна и краткият момент на учудването се разтвори в постоянната мешавица от страхове в душата му. Мангизов, пъхнал едната си ръка в джоба на великолепния си смокинг, го гледаше въпросително.

— Следят ме, Гепи! — избухна Конскипръж. — Ветинари изпрати един от неговите…

— О, моля те! Седни, Хрупърт. Мисля, че се нуждаеш от голямо бренди — той сбърчи нос. — От още едно бренди, ако не възразяваш?

— А, няма да откажа! Вече поех една само малка глътчица, нал’знайш, само дъ ми отпусне нервите! Ама че ден имах само! — Конскипръж се разплу в едно кожено кресло. — Знайш ли, че почти целия следобяд имаше стражник на пост пред банката?

— Дебелак ли? Сержант? — попита Мангизов, подавайки му чаша.

— Да, дебелак. Не забелязах чина му — Конскипръж изсумтя. — Никога не съм имал нищо общо със Стражата.

— Аз от своя страна съм имал — каза Мангизов, потръпвайки от гледката как Конскипръж гаврътва едно много изискано бренди. — И както си спомням, сержант Колън има навика да се размотава около големи сгради, не в случай че на някого му скимне да ги открадне, а просто защото обича да пуши на завет. Той е смешник и няма причина човек да се страхува от него.

— Да, но тая сутрин един от данъчните дойде да види дъртия глупак Чийзбъроу…

— Нима в това има нещо необичайно? — зауспокоява го Мангизов. — Дай да ти долея…

— Е вярно, те идват веднъж-дваж всеки месец — призна Конскипръж, подавайки изпразнената си чаша. — Но…

— Ето, не е необичайно. Плашиш се от собствената си сянка, скъпи ми Хрупърт.

— Ветинари ме шпионира! — пак се разкудкудяка Конскипръж. — Тази вечер имаше човек в черно, шпиониращ къщата ми! Чух шум и погледнах навън и го видях в края на градината!

— Сигурно крадец?

— Не, аз напълно съм си уредил сметките с Гилдията! Сигурен съм също, че този следобяд някой е влизал в къщата ми. Разни неща бяха разместени в кабинета ми. Разтревожен съм, Гепи! Аз ще съм този, който най-вече ще загуби от цялата тая работа! Ако има ревизия…

— Знаеш, че няма да има, Хрупърт — гласът на Мангизов се точеше като мед.

— Да но не мога да се докопам до всичките книжа, все още не, чак докато дъртият Чийзбъроу не се пенсьонира. А Ветинари има ку’ища от тези, нал’ знайш, как им викаха… чиновници, нал ’найш, дето по цял ден само се ровят по разни книжа! Ще сметнат те кое как е, точно тъй напра’ят! Та ние купихме Го’ямата М’гистрална с нейните си пари!

Мангизов го потупа по рамото:

— Успокой се Хрупърт. Нищо няма да се обърка. Ти мислиш много старомодно за парите. Парите не са вещ, не са дори и процес. Те са нещо като споделен блян. Бленуваме, че малко кръгче от обикновен метал струва колкото солидно ядене. Веднъж събудиш ли се от този сън, можеш да плуваш в море от пари.

Гласът му беше почти хипнотичен, но ужасът на Конскипръж го тласкаше все така напред. Челото му залъщя от пот.

— Е, а пък Зеленобут пикае в него! — сопна се той и очите му се запалиха от отчаяно злобеене. — Нал ’найш онази кула на срещу въртенето от Ланкър, същата, дето ни причиня’аше всички онея гла’оболия преди няколко месеца? Онази, за която ни казаха, че било поради вещици на метли блъскащи се в кулата? Ха! Вещица беше само първия път! После Зеленобут подкупи някои от новите хора в кулата да рапортуват за повреди, а един от тях да препуска като луд от кулата и да му праща данните за пазара в Генуа цели два часа преди до тях да се докопа някой друг! Ето как, разбираш ли, излезе далаверата му със сушените стриди. А също и със сушеното рибено тесто и сушените земни скариди. Нито пък го прави за пръв път! Много шавлив е той, нашият!

Мангизов гледаше Конскипръж и се чудеше дали няма да е най-добре да го убие незабавно. Ветинари беше умен. Не можеш да останеш владетел на тази ферментираща мацаница, наричана град, ако си тъп. Щом като си видял негов шпионин, значи това е бил шпионин, който той е искал да видиш. Начинът да разбереш, че Ветинари те следи е, като се озърнеш много бързо да видиш, че няма никого.

А демоните го взели и Зеленобут. Някои хора просто нямаха подход, ама никакъв подход. Толкова бяха… дребнави. Да се използват щракалките по този начин беше глупаво, но да се допусне плужек като Конскипръж да разбере за това, си беше направо непростимо. Беше тъпо. Все същите глупави дребни човечета, въртящи си дребните си гешефтчета, усмихващи се на хората, от които крадяха и изобщо не разбиращи парите.

И ето че глупавият свиноподобен Конскипръж беше доприпкал тук с подвита опашка. Което създаваше известни затруднения. Вратата беше звуконепроницаема, килимите бяха леснозаменими, а Игорите бяха прочути с дискретността си, но със сигурност все някой незабелязано е наблюдавал как Конскипръж влиза при него, следователно беше благоразумно да осигури излизането му от къщата.

— ’Бър чо’ек си ти, Гепи Мангизов — изхълца Хрупърт, махайки неловко с чашата, която пак беше празна. Остави я на една масичка с пресилената грижливост на пияница, но понеже не беше улучил правилния от трите образа на масичката, мятащи се натам насам пред очите му, чашата се разби на пода.

— ’Жаляв’м за това — изломоти той. — Ти си ’бър чо’ек, та’а че ще ти дам т’ва. Ня’а как да ’о държа у наш, ня’а как с ’ичките шпьони на Ветинанарарари с’ед мен. Ня’а как да ’о ’згоря, щото ’сичко е вътре. ’Сичките му… транзакцийки. ’Ного е ’ажно. Не ’ога да с’оверя на ’станалите, щото те ме мразят. ’Ащо ти н’се погрижиш з’него, а?

И той извади един оръфан червен тефтер и го протегна горе-долу напред. Мангизов го взе и го разгърна. Очите му пробягаха по колонките.

— Да не би да си записал всичко, Хрупърт? — попита той. — Защо?

Хрупърт го изгледа ужасено.

— Ама н’ли трябва да държа сметка за ’сичко? — заоправдава се той. — Ин’че ше ’зема д’ му ’зпусна края, като не ’нам кое к’де е. Така че… виж’ъш ли, да мога да върна ’сичко, така де, няма ник’во прес’ъпление. — Той се опита да се потупа с пръст по ноздрата, но не улучи.

— Ще го наглеждам с най-голяма грижа, Хрупърт — обеща Мангизов. — Много мъдро от твоя страна да го донесеш на мен.

— З’мен това ’начи много, Гепи — рече Хрупърт, напредвайки към фазата жално-милно. — Ти ме ’зимаш мен нанасериозозозно, а не като Зеленобут и аверите му. Аз поемам ’сички рискове, а те к’во, те се д’ржат с мене като с калта под нозете им. Като с кал. Ужасно свестен тип с’ти, ’ного свестен. Ама чудно, че ’наеш ли, че имаш Игор, както си толкова свестен, щото… — Тук той шумно се оригна. — Щото чух аз, че Игорите работели сам’за шантавелници. Тотално изкук’ригали типове, нал’ наеш, и вампири и такова, абе т’кива дето още секунда и ш’ излезе кукувичката. Не ч’ имам нещо против твоя човек, няма да придираш, кат’ го гледам си е съвсем проклето наред приятелчето, ха-ха-ха, проклето наред ред приятелчета…

Гепи Мангизов го изправи внимателно на крака.

— Ти си пиян, Хрупърт — каза той. — И прекалено много говориш. Ей сега ще извикам Игор и…

— Да, шър? — обади се иззад гърба му Игор. Малцина можеха да си позволят точно такива услуги.

— … и той ще те закара у дома с моята каляска. Гледай да го предадеш без произшествия на неговия камериер, Игор. А да, и като свършиш с това, би ли могъл да издириш колегата ми г-н Грайл? Предай му, че имам за него едно малко поръченийце. Лека нощ, Хрупърт. — Мангизов го потупа по провисналата буза. — И изобщо не се тревожи. Утре ще видиш, че всичките ти безпокойства ще са просто… изчезнали.

— ’Ного ’бър тип — изломоти блажено Конскипръж. — Кат’ за ч’жденец…

Игор откара Хрупърт в къщата му. Междувременно онзи беше достигнал етапа „веселото пиянде“ и пееше една от ония песни, които може и да изглеждат смешни на играчи на ръгби и на деца под единадесетгодишна възраст, така че прибирането му трябва да е събудило доста от съседите, особено след като той не преставаше да повтаря куплета за камилата.

После Игор се върна вкъщи, разпрегна каляската, погрижи се за коня и отиде до малкия гълъбарник зад къщата. Там имаше големи дебели гълъби, нищо общо с градските хвърчащи развъдници на зарази. Избра един по-тлъст и чевръсто надена сребърен пръстен за писма на крака му. Анкх-Морпоркските гълъби бяха доста умни като за гълъби. Глупостта нямаше особено голяма продължителност на живота в този град. Този гълъб обаче скоро щеше да намери жилището на г-н Грайл някъде по покривите, но Игор го дразнеше това, че гълъбите му никога не се връщаха.

Цели преспи от стари пликове се разхвърчаваха, когато Олян минаваше ядосано, а понякога прегазваше ядосано през изоставените стаи на Пощенската палата. Идеше му да троши стени с ритници. Беше в капан. В капан. Нима не направи каквото можа? Сигурно на това място наистина имаше проклятие. И то като нищо можеше да се казва Грош…

Блъсна една врата и се озова в обширния каретен двор, около който Пощата се беше извила като буквата П. Той все още се използваше. Както му беше казал Грош, когато Пощенската служба колабирала, отделът с каретите оцелял. Беше полезен и добре уреден и, освен всичко друго, притежаваше множество коне. Конете не може да ги натъпчеш под дюшемето, нито да ги набуташ на тавана. Те трябваше да се хранят. Така че повече или по-малко безболезнено кочияшите го поеха в ръцете си и сега го използваха за пътнически превози.

Олян погледа как една натоварена карета отпътува от двора и тогава забеляза някакво движение горе.

Вече беше свикнал с щракалковите кули. Понякога му се струваше, че от всеки покрив е изникнала поне по една. Повечето бяха с новите рамки с кепенци, инсталирани от Голямата Магистрална Линия Ад, но имаше немалко и от старомодните семафорни стрелки, че дори и по някое сигнално флагче. Последните обаче работеха доста бавно и само при пряка видимост, каквато се намираше доста трудно в избуялата гора от вишки. Ако искаш нещо повече от най-основното, трябваше да идеш в някоя от малките щракалкови компании и да наемеш малка вишка с кепенци и обитаващ я водоливник, който да следи за входящи обаждания, както и достъп до някоя от възловите кули, а ако си наистина богат можеше да вземеш на работа и обучен оператор. И човек си плащаше. Олян нямаше никакво понятие от технологии, нито какъвто и да е интерес в тази област, но доколкото разбираше, цената беше нещо като майка си и баща си. И баба си и дядо си.

Но всички тези наблюдения кръжаха като далечни планети около централния, ярък като слънцето въпрос: какво по демоните търси тази кула на нашия покрив?

Тя определено беше на пощенския покрив. Той я виждаше и чуваше тракането на кепенците й. И беше сигурен, че мярна една глава, която веднага се скри.

Защо имаме кула на покрива и кой ли я използва?

Той се втурна обратно в сградата. Досега не беше забелязвал стълба за нагоре, но кой знае какво можеше да има зад някоя купчина писма в дъното на някой задръстен коридор…

Проби си път през поредния проход, отрупан с чували с поща и стигна до място, където голяма заключена с резета двукрила врата извеждаше обратно към двора. И тук имаше също така стълбище, водещо нагоре. Малки безопасни лампи шареха с бледи петна светлина горния мрак. Това е то Пощенската Служба — помисли си Олян. — В Правилника пишеше, че стълбищата трябва да са осветени и те си бяха осветени, макар че от десетилетия не ги използваше никой освен Станли, когато палеше лампите. Имаше и един товарен асансьор, от онези чудовища задвижвани чрез вливане и изливане на вода в и от голямата цистерна с дъждовна вода на покрива, но той нямаше представа, как да го накара да проработи, а и да имаше представа, нямаше да се довери на пущината. Грош му беше казал, че е счупен.

Точно под стъпалата, поразмазано, но все още различимо, се виждаше тебеширено очертание. Положението на ръцете и краката изобщо не беше естествено. Олян преглътна, но все пак сграбчи парапета.

И се закатери нагоре.

На първия етаж имаше врата. Отвори се лесно. Всъщност изхвърча само от нищожно докосване до дръжката и върху стълбището изригна плътно натрупана поща като онези играчки на пружина, които изскачат от кутии. Олян се олюляваше и стенеше докато писмата се плъзгаха покрай него на талази и заливаха стъпалата.

Той се качи сковано още един етаж нагоре, намери още една смътно осветена врата и този път застана отстрани преди да я отвори. Приливната сила на писмата пак заблъска краката му, а шумът от мъртвите писма беше като сух шепот, докато те се изсипваха в мрака. Като че бяха прилепи. Цялата сграда беше препълнена с мъртви писма шепнещи си едно на друго в тъмнината, когато един човек падна и се преби до смърт…

Още малко и ще свърши като Грош, луд за връзване. Но в тази сграда имаше още нещо. Някъде тук имаше една врата…

Главата му беше по цялата стена…

Виж какво, каза той на въображението си, ако се държиш така, друг път няма да те взимам с мен.

То обаче, предателско както винаги, продължи на пълни обороти. Наистина, той никога, ама никога не беше посягал на никого. Винаги предпочиташе да бяга вместо да се бие. А убийството, ами убийството нали си беше абсолютна величина? Не може да се извърши 0,021 от убийство, нали? Помпа обаче изглежда смяташе, че можеш да убиваш със сметало. Добре де, може би някъде надолу по веригата хората и да бяха… ощетени от престъплението, но какво оставаше тогава да се каже за банкерите, хазаите и дори за барманите? „Заповядайте двойното Ви бренди, господине, а аз току-що Ви убих 0,0003 пъти“? Рано или късно всеки все засягаше някак някого другиго. Освен това много престъпления не бяха дори престъпления. Да речем трикът с пръстена. Той никога не казваше, че той бил диамантен. Освен това беше много подтискащо да видиш колко бързо честните граждани прегръщаха възможността да се възползват от бедственото положение на пътника. Това можеше направо да разруши вярата му в човещината, ако той имаше такава. Освен това…

Третият етаж произведе още една лавина от писма, но когато тя утихна, коридорът зад вратата все още беше запушен от хартиена стена. Един-два шумтящи плика паднаха, намеквайки, че може да последва още свличане. Олян продължи нагоре.

Всъщност сега отстъплението беше първата му грижа, но стъпалата вече бяха отрупани с хлъзгащи се пликове и изобщо не беше време тепърва да се учи да се пързаля на сухо.

Добре де, петият етаж трябва да е чист, нали? Как иначе Сайдбърн е могъл да достигне стъпалата за назначената му среща с вечността? И ето, все още от купищата поща на площадката на четвъртия етаж се подаваше жълто-черно въже. Стражата е била тук. Въпреки това Олян отвори вратата много предпазливо, както би го направил някой стражник.

Едно две писма паднаха, но главното свлачище вече беше отминало. Няколко стъпки по-навътре се изправяше познатата му стена от писма, плътна като скална маса. И тук беше идвал стражник. Някой се беше опитвал да пробие писмената повърхност и Олян можеше да види дупката. Този някой, също както Олян сега, беше промушил вътре цялата си ръка само за да напипа с краищата на пръстите си още по-сплъстени пликове. Никой не би могъл да достигне това място отдругаде освен от стълбището, освен ако не можеше да премине през поне шест стъпки дебелия завал.

Имаше още един етаж. Олян предпазливо се заизкачва по стъпалата и на половината път чу началото на ново свличане под него.

Някак си ще да е нарушил баланса на пощата на долния етаж. Тя изригна от коридора, неспираема като ледник. Когато гребенът й достигна стълбището, купове пликове се заоткъсваха от общата маса и западаха по стъпалата. Далече отдолу дървото изпращя и заскърца. Стълбището се разклати.

Олян пробяга последните няколко стъпала до петия етаж, хвана се за дръжката на тамошната врата, дръпна я и увисна на нея, докато още една лавина от поща се изсипа покрай него. Сега всичко се тресеше. Нещо рязко изтрещя и остатъкът от стълбището рухна, оставяйки Олян висящ от дръжката на вратата, помитан от писмата.

Той се люлееше със затворени очи, докато шумовете и движението що-годе не замряха, макар че от време на време нещо все още изпукваше. Стълбата я нямаше.

Много внимателно Олян вдигна краката си, докато не напипа ръба на нов коридор. Без да си позволява такова предизвикателство срещу съдбата като дишане, той промени хватката си на вратата така, че сега държеше дръжките и от двете страни. Много бавно петите му запълзяха навътре по писмата на пода и завлачиха след себе си вратата, докато той същевременно успя да хване вътрешната дръжка и с двете си ръце. Тогава пое дълбоко спарения сух тукашен въздух, задрапа бясно с крака, изгъна се като закачила се на куката сьомга и най-сетне постигна достатъчно голяма част него да легне на пода и така да избегне падането през десет метра писма и изпочупена дървения. Без да хаби време за мислене, той откачи безопасната лампа от куката до вратата и се зае да проучи предизвикателството пред него.

Коридорът беше ярко осветен, постлан с хубав килим и напълно чист от всякаква поща. Олян зяпна.

Тук беше имало писма, плътно натъпкани от пода до тавана. Той ги беше видял, беше усетил как падат покрай него в стълбищната клетка. Те не бяха халюцинация, бяха плътни, прашни, мухлясали и реални. Да се вярва в каквото и да е друго си беше лудост.

Озърна се да погледне развалините от стълбището и не видя нито врата, нито стълбище. Застланият с килим коридор се простираше чак до далечния край на стената.

Олян осъзнаваше, че за това трябва да има някакво обяснение, но единственото, което му идваше наум, беше, че е много странно. Протегна боязливо ръка да пипне килима на мястото, където трябваше да има стълбище и изтръпна, когато пръстите му преминаха през пода.

И се зачуди: дали тук, където съм аз сега, някога не е стоял друг началник на пощата? Който е стъпил върху нещо, което си е мислил, че е здрав под и се е пропаднал през пет етажа от болка?

Сантиметър по сантиметър Олян запълзя през коридора в обратната посока и шумът се усили. Беше смътен, обобщен шум, шумът на голяма сграда кипяща от дейност — викове, разговори, тракане на разни механизми, съчетаният ромон на хиляди гласове и грохот от колела и стъпки и подпечатване и скрибуцане на пера и хлопане на врати, всичко преплетено на огромен стан, за да стане чистата тъкан на икономиката. Коридорът пред него го изведе до Т-образно разклонение. Шумът се раздаваше откъм ярко осветеното пространство още по-нататък. Олян тръгна накъм лъскавия бронзов парапет на балкона пред него…

… и спря.

Така значи, мозъкът му беше докаран чак дотук с цената на непомерни усилия, и ето че дойде време и той да свърши малко работа.

Залата на Пощата беше мрачна пещера, затрупана с планини от писма. Нямаше никакви балкони, нито лъскави бронзови орнаменти, нито кипящ от работа персонал и дяволски сигурно нямаше никакви клиенти. Залата на Пощата е могла да изглежда така единствено в миналото, нали така? И имаше балкони, сър, обикалящи от край до край голямата зала на всеки етаж, сър, от ковано желязо като дантела! В настоящето, тук и сега, обаче ги нямаше. Но той не беше и в миналото, не и наистина. Нали пръстите му напипваха стълбище там, където очите му виждаха постлан с килим под. Олян реши, че се намира тук-и-сега, обаче вижда и чува тук-и-някога. Разбира се, трябваше да си луд за да повярваш в подобно нещо, но това нали беше Пощата. Горкият г-н Сайдбърн е стъпил на под, който вече не го е имало.

Олян спря преди да стъпи на балкона, протегна се надолу и отново изтръпна, когато върховете на пръстите му още веднъж преминаха през килима. Тук е стоял и, как беше, а да, г-н Млък, та той е хукнал да погледне надолу и…

… пльок, сър, пльок по мраморния под.

Олян внимателно се изправи, прилепи се с гръб към стената и зяпна смаяно голямата зала.

От тавана висяха люстри, но не бяха запалени, защото през бляскавия купол се лееше слънчева светлина върху пейзаж без гълъбови изпражнения, но за сметка на това изпълнен с хора, сновящи по шахматните плочи на пода или здраво работещи зад дългите лъскави гишета, „направени от рядко дърво, тъй казваше тате“. Олян стоеше и не можеше да се нагледа.

Сцената беше построена от стотици целенасочени дейности, весело сливащи се в пълна анархия. Под него хора блъскаха големи телени кошове на колела, чували с писма се точеха по поточни линии, чиновници трескаво пълнеха рафтовете на гълъбарника. Беше механизъм сглобен от хора, „сър, само да го бяхте видели!“ Далече вляво, от отсрещната страна на залата се издигаше златна статуя, три-четири пъти по-голяма от човешки ръст. Изобразяваше строен младеж, очевидно бог, не носещ нищо друго освен шапка с крилца, сандали с крилца и — Олян примигна — като че ли смокиново листо, и то с крилца. Скулпторът го беше уловил в момент, когато се канеше да скочи във въздуха с писмо в протегнатата нагоре ръка и с изражение на благороден устрем. Статуята господстваше над залата. Понастоящем я нямаше. Постаментът й беше празен. Щом като бяха изчезнали люстрите и гишетата, то статуя, която дори само е изглеждала златна, не е могла да има никакъв шанс. Вероятно това е бил „Духът на Пощенската Служба“ или нещо такова[34]. Междувременно пощата долу се придвижваше по по-прозаичен начин.

Точно под купола имаше часовник с по един циферблат във всяка от четирите посоки. Докато Олян го гледаше, голямата стрелка се премести право нагоре.

Изсвири рог. Шеметният балет прекъсна, когато някъде под Олян се отвориха врати, влязоха мъже в „униформите, сър, лазурно сини с бронзови копчета! Да ги бяхте видяли само!“ строиха се в две редици пред голямата двукрила врата и застанаха мирно. Там ги очакваше грамаден мъж с лице като зъбобол. Той имаше на колана си голям пясъчен часовник в жироскопична бронзова клетка и оглеждаше строя сякаш е виждал и по-неприятни гледки, но рядко, и то само по подметките на огромните си ботуши. Той вдигна часовника с израз на злобно тържество, пое си дълбоко въдух и изрева:

— Доооставка Номер Чееетири… стегниии се!

Думите достигнаха до Олян леко приглушени, сякаш ги чуваше през картон. Пощальоните, вече изправени мирно, се постараха да изглеждат още по-стегнати. Мъжагата ги изгледа и отново си пое въздух:

— Доооставка Номер Чееетири готови, готови!… РАЗНАААААААА-СЯЙ!

Двете редици минаха покрай него в забързано шествие и излязоха.

„Някога ние бяхме пощальони…“

Трябва да намеря истинска стълба, помисли си Олян, докато отстъпваше от ръба. Аз… халюцинирам в миналото. Но съм стъпил в настоящето. Като сомнамбулизъм е. Не искам да стъпя право в чистия въздух и да свърша като поредното тебеширено очертание.

Той се обърна и тогава някой премина право през него.

Усещането никак не беше приятно, като внезапен пристъп на треска. Но не това беше най-лошото. Най-лошото беше да видиш как главата на някого другиго минава през твоята. Гледката беше предимно сива, изпълнена с малко червено и тук таме кухини за синусите. Изобщо не ви трябва да знаете за очните ябълки.

„… лицето му изкривено, сякаш е видял призрак…“

Стомахът на Олян се разбунтува и като се обърна, притиснал устата си с ръка, той зърна млад пощальон зяпащ приблизително по посока към него и с такова изражение на ужас, каквото вероятно имаше и на невидимото лице на Олян. Момчето потрепери и хукна нанякъде.

Г-н Игнавия също ще да е стигнал дотук. Той е бил достатъчно умен, да схване положението с пода, но да видиш чужда глава да минава през твоята, е, това би могло да довърши всекиго…

Олян се втурна след момчето. Тук горе той беше загубен. С Грош бяха обиколили едва една десета от сградата и пътят им постоянно препречваха цели сипеи от писма. Той знаеше, че има и други стълбища, и те все още съществуваха и в настоящето. Партерът, ето коя беше целта му — етаж, на който можеше да се разчита.

Момчето влезе през една врата в нещо, което изглеждаше като стая пълна с колети, но в отсрещния й край Олян можеше да види отворен проход и очертанията на парапет. Той ускори крачка и изгуби пода изпод краката си.

Светлината изчезна. За кратко, и за негов ужас, той се озова сред сухи писма навсякъде около него, падащи заедно с него. Приземи се върху други писма, потръпвайки когато старите вехти пликове се накамариха върху него. За малко, през дъжда от поща, той зърна запрашен прозорец, до половината затрупан с поща и пак потъна. Купчината под него се раздвижи, настрани и надолу. Чу се трясък от нещо като врата, изтръгната от пантите й и течението настрани значително се увеличи. Той бясно задрапа да достигне повърхността тъкмо навреме, за да се удари в горната рамка на някаква врата, след което течението го повлече.

Вече съвсем безпомощен, носен от хартиената река, Олян смътно усети труса, когато подът поддаде. Пощата се изсипа през него, отнесе и Олян и го запрати в поредната пряспа от пликове. Той изгуби зрението си, когато хиляди писма се стовариха отгоре му, а след това изчезнаха и звуците. Мракът и тишината го стиснаха като в юмрук.

Олян фон Ментелик се беше свил с глава, опряна на ръцете му. Имаше въздух, но беше спарен и нямаше да му стигне задълго. Не можеше да помръдне дори и пръста си. Около него трябваше да има тонове поща.

— Предавам душата си на всеки бог, който съумее да я намери — измърмори той в задушния въздух.

Синя линия се заизвива пред вътрешния му взор. Беше ръкопис. Но някак си той го чуваше да говори:

— Мила мамо, пристигнах благополучно и си намерих квартира в…

Гласът звучеше като на селско момче, но в него имаше и нещо… скрибуцащо. Ако писмата можеха да говорят, сигурно щяха да звучат така. Думите се точеха, с букви накривени и размазани от перото на неохотния си писач… и както си течаха, друг текст започна да се пише пред очите му, стегнат и акуратен:

— Уважаеми господине, имам честта да Ви съобщя, че се явявам единственият душеприказчик на имуществото на покойния сър Дейви Трил от имението „Имението“ в Смесена Благодат, а съгласно всички налични данни, Вие сте единственият…

Гласът продължаваше нататък с толкова отчетливо произнесени думи, че можеха да се чуят лавиците с правни книги зад бюрото, но вече започваше трето писмо:

— Уважаема г-жо Кларк, с най-голямо прискърбие Ви съобщавам, че при сблъсък с противника вчера Вашият съпруг, К. Кларк, се сражаваше доблестно, но…

И тогава всичките едновременно започнаха да се пишат. Десетки, стотици, хиляди гласове изпълваха ушите му и криволичеха пред вътрешния му взор. Не викаха, а само проиграваха думите докато главата му не се задръсти от звуци, оформящи помежду си нови думи, също както дрънкането, пищенето и гърменето на всичките инструменти на един оркестър се слива в общ климакс…

Олян се опита да изкрещи, но устата му се напълни с писма.

И тогава една ръка го хвана за крака и той се озова във въздуха висящ с главата надолу.

— О, Г-н Меентелиг — избумтя гласът на г-н Помпа. — Били Сте На Експедиция! Добре Дошли В Новия Ви Кабинет!

Олян изплю хартия и засмука въздух в изтръпналите си дробове.

— Те са… живи! — изпъшка той. — Всичките са живи! И са ядосани! Те говорят! Изобщо не беше халюцинация! Имал съм халюцинации, а от тях не боли! Знам как са умряли другите!

— Радвам Се За Вас, Г-н Меентелиг — отвърна г-н Помпа, обърна го в правилното положение и загази до кръста в писма през стаята, докато зад тях още поща се посипваше от дупката в тавана.

— Ти не разбираш! Те говорят! Те искат… — Олян се поколеба. Все още можеше да чуе шепота в главата си. И продължи по-скоро за себе си, отколкото да осведоми голема. — Като че ли искат да бъдат… прочетени.

— Това Е Предназначението На Писмата — изтъкна спокойно Помпа. — Ще Видите Че Почти Успях Да Изчистя Вашия Апартамент.

— Ама виж, те са само хартия! А ми проговориха!

— Да — изтътна замислено големът. — Това Място Е Гробище За Нечути Думи. Те Копнеят Да Бъдат Чути.

— Хайде сега де! Писмата са просто хартия. Не могат да говорят!

— А Аз Съм Просто Глина, Но Слушам — възрази големът с все същата вбесяваща безметежност.

— Да но на теб ти е добавен тоя фокус-мокус…

Г-н Помпа се обърна и го изгледа и зад очите му лумна червен пламък.

— Аз се озовах… назад във времето, поне така ми се струва — измънка Олян, отстъпвайки. — Само в… главата ми. Ето как умря г-н Сайдбърн. Падна от стълбите, които не бяха там в миналото. А г-н Игнавия умря от страх. Убеден съм! Аз обаче бях вътре в писмата! И там трябваше да е имало… дупка в пода, нещо такова, и това… и аз паднах и аз… — Той се запъна. — На това място му е нужен жрец или магьосник. Абе някой, който да разбира от такива неща. Не и аз!

Големът награби пълен наръч от пощата, която допреди малко беше погребала неговия подопечен и отбеляза:

— Вие Сте Началникът На Пощата.

— Това е само приумица на Ветинари! Не съм пощальон. Аз съм само един измамник…

— Г-н Ментелик? — обади се един нервен глас от вратата зад гърба му. Той се обърна и видя момчето Станли, което потрепери, виждайки неговото изражение.

— Да? — сопна се Олян. — Ти пък, да го вземат елфите, какво… Какво искаш, Станли?

— Ами едни хора там — ухили се колебливо Станли. — Те са долу по стълбите. Едни хора.

Олян го изгледа, очаквайки продължение, но Станли изглежда засега беше приключил.

— И какво им трябва на тези хора? — подкани го той.

— Трябвате им Вие — отговори Станли. — Казаха, че искат да видят човека, който иска да бъде началник на Пощата.

— Аз не искам да бъда… — започна Олян, но се предаде. Нямаше защо да си го изкарва на момчето.

— Извинете Ме, Господин Началник Пощите — избоботи иззад него големът. — Желая Да Довърша Възложената Ми Задача.

Олян се отмести, за да пропусне глинения човек да излезе в коридора. Старите дъски на дюшемето стенеха под огромните му крака. Отвън можеше да се види как беше успял да почисти кабинета. Стените на останалите стаи се бяха издули почти до пръсване. Когато един голем натъпче неща в стая, те си остават натъпкани.

Гледката на трополещата му фигура малко поуспокои Олян. В г-н Помпа имаше нещо толкова обик… добре де, толкова земно. Това, от което имаше нужда той сега, беше малко нормалност — нормални хора, с които да поговори, нормални неща за вършене, които да изместят гласовете от главата му. Той изчетка няколко писма от все по-оцапания си костюм.

— Добре тогава — каза той на Станли, докато се опитваше да си намери вратовръзката, която се оказа, че висяла от гърба му. — Ще ида да видя какво искат.

Чакаха го на междинната площадка на голямото стълбище. Бяха стари мъже, слаби и прегърбени, като малко по-стари копия на Грош. Всичките носеха все същата вехта униформа, но в нея имаше и нещо странно. Над козирката на фуражката на всеки от тях беше завързан с телчета по един гълъбов скелет.

— Ти ли си Човекът Неекспресен? — изхриптя един от тях, когато Олян ги наближи.

— Какво? Кой? Аз ли? — сепна се Олян. Изведнъж идеята за нормалност пак се беше запиляла нанякъде.

— Да, Вие сте, сър — прошепна в ухото му Станли. — Трябва да кажете „да“, сър. Леле, сър, как бих искал аз да правя това.

— Да правя какво?

— За втори път питам: ти ли си Човекът Неекспресен? — повтори дядото вече по-сърдито.

Олян забеляза, че му липсваха двете горни фаланги на показалеца и средния пръст на дясната си ръка.

— Ами предполагам. Щом настоявате — рече той. Това не срещна съвсем никакво одобрение.

— За последен път питам: ти ли си Човекът Неекспресен? — този път в гласа на стареца се долавяше истинска заплаха.

— Добре де, добре! Само за този път, да! Аз съм Човекът Неекспресен! — извика Олян. — А сега може ли да…

Някой иззад гърба му нахлупи на главата му нещо черно и някакъв канап се стегна около врата му.

— Туткав е Човекът Неекспресен — изскърца в ухото му още един старчески глас и невидими но яки ръце го сграбчиха. — Не е пощаджия той.

— Всичко ще е наред, сър — чу се и гласът на Станли докато Олян се боричкаше. — Не се тревожете. Г-н Грош ще Ви води. Лесно ще се оправите, сър.

— С какво да се оправя? Оставете ме на мира, тъпи дърти негодници!

— Човекът Неекспресен се бои от Обиколката — изсъска един от нападателите.

— О, да, Човекът Неекспресен ще бъде Върнат на Подателя по канален ред — обади се друг.

— Нека Човекът Неекспресен бъде претеглен на везните.

— Станли, веднага докарай тук г-н Помпа! — опита се да изкрещи Олян, но торбата беше дебела и прилепваше.

— Не бива, сър — ужаси се Станли. — Изобщо не бива. Всичко ще е наред, сър. Това е само… изпит, сър. Ама че това е Орденът на Пощата, сър.

Смешни шапки, помисли си Олян и започна да се успокоява. Торба на главата и заплахи… Ами че аз това го знам. Мистицизъм за занаятчии. На света не можеше да се намери нито един град без неговия си Древен и Посветен и Съкровен и Херметичен Орден на разни дребни хорица, които си въобразяват, че могат да докопат тайните на древността за някой друг час в четвъртък вечер и които изобщо не осъзнават колко смотано изглеждат с роби. А трябваше да се сетя, защото встъпих поне в дузина такива. Сто на сто има тайно ръкостискане. Е, аз знам повече тайни ръкостискания и от боговете. Опасността е като да бях в някоя детска градина. А сигурно е и по-малка. Човекът Неекспресен… хайде де.

И той се успокои. Остави се за го заведат надолу по стълбите, да го завъртят някой друг път. Ами че разбира се, нали трябва да изплашиш новопосветения, но всеки знае, че всичко е само на майтап. Може да звучи страшно, може дори да се усеща страшно, но няма как да бъде страшно. Той си припомни как встъпи в… как беше? А, да — Мъжете на Браздата, в някакво градче вдън кърища тилилейски[35]. Бяха му завързали очите, ами че как иначе, и Мъжете издаваха всички ужасяващи звуци, които можеха да си представят, а накрая един глас от тъмнината изрече: „Стисни ръце с Древния Господар!“. Олян протегна ръка и стисна един кози крак. Печелиха тези, които оставаха със сухи гащи.

На следващия ден той измъкна от трима от верните си нови Братя осемдесет долара. Сега това не изглеждаше чак толкова забавно.

Старите пощальони го бяха откарали в голямата зала. Можеше да се познае по ехото. Според настръхването на космите отзад на врата му, тук имаше и други хора. А може би не само хора. Стори му се, че чу приглушено ръмжене. Но нали така се правеха тези работи? Трябваше да звучи обезпокоително. Важното беше да се държиш като печен тип, да действаш храбро и прямо.

Конвоят му се отдели от него. Олян остана за момент сам в тъмнината, а после една ръка го докосна по рамото.

— Аз съм, сър. Старши Пощальон на Изпитателен Срок Грош, сър. Няма д’ се тревожите за нищо. Аз съм вашият Временен Ментор за тази нощ, сър.

— Нужно ли беше всичко това, г-н Грош? — въздъхна Олян. — Нали знаеш, че съм назначен началник Пощите.

— Назначен, да, но още не възприет, сър. Доказателството за изпращане не е доказателство за доставяне.

— Ти пък сега какви ги говориш?

— Не бива да издавам тайни на Неекспресния Човек, сър, не бива — рече благочестиво Грош. — Добре се справихте досега, сър.

— О, хубаво тогава — каза Олян, стараейки се да звучи сърдечно. — Кое е най-лошото, което би могло да ми се случи, а?

Грош се умълча.

— Исках да кажа… — започна Олян.

— Ей сегичка ш’го пресметнем, сър — замърмори Грош. — Я да видим… а ето, сър. Най-лошото, което може да Ви се случи, е да изгубите всичките си пръсти на едната ръка, да бъдете осакатен за цял живот и да строшите половината си кокали, сър. О, и те няма да Ви разрешат да встъпите. Но няма да се тревожите за нищичко, сър, за нищичко!

Някъде високо над него един глас изтътна:

— Кой води Човека Неекспресен?

До рамото на Олян Грош си прочисти гърлото и когато проговори, гласът му наистина изгърмя:

— Аз, Старши Пощальон на Изпитателен Срок Грош, аз водя Човека Неекспресен.

— Това за костите нали го каза само за да ме изплашиш, нали? — прошепна Олян.

— И застанал ли е той във Мрака Нощен? — продължаваше да пита гласът.

— Сега вече е застанал, Почитаеми Първомайсторе! — извика радостно Грош, след което прошепна на закачуления Олян. — Някои от старите м’чета много се зарадваха задето върнахте знака.

— Добре. А сега, това чупене на кости, което спомена…

— Тогаз да тръгне той на Обиколката! — изкомандва невидимият глас.

— Виж — не се предаваше Олян, — всичко това… нали беше само за да ме изплашите?

— Оставете всичко на мен, сър — прошепна Грош.

— Но чуй ме, тези… — започна Олян и качулката запуши устата му.

— Тогаз да обуе Ботушите той! — продължаваше гласът.

Чудна работа, как става така, че можеш да чуеш главните букви, помисли си Олян, опитвайки се да не се задуши от плата.

— Чифт ботуши точно пред Вас, сър — чу се дрезгавият шепот на Грош — Обуйте ги. Няма проблеми, сър.

— Пфф! Да, но изслушай ме…

— Ботушите, сър, моля Ви!

Олян си събу обувките, много тромаво, и напъха краката си в невидимите ботуши. Те се оказаха тежки като олово.

— Тежка е Обиколката за Човека Неекспресен, — пропя тътнещия глас. — Да продължава.

Олян пристъпи още една крачка напред, натъкна се на нещо, което се изтърколи, просна се с главата напред и когато си удари пищялите в метал, агония го прониза като с кинжал.

— Пощаджии — провикна се екнещият глас — коя е Първата Клетва?

Още гласове пропяха в хор от тъмнината:

— Ех, тяхната кожа, не го ли видиш, няма да повярваш. Играчки, колички, градински инструменти… хич не им пука какво зарязват право на пътя в тези тъмни сутрини!

— Изпищя ли Човекът Неекспресен? — попита гласът.

Олеле, счупил съм си ченето, мислеше си Олян, докато Грош с мъка го изправяше на крака. Олеле, счупил съм си ченето!

Старецът изшептя:

— Браво, сър — след което повиши глас и се обърна към невидимите наблюдатели. — Не изпищя той, Почитаеми Първомайсторе, но бе непреклонен!

— Тогаз да понесе Торбата! — изтътна далечният глас. На Олян вече започваше да му се повдига от него.

Невидими ръце преметнаха през врата му каиш. Тежестта на Торбата преви Олян надве.

— Тежка е Пощаджийската Торба, но скоро ще бъде Светлина! — отекна от стените.

Никой не му беше казвал, че ще боли, помисли си Олян. Добре де, всъщност му бяха казали, но изобщо не му казаха, че го имат предвид…

— Да вървим, сър — подкани го Грош, невидим до него. — Помнете, че това е Пощаджийската Обиколка!

Олян заопипва предпазливо с крак напред и усети как нещо изтрополи нанякъде.

— Той избегна Ролковата Кънка, Почитаеми Първомайсторе! — обяви Грош на невидимите наблюдатели.

Тръпнещ от болка, но с повдигнат дух, Олян опита още две колебливи стъпки и с нов грохот нещо се отблъсна от ботуша му.

— Безгрижно Изоставената Бирена Бутилка не му навреди! — извика триумфално Грош.

Окуражен, Олян пробва още една крачка, стъпи в нещо хлъзгаво и кракът му запраши нанякъде напред и нагоре без него. Стовари се тежко по гръб, главата му тупна в пода. Сигурен беше, че чу как черепът му изпращя.

— Пощаджии, коя е Втората Клетва? — провикна се отекващият глас.

— Кучета! От мен да знаете, няма такова нещо като добро куче! Ако не хапят, ще осерат всичко! А то е все едно да стъпиш на машинно масло!

Олян се изправи на колене, виеше му се свят.

— А така, а така, давайте все така! — шепнеше Грош, хващайки го за ръката. — Ш’го преминете Вие, напук на бури и мъгли! — Тук той понижи глас. — Нали помните к’во пише на сградата!

— Г-жа Кейк? — измърмори Олян и се замисли: дъжд ли беше или сняг? Или може би лапавица? Усети движение и се преви над тежката торба, когато подгизна от вода, а една преусърдстваща кофа отскочи от главата му.

Дъжд значи. Той се изправи тъкмо навреме да усети страшния мраз стичащ се по врата му и замалко не изпищя.

— Ледени кубчета, сър — прошепна Грош. — Взехме ги от моргата, но д’ не се притеснявате, сър, надали са били използвани… не можахме д’ намерим по-добро за сняг, по т’ва време на годината. Да прощавате! И няма д’ се тревожите за нищичко, сър!

— Да бъде проверена Пощата! — изгърмя командният глас.

Докато Олян залиташе натам насам, Грош пъхна ръка в торбата и тържествено вдигна един плик:

— Аз, Старши Пощальон на Изпита… О, извинете ме з’един само миг, Почитаеми Първомайсторе… — Грош наведе главата на Олян до нивото на устата си. — На изпитателен срок ли беше, или пълноправен Старши Пощальон, а, сър?

— Какво? А да, пълноправен, разбира се, че пълноправен! — побърза да се съгласи Олян, докато ледената вода се стичаше в обувките му. — Безусловно!

— Аз, Старши Пощальон Грош обявявам, че пощата е суха като кост, Почитаеми Първомайсторе! — извика триумфално Грош.

Този път хрипливият ръководен глас излъчваше злорада заплаха:

— Тогаз да го… достави той!

Някъде в задушната тишина на качулката предусещането за опасност на Олян залости вратата и се скри в мазето. Това беше моментът за невидимия хор да стаи дъх и да се приведе напред. Това беше моментът, в който ставащото тук преставаше да бъде игра.

— Всъщност, нали имате предвид, че нищо не съм написал черно на бяло — започна той отпаднало.

— Осторожно с’га, осторожно — не му обърна внимание Грош. — Почти свършихме! Право пред Вас има врата, и на нея е пощенската кутия… Може ли да си поеме той само глътчица въздух, Почитаеми Първомайсторе? Че както си прасна зле главата…

— Глътка въздух ли, Братко Грош? Тъй ч’ ти да му подскажеш туй-онуй, а? — отвърна ехидно председателстващият глас.

— Но Почитаеми Първомайсторе, според ритуалите на Човека Неекспресен му е позволено да… — запротестира Грош.

— Тоз Човек Неекспресен обаче дойде сам! Ей тъй от никъде, Контроливър Грош! Не бе поискал той да стане Младши Пощальон, о, не, нито дори Старши Пощальон, не и той! А пожела той да достигне ей тъй наведнъж званието Началник на Пощите! Тук не си играем на почукването на пощальона, не, Младши Пощальон Грош! Ти беше дето ни врънкаше за това тук! Ние пък няма да минаваме през просото, о не! Той трябва да докаже, че е достоен!

— Старши Пощальон Грош, ако обичаш! — възмути се Грош.

— Не си истински Старши Пощальон, Контроливър Грош, не и ако го скъсаме на изпита!

— Тъй ли? А кой казва, че ти си Почитаем Първомайстор, Джордж Аджи? Ти стана Почитаем Първомайстор, само щото пръв се докопа до робите!

Гласът на Почитаемия Първомайстор загуби част от властността си:

— Свестен чиляк си ти, Контроливър, признавам ти го, но всичките тея приказки как някой ден щял да се яви истинският началник на Пощите и как ще оправи всичко, ами че то е просто… глупаво! Що не се огледаш? Пощата е била каквото е била. Всички ние сме били каквото сме били. Но щом си се заинатил като магаре, добре, да го направим, ама да е според Правилата!

— Тъй да бъде! — рече Грош.

— Тъй да бъде! — повтори Почитаемият Първомайстор.

Тайно общество точно пък на пощальони, мислеше си Олян. Че защо?

Грош въздъхна и се примъкна към Олян.

— Кат’ свършим ш’падне една разправия — прошепна той. — Прощавайте са това, сър. Просто го пуснете писмото. Вярвам във Вас, сър!

И той отстъпи.

В тъмнината на качулката, зашеметен и кървящ, Олян се заклатушка напред с протегнати ръце. Напипа вратата и дълго време напразно търси отвора. Накрая го намери само на стъпка над пода.

Добре де, добре, пъхни проклетото писмо в кутията и да забравим целия тъп фарс.

Да, ама това не беше игра. Не беше някое от онези събития, където всеки знаеше, че наш Хари трябва само да изпелтечи правилните думи за да стане най-новия член на Посветената Ложа на Тапицерите. Тук имаше хора, които го възприемаха насериозно.

Добре де, ама нали трябва просто да пъхне писмо в отвора? Може ли това да е… Чакай малко, чакай… на един от старците, които го отведоха, не му ли липсваха върховете на пръстите на едната ръка?

Внезапно Олян се ядоса. Яд, който надмогна дори болката в ченето му. Нямаше защо да прави това! Най-малкото не и по този начин. Трябваше да е сляп за да се остави да го надиграе на „Mi-j’y d’a te la-j’aime“ точно пък тази сбирщина дъртаци!

Той се изправи, подтискайки желанието да застене и свали качулката. Около него все още цареше мрак, но този мрак беше изпъстрен с блещукането на над дузина затъмнени фенери.

— Ей, ам’че той си свали качулката! — извика някой.

— Човекът Неекспресен може да реши да си остане в тъмнината — заяви Олян. — Пощаджията обаче обича Светлината!

Улучи верния тон. Това беше ключът за хиляди номера. Трябва да звучиш както трябва, да изглежда сякаш знаеш какво правиш, да звучиш, все едно водиш парада. И макар това да беше дрън-дрън-ярина, беше съвсем автентична дрън-дрън-ярина.

Вратичката на един от фенерите се отвори малко по-широко и един объркан глас се оплака:

— Ам’че не мога д’ го намеря т’ва в книгата. Къде трябваше д’ го каже?

Важно беше също и да не се помайваш. Олян омота качулката около ръката си и надигна капака на пощенската кутия. С другата си ръка грабна първото попаднало му писмо от торбата, мушна го през отвора и дръпна импровизираната си ръкавица. Тя се отпра като отрязана с нож.

— Пощаджии, коя е Третата Клетва? — възликува Грош. — Айде всички заедно, дружина: Тяхната кожа, от какво ги правят тези капаци по кутиите, от бръсначи ли?

Останалите замълчаха сконфузено.

— Ам’че той не беше с к’чулка, — опъна се една от закачулените фигури.

— А, беше, беше! Омота си я около ръката! Я ми кажете, де пише, ч’не бива? — извика Грош. — Казах ли ви аз? Той е Онзи, когото очаквахме!

— Все още остана последното изпитание — заяви Почитаемият Първомайстор.

— За к’во последно изпитание ми плещиш, бе, Джордж Аджи? Та той достави пощата! — запротестира Грош. — Лорд Ветинари го назначи за Началник Пощите и той мина Обиколката!

— Ветинари ли? Че откога е той тук! От минута-две! Кой е той да ни казва кой е Началник Пощите? Баща му да е бил пощаджия? Не! Дядо му да е бил? Виж само типовете, дето ги пращаше тук! Тъкмо ти казваше, че са проклети пъхниносове без капка пощаджийско мастило в кръвта си!

— Мисля аз, че този може и да съумее… — започна Грош.

— Да вземе тогаз да мине последното изпитание — тросна се Почитаемият Първомайстор. — Знаеш го.

— Че то ш’си е живо убийство! — възкликна Грош. — Не можете…

— Пак ш’ти го кажа, млади Контрьо, я д’ си затвориш устата! Е, г-н Началник Пощите! Ш’се изправиш ли пред върховното предизвиателство за пощаджията!? Ш’ срещнеш ли… — той направи пауза за по-голям ефект и в случай че се намерят отнякъде да прозвучат няколко акорда смразяваща кръвта музика — … Врага пред Портите?

— Ш’го срещна и ш’го пр’одолея, заповядайте моля! — провикна се бодро Олян. Тоя будала го беше нарекъл Началник Пощите! Беше сработило! Гледай да звучиш, сякаш водиш парада и те ще почнат да ти вярват! А и това „ш’го пр’одолея“ беше добър допълнителен щрих.

— Заповядваме! О да, заповядваме! — изрекоха в хор пощаджиите в робите.

Грош, брадясала сянка в мрака, взе ръката на Олян и за негова изненада я стисна:

— Прощавайте за туй, г-н Ментелик. Туй хич не го очаквах, хич. Те шмекеруват. Но всичко ш’се оправи. Мож’те д’ разчитате на Старши Пощальон Грош, сър.

Той си прибра ръката и Олян усети в дланта си нещо малко и студено. Сви юмрук около него. Значи хич не го очаквал, а?

— Горе главата, г-н Началник Пощите — каза Почитаемият Първомайстор. — Изпитанието е просто. Всичко, което Вие има да сторите, е да стоите тук, изправен, за една минута време, ясно ли е? Айде беж, м’чета!

Зашумоляха роби, затрополяха крака и се затръшна една далечна врата. Олян беше оставен сам в смълчания, омирисан от гълъбите мрак.

Какво ли още изпитание можеше да има? Той се опита да си припомни всичко написано на фасадата. Тролове? Дракони? Зелени зъбати неща?

Разтвори ръката си да види какво ли му е оставил Грош. Беше нещо досущ като свирка.

Някъде в тъмнината се отвори врата и пак се затвори. И се чуха целенасочено движещи се лапи.

Кучета.

Олян се обърна, побягна през залата към пиедестала на някогашната статуя и се метна върху му. Нямаше да представлява особен проблем за едри кучета, но поне щеше да докара главите им на височина като за ритане.

И тогава едно от кучетата лавна и на лицето на Олян изгря усмивка. Само веднъж да го чуеш този лай, не ще го сбъркаш с друго. Не беше особено настървен, защото го издаваше уста, способна да схруска череп. Можеш ли да сториш това, не ти трябва допълнителна самореклама. То си се разчуваше. Ама че… ирония. Да вземат наистина да докопат ментеликцери!

Олян изчака да зърне очите им в мъждукащата светлина на фенерите преди да им изкомандва:

— Schlat!

Кучетата спряха и го зяпнаха. Определено си мислеха, че нещо не е съвсем наред. Той въздъхна и се смъкна от постамента.

— Вижте — заобяснява той, натискайки надолу задниците на кучетата. — Факт, известен на всекиго е, че женски ментеликцери никога не са били изнасяни от страната. Така цената се поддържа висока… Schlat казах!… и всяко куче от кутре е обучено на ментеликски команди! Това е то майката родина, момчета! Schlat!

Кучетата послушно седнаха.

— Добри кучета — похвали ги Олян. Вярно си беше това дето казваха хора като дядо му: че веднъж престанеш ли да се стряскаш от способността им да отхапят цял крак наведнъж, те бяха много сладки животинчета. Той събра дланите си на рупор и извика:

— Господа-а? Вече е безопасно да дойдете!

Пощальоните непременно щяха да слухтят. Щяха да очакват ръмжене и писъци. Далечната врата се отвори.

— Я елате насам — подкани ги Олян.

Кучетата се обърнаха да изгледат скупчилите се пощальони. И заръмжаха, тихо, продължително, непрекъснато.

Сега той можеше да види ясно тайнствения Орден. Естествено всички бяха с роби, защото таен орден без роби не може. Сега бяха отметнали качулките и всеки мъж[36] беше с фуражка със закрепен на нея птичи скелет.

— Ами, сър, знаехме си, че Контроливър ще Ви пробута кучкарската свирка… — обади се единият, хвърляйки нервни погледи към кучетата.

— Това ли? — разтвори ръката си Олян. — Откъде накъде ще я използвам. Тя само ги дразни.

Пощаджиите се бяха втренчили в седящите кучета.

— Но Вие ги накарахте да седнат… — започна един от тях.

— Мога да ги накарам да направят и други неща — вметна невъзмутимо Олян. — Само една дума и готово.

— Ъ… отвън има няколко момчета с нашийници, ако нямате нищо против, сър — рече Грош, докато Орденът отстъпваше. — Ние имаме нанаследедствена непоносимост към кучета. Който е пощальон ш’ разбере.

— Уверявам ви, че контролът, упражняван от гласа ми над тях в този момент, е по-здрав от стомана — заяви Олян. Вероятно това бяха врели-некипели, но пък бяха страхотни врели-некипели.

Ръмженето на едно от кучетата достигна до ръба, след който то а-а ще се превърне в зъбата ракета.

— Vodit! — извика Олян. — Съжалявам за това, господа — добави той. — Струва ми се, че се дразнят от вас. Надушват страха, както вероятно знаете.

— Вижте, ние наистина съжаляваме, разбирате ли? — заоправдава се един, чийто глас подсказа на Олян, че е бил Почитаемият Първомайстор. — Нали трябваше да се уверим?

— Тогава, началник Пощите ли съм аз? — попита Олян.

— Абсолютно, сър. Няма никакъв проблем. Добре дошли, о Началнико Пощите!

Този се учи бързо, отбеляза си Олян.

— Струва ми се, че аз само… — започна той, но го прекъсна отварянето на двойната врата от отсрещния край на залата.

Влезе г-н Помпа, понесъл голяма кутия. Би трябвало да е трудно да отвориш тежка двукрила врата, докато носиш нещо и в двете си ръце, но не и ако си голем. Големите просто си вървят и оставят на вратата избора дали да се отвори или да пробва да си остане затворена. Кучетата стартираха като фойерверки. Пощальоните стартираха в противоположната посока и се покатериха на подиума с похвална за толкова възрастни хора скорост. Г-н Помпа крачеше тежко напред, тъпчейки под краката си остатъците от Обиколката. Разклати се, когато зверовете го връхлетяха, след което търпеливо остави кутията на пода и вдигна кучетата за козината на вратовете им.

— Отвън Има Няколко Души С Мрежи, Ръкавици и Извънредно Дебели Дрехи, Г-н Меентелиг — съобщи той. — Те Казват, Че Работят За Някой-си Г-н Хари Крал. Искат Да Знаят Дали Сте Приключили С Тези Кучета.

— Хари Крал? — попита Олян.

— Едър търговец на вт’рични сур’вини, сър — обясни Грош. — Изглежда кучетата са взети под наем от него. Той ги оставя отвързани нощем на дворовете си.

— За да не влизат крадци ли?

— Мисля, че бая ш’се радва, ако влязат, сър. Тъй ш’си спести от храна за кучетата.

— Ха! Махнете ги оттук ако обичате, г-н Помпа — разпореди се Олян.

Ментеликцери значи! Фасулска работа. Докато големът се обръщаше със скимтящо куче под всяка подмишница, той вметна:

— Този г-н Крал ще да живее доста охолно, след като използва ментеликцери като обикновени дворни кучета!

— Ментеликцери ли? Хари Краля ли? Е не, сър, старият Хари няма д’ троши пари за префърцунени вносни кучета, щом може д’ земе мелези, не и той! — възрази Грош. — Сигурно има по нещо от някой друг ментеликцер в тях, д’ речем, може и най-лошото от тях да е. Ха, чистокръвният ментеликцер надали ш’изтрае и пет минути срещу някои от мелезите от наште улици. Ам’че някои от тях имат по нещо от крокодил.

За известно време се възцари тишина, а после Олян продума с отсъстващ глас:

— Та значи… със сигурност не са вносни чистокръвни, така ли смяташ?

— Живота си залагам, сър, живота — отговори бодро Грош. — Проблем ли има, сър?

— Какво? Ъ… не. Никакъв.

— Е, звучахте малко разочаровано, сър. Такова нещо.

— Не. Всичко е наред. Няма проблем — каза Олян и добави замислено. — Знаете ли, наистина ще трябва да се поизпера. А и нови обувки…

Вратата отново се отвори и разкри не завръщащи се кучета, а отново г-н Помпа. Той вдигна кутията, която беше оставил и се насочи към Олян.

— Е, ние да тръгваме тогаз — каза Почитаемият Първомайстор. — Радвам се, че се срещнахме, г-н Ментелик.

— Това ли беше? — учуди се Олян. — Няма ли да има някаква церемония по встъпване?

— А, всичко беше зарад Контроливър, зарад него — отвърна Почитаемият Първомайстор. — И аз се радвам, че старата Поща още се държи, наистина, но нали тея дни всичко опира до щракалките? Младият Контроливър си мисли, че всичко може д’ се оправи, но той беше само ’лапе, когато всичко се разкапа. Не може д’ се поправят някои неща, г-н Ментелик. О да, можете да се наричате началник Пощите, но от’де д’ почнете д’ го оправяте, а? Та тя, нашта Поща си е вкаменелост, сър, досущ като нас.

— Вашата Шапка, Сър — каза Помпа.

— Какво? — сепна се Олян и се обърна към голема, който стоеше търпеливо до подиума и му подаваше шапка. Беше голяма пощаджийска фуражка, златна, със златни криле. Олян я взе и видя, че златото беше само боя, напукана и лющеща се, а крилете бяха направени от изсушените криле на истински гълъб и замалко не се разсипаха от допира му. Докато големът я държеше на светлината на лампите, тя блестеше като нещо извадено от древна гробница. В ръцете на Олян обаче тя пращеше и миришеше на мазе и оставяше по пръстите му златисти лекета. От вътрешната страна на периферията на зацапано етикетче се четеше: „Болт & Лок, Производство на Парадни и Церемониални Одежди, ул. Прасковен Сладкиш, А.-М., размер 7 1/4“.

— Има И Чифт Обувки С Крилца — добави г-н Помпа. — Както И Един Вид Ластично…

— Забравете ги тея работи — намеси се възбудено Грош. — Откъде сте я намерили? Та ние я търсихме навсякъде! Години наред!

— Беше Под Пощата В Кабинета На Началника На Пощата, Г-н Грош.

— Не мож’ да бъде, не мож’ да бъде! — възрази Грош. — Колко пъти сме преравяли всичко в него! Пода там го изследвах сантиметър по сантиметър!

— Много поща беше, ъ, придвижена днес — вметна Олян.

— Точно Така — подтвърди големът. — Г-н Меентелиг Премина През Тавана.

— А, значи той я е намерил, а? — възтържествува Грош. — Виждате ли? Всичко се сбъдва! Пророчеството!

— Няма пророчество, Контроливър — поклати тъжно с глава Почитаемият Първомайстор. — Знам, че си мислиш, че има, но да искаш да дойде някой и да оправи цялата бъркотия не е същото като пророчеството. Не съвсем същото.

— Но чухме как писмата пак проговориха! — изтъкна Грош. — Те шепнат в нощта. Налага се да им четем от Правилника, за да ги поуспокоим. Точно както каза магьосникът!

— Е, добре де, нали знаеш стария лаф: трябва д’ си луд, за да работиш тук! — отвърна Почитаемият Първомайстор. — Всичко свърши, Контроливър. Наистина. Градът дори вече няма нужда от нас.

— Сложете тая шапка, г-н Ментелик! — примоли се Грош. — Съдба е това, да се яви тя тъй. Само си я сложете и да видим к’во ш’ стане.

— Е, щом като всички настояват… — измърмори Олян. Издигна шапката над главата си, но се поколеба.

— Ама нали няма да се случи нещо? — осведоми се той — Че денят и без друго беше много странен.

— Не, нищо няма да се случи — мрачно го зауспокоява Почитаемият Първомайстор. — И никога нищо особено не се е случвало. О, всички някога сме си мислили, че ще се случи. Всеки път, когато някой каже, че щял да върне люстрите или отново да доставя пощата, ние си мислехме, че може би най-сетне този път нещата нистина ще се оправят. А младият Контроливър, толкова го зарадвахте, като върнахте знака. Много се възбуди той. Накарахте го да си мисли, че този път ще се получи. Обаче никога не се получава, щото т’ва място е проклетисано.

— Имаш предвид проклето, но с допълнителен сан?

— Да, сър. Най лошият вид проклятие. Е, все пак си сложете шапката. Ако не друго, ш’Ви пази от дъжда.

Олян се накани да си я сложи, но в този момент усети как пощальоните се дръпват.

— Вие не сте сигурни! — размаха пръст към тях Олян — Не сте докрай сигурни, нали! Нито един от вас не е сигурен! Мислите си, че, хъм, този път може пък да стане, нали? Стаявате дъх! Виждам аз, виждам! Ужасно нещо е надеждата, господа!

И той си сложи шапката.

— Усещате ли нещо? — попита след някое време Грош.

— Ами, малко… ме стяга — каза Олян.

— Ама това да не е някоя чудна мистична сила като прониква, а? — отчаяно се занадява Грош.

— Надали — отвърна Олян. — Съжалявам.

— Повечето началници Пощите, при които служех, мразеха да я носят — заприпомня си Почитаемият Първомайстор, когато всички се поуспокоиха. — Ама Вие сте достатъчно висок за да Ви отива. Началник Пощите Аткинсън беше само метър и шейсе и с нея изглеждаше като кокошка. — Той потупа Олян по рамото. — Ама нищо, м’че, ти се постара.

Един плик падна на главата му. Когато го отметна, друг му кацна на рамото. Писма заваляха около тях като риба запратена нанякъде от случаен смерч.

Олян погледна нагоре. Писма падаха от мрака и ръмежът им постепенно се превръщаше във вихрушка.

— Станли? Ти ли… правиш нещо горе? — провикна се Грош, почти невидим в пороя от хартия.

— Винаги съм казвал, че подовете на тези тавани са нещо слабички — оплака се Почитаемият Първомайстор. — Пак ли пощенска буря! Твърде много се развикахме ние, това е то. Айде да се измъкваме, докато можем, а?

— Тогава загасете тея фенери! Те не са обезопасени! — разпореди се Грош.

— Ама тъй ш’останем на тъмно, бе, момко!

— О, да не предпочитате светлината на горящ покрив, а?

Фенерите изгаснаха… и в тъмнината, която пръскаха сега, Олян фон Ментелик видя думи, изписващи се на стената пред него, или най-малкото във въздуха пред нея. Невидимото перо се вихреше с лупинги и пируети и оставяше след себе си искрящи сини букви:

— Олян фон Ментелик?

— Ъ… да?

— Ти си Началникът на Пощите!

— Ама вижте, аз не съм Този, когото очаквате!

— В тези времена, Олян фон Ментелик, всеки може да е Този!

— Но… но… аз не съм достоен!

— Бързината да ти бъде достойнството, Олян фон Ментелик! Върни светлината! Отвори вратите! Не спирай вестоносците в служебния им дълг!

Олян погледна надолу и видя златна светлина, избликваща някъде откъм краката му. Излизаше на искри от върховете на пръстите му и започваше да го изпълва отвътре, наливаше се в него като хубаво вино. Усети как краката му се издигат над подиума. Думите го вдигнаха и леко го завъртяха.

— В началото бе Словото, но що е словото без вестоносец, Олян фон Ментелик? Ти си Началникът на Пощата!

— Аз съм Началникът на Пощата! — извика Олян.

— Пощата трябва да се придвижи, Олян фон Ментелик! Твърде дълго сме били задържани тук.

— Аз ще придвижа пощата!

— Ще придвижиш ли пощата?

— Ще я придвижа! Ще я придвижа!

— Олян фон Ментелик?

— Да?

И думите нахлуха като ураган, вихрейки пликове в искрящата светлина, разтърсвайки палатата до основите й:

— Избави ни! Достави ни![37]

Глава шеста

Мънички картини

Пощаджиите със свалени маски — Страшната машина — Новото Пийе — На г-н Ментелик му идва идея за марки — Вестоносецът от зората на времето

— Г-н Ментелик? — чу се гласът на г-н Помпа.

Олян погледна нагоре към светещите очи на голема. Трябва да има някакъв по-добър начин за събуждане сутринта. Някои хора се оправяха с часовник, мътните го взели. Той беше легнал на дюшек направо на пода, завит с мухлясал чаршаф в новоизринатия си апартамент, вонящ на вехта хартия. Всеки сантиметър от тялото му го болеше.

Като през мъгла чу как г-н Помпа му докладва:

— Пощальоните Ви Очакват, Сър. Пощенски Инспектор Грош Спомена, Че Вероятно Ще Желаете Да Ги Изпратите Както Се Полага, Като За Първи Ден.

Олян замига към тавана:

— Пощенски инспектор ли? Произвел съм го направо в пощенски инспектор?

— Да, Сър. Бяхте Окрилен От Благородни Пориви.

Спомените от снощи най-предателски се сбраха и затанцуваха специалния си номер на прочутата сцена на Голямото Излагане на Века.

— Какви са тези пощальони? — попита накрая той.

— Братството На Ордена На Пощата. Стари Мъже, Сър, Но Корави. Сега Са Пенсионери, Но Всичките Се Записаха Доброволци. От Часове Са Тук И Сортират Пощата.

Значи съм наел тайфа дъртаци, по-стари дори от Грош…

— А да съм направил още нещо?

— Държахте Изключително Вдъхновяваща Реч, Сър. Аз Специално Бях Особено Впечатлен, Когато Изтъкнахте, Че „Ангел“ Значи Просто Вестоносец. Малцина Знаят Това.

Олян на леглото се опита бавно да напъха юмрука си в устата си.

— А, И Още Обещахте Да Върнете Големите Люстри И Хубавото Полирано Гише, Сър. Те Бяха Много Впечатлени. Никой Не Знае, Къде Са Се Дянали.

О богове, вайкаше се наум Олян.

— Обещахте Да Върнете И Статуята На Бога, Сър. Това, Ги Впечатли Още Повече, Предполагам, Защото Тя Очевидно Е Била Претопена Преди Много Години.

— А да съм направил нещо снощи, което да предполага, че съм бил с всичкия си?

— Извинете, Сър? — не разбра големът.

Олян обаче си спомни светлината и шепота на пощата, който беше натъпкал ума му със… знание, или спомени, които той изобщо не си спомняше да е придобивал.

— Незавършени истории — промълви той.

— Да, Сър — подтвърди най-спокойно големът. — Говорихте За Тях В Подробности, Сър.

— Наистина ли?

— Да, Сър. Казахте, Че…

… че всяко недоставено писмо е отрязък от време-пространството, на което му липсва единият край, малък сгъстък от усилия и чувства, реещ се напосоки. Натъпчеш ли милиони от тях на едно място и те ще сторят това, което се предполага да правят писмата. Ще комуникират и ще променят естеството на събитията. Ако са достатъчно много, ще изкривят вселената около себе си. Всичко това се стори смислено на Олян. Или поне не по-малко смислено отколкото всичко останало.

— А… наистина ли се издигнах във въздуха всред златно сияние? — попита той.

— Сигурно Съм Пропуснал Това, Сър — отговори г-н Помпа.

— Имаш предвид, че не съм, нали?

— В Известен Смисъл Бяхте, Сър — каза големът.

— Но не и в ежедневния обикновен смисъл, нали?

— Все Пак Бяхте Озарен От Вътрешен Огън, Сър. Пощальоните Бяха Извънредно Впечатлени.

Очите на Олян се спряха върху крилатата шапка, метната небрежно на бюрото.

— Никога няма да мога да осъществя чак такива очаквания, г-н Помпа — сподели той. — Това, което те искат е светец, а не някой като мен.

— Но Може Би Те Имат Нужда Съвсем Не От Светец, Сър — изтъкна големът.

Олян седна и чаршафът се плъзна надолу.

— Къде са ми дрехите? — мина към следващия проблем той. — Сигурен съм, че ги бях прибрал спретнато на пода.

— Всъщност Се Опитах Да Почистя Вашия Костюм С Изличител За Петна, Сър — докладва г-н Помпа. — Но Тъй Като Той Практически Представляваше Само Едно Голямо Петно, Целият Костюм Беше Изличен.

— Харесвах си го този костюм! Можеше поне да го запазиш за парцали или нещо подобно.

— Съжалявам, Сър, Предположих, Че По-Скоро Парцалите Трябваше Да Се Пазят От Вашия Костюм. Във Всеки Случай Изпълних Вашата Заповед, Сър.

— Каква заповед? — попита с подозрение Олян.

— Снощи Поискахте От Мен Да Ви Намеря Костюм, Подобаващ На Началник На Пощата, Сър — каза големът. — За Щастие Колегата Ми Шевнамашина 22 Работи В Шивачница За Сценични Костюми. Закачих Го На Вратата.

Големът беше намерил дори огледало. Е, не много голямо, но достатъчно за Олян да разбере, че ако се беше облякъл още една идея по-изтупано, щеше да е умрял от въпросното тупане.

— Леле-мале — смая се той. — Ел Дорадо, а?

Костюмът беше от злато, или от каквото там използват актьорите вместо злато. Олян тъкмо се беше наканил да протестира, но бързо премисли.

Добрите костюми бяха полезно нещо. Сладкодумният език не беше от голяма полза в съчетание с дрипави панталони. И хората щяха да забелязват не самия него, а костюма, който щеше направо да осветява улиците. Ами че хората ще трябва да си слагат черни очила, за да го видят. А несъмнено той си го беше поискал.

— Колко е… — той се поколеба. Единствената подходяща дума беше: — … високоскоростен! Имам предвид, че изглежда, че всеки момент ще запраши нанякъде.

— Да, Сър. Шевнамашина 22 Е Майстор. Обърнете Внимание Също На Златната Риза И Вратовръзка, За Да Са В Комплект С Шапката, Сър.

— Ъ, не би ли могъл да го помолиш да стъкми нещо малко по-мрачно? — Олян заслони очи с длани, за да не го ослепят собствените му ревери. — Да нося, когато не искам да осветявам отдалечени обекти, а?

— Ще Се Заема Незабавно, Сър.

— Отлично — заключи Олян, мигайки на светлината от ръкавите си. — Да вървим да ускорим придвижването на пощата, а?

Бившите пенсионирани пощальони го очакваха в залата, там където бяха разчистили вчерашното струпване на поща. Всичките бяха с униформи, макар че тъй като нямаше две точно еднакви, те не бяха еднобразни, поради което не бяха технически погледнато униформи. Всичките бяха с фуражки, но някои бяха високи колкото два пъти главата им, другите бяха плоски, а и понеже бяха старци, дрехите им бяха станали големи, така че куртките им висяха като на простор, а панталоните им се бяха нагънали на хармоника. И, както е обичайно за старци, те си носеха медалите и решителните изражения на мъже, готови за битка на живот и смърт.

— Първа Доставка строена за инспекция, Сър! — рапортува Пощенски Инспектор Грош, изправил се толкова мирно, че едната му гордост беше издигнала краката му на около един пръст над земята.

— Благодаря ви. Ъ… браво!

Олян не беше сигурен какво точно инспектира, но се постара от все сърце. Сбръчкано лице след сбръчкано лице го следяха с поглед.

По едно време той забеляза, че не всички медали са за военна служба. Пощенската служба си имаше свои медали. Един дребен старец с лице като сгъчкани натясно порове се беше накичил със златна кучешка глава.

— Този за какво е, ъ…? — започна въпроса си той.

— Старши пощальон Джордж Аджи, сър. Медалът ли? Петнайсе ухапвания, а съм ощ’ на крака, сър! — каза с гордост старият човек.

— Ама че това… ъ… това са си доста ухапвания, а…

— Е, аз им свих един номер след деветото, сър, кат’ си ’зех метален крак, сър!

— Загубил си си крака? — ужаси се Олян.

— Не, сър. Купих аз малко стара броня, с’ващате ли? — усмихна се лукаво беловласият човек — Драго ми е на сърце д’ слушам как им престъргват зъбките, сър!

— Аджи, Аджи… — замисли се Олян и паметта проблясна. — Вие не бяхте ли…

— Аз съм Почитаемият Първомайстор, сър — каза Аджи. — Надявам се, че снощи не сте м’разбрали накриво, сър. Някога всички бяхме кат’ младия Контроливър, сър, но загубихме надеждата, сър. Нали не сме Ви засегнали?

— Не, не — успокои го Олян, разтривайки темето си.

— Бих искал да добавя и мойте поздравления в кач’ството ми на председател на Благожелателното и Другарско Общество на Анкх-Морпоркския Орден на Пощенските Служители — продължи Аджи.

— Ъ… благодаря ви — продума Олян. — А кои точно пък са те?

— Ние, от снощи, сър — грейна Аджи.

— Аз пък си мислих, че сте тайно общество!

— Не е тайно, сър. Е, не е точно тайно. По-скоро, тъй д’се каже, е… пренебрегвато. В наши дни се занимаваме само с пенсии и това, старите другари д’ получат подобаващо погребение, когато бъдат Върнати на Подателя.

— Е, само така — рече неопределено Олян, и това като че изчерпваше всичко. После се изправи и прочисти гърлото си:

— Е, това е то, господа. Ако искаме да върнем Пощата в бизнеса, трябва да започнем с доставяне на старата поща. Това е наше свещено задължение. Пощата трябва да пристигне. Дори да са минали петдесет години, ние накрая ще я доставим. Знаете си обиколките. Изкарайте ги с бодра крачка. Помнете, че ако няма как да я доставите, примерно ако къщата я няма… е, връщаме я тук и отива в служба Мъртви писма, но поне ще сме се опитали. Сега му е времето хората да забележат, че Пощенската служба е отново в действие, разбирате ли?

Един от пощаджиите вдигна ръка:

— Да? — и тъй като способността на Олян да запомня имена беше по-добра от способността му да си спомни каквото и да е друго от снощи, той добави: — Старши Пощальон Томпсън, нали?

— Да, сър! Ами к’во ш’ правим, когато хората почват да ни дават писма?

Олян изви вежда:

— Моля? Мислих си, че ние доставяме пощата, нали?

— Не, Бил е прав — намеси се Грош. — Какво да правим, ако хората ни дадат нова поща?

— Ъ… какво сте правили досега?

Пощальоните се спогледаха.

— Едно пени такса за д’ им го маркираме с печата, връщаме го тук и м’ удряме официалния печат — изрецитира Грош. — После се сортира и доставя.

— Значи… хората трябва да чакат, докато не видят пощальон, така ли? Изглежда ми малко…

— О, в стари дни, виждате ли, имаше десетки малки пощенски станции, десетки — посочи Грош. — Но като взе да се скапва всичко, ги изгубихме.

— Е добре, ние да движим пощата, а проблемите ще ги оправяме като дойдат — каза Олян. — Сигурен съм, че ще изникнат идеи. А сега, г-н Грош, имахте една тайна за споделяне…

Връзката ключове на Грош подрънкваше, докато той водеше Олян през мазетата на Пощенската палата до една метална врата. Олян забеляза черно-жълто въже проснато по пода: Стражата е била и тук.

Ключалката изщрака и вратата се отвори. Отвътре се процеждаше синкаво сияние, точно толкова слабо, че да е дразнещо, да оставя виолетови сенки на ръба на зрителното поле и да насълзява очите.

— Вуя-ла — обяви Грош.

— Това да не е… нещо като оперен орган? — опита се да отгатне Олян. Не беше лесно да се различат очертанията на машината посред стаята, но тя определено се мъдреше там с целия чар на уред за изтезания. Синкавото сияние идваше някъде от центъра й. Очите на Олян вече бяха станали на капчуци.

— Добър опит, сър. Всъщност т’ва е Сортировъчната машина — каза Грош. — Тя е проклятието на Пощата, сър. Някога е имала демончета[38] за с’мото четене на адресите, но всичките са се изпарили още пр’ди години. И добре, че тъй стана.

Погледът на Олян пробяга по телените рафтове, заели цяла стена в обширното помещение. Фиксира също и тебеширените очертания на пода. Тебеширът проблясваше на странната светлина. Очертанията бяха твърде малки. Едно от тях имаше пет пръста.

— Производствен инцидент — промърмори Олян. — Е, добре, г-н Грош. Разкажете ми.

— Не се приближавайте до светлината, сър — предупреди го Грош. — Тъй казвах аз на г-н Кутсузагробов. Той обаче се вмъкна тук долу по-късно, сам-самин. Майчице мила, сър, точно младият Станли да вземе да дойде и д’ го намери, след като забеляза как горкичкият Мотльо влачи нещо. И кръвопролитно зрелище се изправи пред взора му. Хич не можете д’ си представите, к’во е било тук, сър.

— Мисля че мога — промълви замислено Олян.

— Съмнявам се, че можете сър.

— Мога. Наистина.

— Сигурен съм, че не можете, сър.

— Мога пък! Разбрахме ли се? — викна Олян. — Мислиш ли, че не мога да видя тези малки тебеширени очертания? Айде да продължим, преди съвсем да изперкам.

— Ъ… тъй си е, сър — склони Грош. — Чували ли сте някога за Адски Тъпия Джонсън? Доста е прочут в тоя град.

— Той не строеше ли разни неща? Нали на неговите неща все нещо не им беше наред? Сигурен съм, че съм чел нещо за него…

— Същият, сър. Проектирал е к’во ли не, но, колкото и д’ е тъжно, всеки път е имало по някой сериозен недостатък.

В мозъка на Олян един спомен разръчка един неврон:

— Не беше ли той човекът, препоръчвал подвижните пясъци като подходящ терен за строителство, защото така то щяло да се движи по-бързо?

— Точно така, сър. Обикновено основният недостатък е бил, че проектантът е бил Адски Тъпия Джонсън. Мож’д’с’каже, недостатъкът е бил неразделна част от цялото. Трябва д’се признае, доста от нещата, направени по неговите планове, си работят добре, само дето не вършат работата, за която са били правени. Ей туй, сър, наистина е започнало като орган, но е завършило като машина за сортиране на писма. Идеята е, че като изсипеш чувала с пощата в тази фуния, писмата бързичко се сортират по онези рафтове. Казват, че намеренията на Началник Пощата Кауърби били добри. Тоя човек си беше маниак на тема бързина и ефикасност. Дядо ми казваше, че Пощата изхарчила цяло състояние да я накара да работи.

— И си изгубили парите, а? — вметна Олян.

— А, не, сър. Работеше си. О, да, даже много добре си работеше. Толкоз добре, че докара хората до лудост, към края де.

— Нека позная — каза Олян. — Пощальоните са били претрупани с работа.

— О, пощальоните винаги са били претрупани с работа, сър — дори не мигна Грош. — Не, туй, дето притесни хората, беше като почнаха да намират на изхода писма с дата цяла година преди да са били написани.

Двамата се смълчаха. Докато мълчаха, Олян изпробва мислено различни реплики, от „Що не пробваш с нещо по-правдоподобно?“ до „Не е възможно!“, но реши, че всичките щяха да звучат глупаво. Грош изглеждаше адски сериозен. Така че в крайна сметка той каза просто:

— Как така?

Старият пощальон посочи синкавото сияние:

— Има в нея едно нещо на чорчик, сър. Можете д’ го зърнете. Но к’вото и да правите, в никой случай не заставайте точно над него.

Олян се приближи малко по-близко до машината и надникна всред чарковете й. Едва успя да различи в самото сърце на сиянието едно колелце. То се въртеше бавно-бавно.

— В Пощата съм отгледан аз — разправяше зад гърба му гласът на Грош. — Роден в сортировъчната, претеглен на официалния кантар. Четенето го научих от пликовете, смятането от старите счетоводни книги, гюграфията я научих от картите на града, а историята — от старите пощаджии. Няма да намерите по-добро училище, сър, няма по-добро. Никога обаче не съм учил гюметрия, сър. Празно място в познанията ми, цялата тая работа за ъгли и хипопотамузи и подобно. Тук обаче, сър, всичко опира до пийето.

— В смисъл пиене ли? — Олян отстъпи заднешком от зловещата светлина.

— А, не, сър, не. Пийе в гюметричен смисъл.

— А, имаш предвид числото пи, което е… — Олян се запъна. Беше добър в отделни откъслеци от математиката, което значеше, че умееше да пресмята изключително бързо шансове, печалби и валути. Някога в училищния му учебник е имало и геометрия, но никога не беше намирал особен смисъл в правите линии. Въпреки това той се пробва:

— Ами става дума всъщност за… числото, което се получава като вземеш радиуса на кръга и… не, дължината на ръба на колелото е точно три и нещо си пъти… ъ…

— Нещо като такова, сър, сигурно е нещо като такова — рече Грош. — Три и нещо си, това е то номерът. Само дето Адски Тъпият Джонсън рекъл, че така било много неорганизирано, тъй че той изобрети колело, в което пи да е точно три. И ей го на̀ тук.

— Но това не е възможно! — възкликна Олян. — Не може да се направи такова нещо! Пи е… ами вградено е в нещата! Не може да го промениш! За туй би трябвало да се промени вселената!

— Да, сър. Казват, че точно това се случило — отвърна спокойно Грош. — Ей сега ш’направим един фокус. Отдръпнете се, сър.

Грош отиде до едно от другите мазета и донесе някаква цепеница.

— Отдръпнете се още — посъветва той и хвърли цепеницата върху машината.

Звукът не беше силен. Нещо като „Шат!“ На Олян му се стори, че като мина през светлината, на дървото му се случи нещо. Имаше някакъв намек за изкривяване и…

Няколко трески изтропаха по пода, след което заваля дъжд от талаш.

— Докараха един маьосник да го прегледа — разказваше Грош. — Той каза, че машината изкилиферчвала само малка част от вселената, така че пи да може да е равно на три, сър, но то разбъзиква всичко, което сложиш наблизо до него. Частите дето се губели, те попадали в… пространственно-времевия контититинуум, сър. Но с писмата, видите ли, не ставало тъй поради начина им на пътуване през машината. Туй е то накратко, сър. Някои писма излизаха от машината петдесет години преди да са били изпратени!

— Ами че защо не сте я изключили?

— Не можеше, сър. Тя като ми ти тръгне, и хич няма спиране. А пък и магьосникът каза, че ужасни неща могли да се случат, ако я спрем, струва ми се че поради, ъ, поради кванта, сър.

— Добре де, но не можахте ли да престанете да я захранвате с писма?

— Ами там е цялата работа, сър — зачеса си брадата Грош. — Напипахте баш възела и болното място, сър. Точно т’ва тряб’ше да сторим, сър, точно т’ва, но, виждате ли, ние се опитахме да го накараме да работи за нас. Управата си имаше планове, сър. Как ви се струва да доставите писмо в Кукличките трийсе секунди след като е било подадено в Централна Поща, а? Разбира се, ням’ше да е учтиво да доставяме поща, ощ’ преди да е била подадена, сър, но нали можехме да сме близо до туй, а? Бяхме много добри, а се опитвахме да станем още по-добри…

Някак си на Олян това му изглеждаше познато. Той слушаше с тъга. Пътуването във времето в крайна сметка беше само един вид магия. Ето защо покрай него винаги все нещо се прецакваше.

Тъкмо заради това имаше пощальони с реални крака. Тъкмо заради това щракалките бяха низ от скъпи кули. Като стана дума, тъкмо затова селяните обработваха нивите, а рибарите хвърляха мрежи. О, разбира се че можеше да се направи всичко и с магия, ама разбира се. Махваш с вълшебната пръчица, блясват звездички и ето ти прясно изпечен самун хляб. Можеше да направиш така, че рибите сами да изскачат от морето направо сготвени. После обаче, все по някое време, все по някакъв начин, магията ще ти изпрати сметката си, която непременно ще се окаже по-голяма, отколкото можеш да си позволиш.

Тъкмо затова магията беше оставена на магьосниците, които знаеха как да се оправят с нея безопасно. Основната задача на магьосниците беше да не правят изобщо никаква магия. Но не поради неумение, а да не я правят, когато биха могли да я правят. Всеки невежествен глупак беше в състояние да не може да превърне някого в жаба. Но се изискваше доста ум за да се въздържиш да го сториш, след като разбереш колко е лесно. На света имаше места, пазещи спомена за времената, когато магьосниците не са били чак толкова умни. По много от тях никога вече няма да порасне трева.

Във всеки случай в цялата тази работа имаше някаква неизбежност. Хората искаха да бъдат измамени. Наистина вярваха, че може да се намери самородно злато, въргалящо се на земята, че този път може пък да намерят дамата[39], че някак си по изключение пръстенът със стъкълцето може пък да излезе автентичен диамант.

Думите изригваха от г-н Грош като поща, натъпкана в процеп в стената. Някой път машината произвеждала по хиляда копия от едно и също писмо, друг път запълвала стаята с писма от следващия вторник или следващия месец или следващата година. Понякога излизали писма, които не са били написани, или биха могли да бъдат написани или някой е възнамерявал да ги напише, или пък такива, които хората се кълнат, че навремето били написали, въпреки че не са, обаче всички те придобиваха някакво призрачно битие в някакъв чудноват невидим свят на писмата, а машината ги правеше реални. Щом като все някъде в мултивселената би могъл да съществува всеки един възможен свят, значи все някъде ще съществува и писмо, което би могло да бъде написано. Все някъде то е било подадено в пощата. И ето че тук изникваха писма от днешна дата, които се оказваше, че не били от нашата днешна дата, а такива, които биха били изпратени, ако се променеше някаква дребна подробност в миналото. И, както казаха магьосниците, изобщо нямало значение, че машината била изключена. Тя си съществувала и работела в множество други настоящета, така че била в действие и тук поради… следваше дълго изречение, което пощаджиите не можеха да разберат, но било изпълнено с думи като „портал“, „многоизмерно“ и „квант“, като последната дума присъствала нееднократно. Не могли да го разберат, но все нещо е трябвало да направят. Защото никой не би могъл да достави всичката тази поща. И така стаите почнали да се препълват…

Магьосниците от Невиждания Университет[40] били живо заинтригувани от проблема, също като доктори, въодушевени от новооткрито вирусно заболяване — пациентът е благодарен за проявения интерес, но би предпочел те да излязат с някакво лечение и да спрат да го ръчкат. Та значи магьосниците казали, че машината не можела да бъде спряна и със сигурност не бивало да бъде разрушена. Разрушаването на машината щяло да доведе до прекратяване на съществуването на цялата вселена наведнъж.

От друга страна пощата продължавала да се натрупва в Пощата, така че един ден Главен Пощенски Инспектор Гръмогласов взел че дошъл в машинната зала с един голям чук, заповядал на всички магьосници да се разкарат и млатил машината, докато не спряла да бръмчи.

Писмата най-сетне престанали да изникват. Това било голямо облекчение, но пък Пощенската Служба си имаше Правилник, така че Главният Пощенски Инспектор бил привикан пред Началник Пощите Кауърби да отговаря защо е допуснал да рискува унищожението на цялата вселена наведнъж. Според пощаджийската легенда г-н Гръмогласов отговорил:

— Първо, сър, разсъдих, че ако унищожа цялата вселена наведнъж, никой няма да разбере. Второ, сър, като халосах пущината за пръв път, магьосниците побягнаха, та аз съобразих, че освен ако те си нямат друга вселена, в която да избягат, значи не са сигурни. И последно, сър, тая проклетия ми лазеше по нервите. Никога не съм могъл да трая разни машинарии, сър.

— И това беше краят на всичко, сър — заключи Грош, докато напускаха машинната стая. — Всъщност чух, че магьосниците казвали, че цялата вселената наистина била унищожена наведнъж, но незабавно се възстановила пак цялата наведнъж. Казвали, че могли да познаят като погледнели, сър. Тъй че всичко се оправи и на стария Гръмогласов му се размина на основание, че според Правилника на Пощенската Служба ням’как д’ се накаже ч’век за унищожаване на цялата вселена наведнъж. Макар че, ха, н’времето е имало началници Пощите, които можеше и да се опитат. Но цялата тая работа уби живеца в нас, сър. И оттогава всичко тръгна по нанадолнището. Хората си загубиха духа, сър, т’ва стана. Пречупи ни това нещо, д’ Ви кажа правичката.

— Виж сега — разтревожи се Олян, — писмата, дето ги дадохме на момчетата, те да не са от някое друго измерение или…?

— Няма д’ се тревожите, сър, аз ги проверих снощи — успокои го Грош. — Тея са просто стари писма. Туй най-често може д’ се види по печата. Бива си ме мене да кажа, кое е наистина от наште, сър. Години наред съм се учил на туй, години. То си е до чалъм, сър.

— Можеш ли да научиш и други?

— Смея да твърдя, че да, сър — заяви Грош.

— Г-н Грош, писмата ми проговориха — внезапно не се сдържа Олян.

За негова изненада старецът сграбчи ръката му и я затръска.

— Браво, сър! — просълзи се той. — Не Ви ли казах, че е до чалъм? Ам’че половината чалъм е д’ се вслушваш в нашепванията! Живи са те, сър, живи са. Е, не както хората са живи, ами като… корабите, сър. Да пукна, ако с всичките му писма натрупани тук, с всичките… им страсти, сър, е с всичко това си мисля, че Пощата е придобила нещо като душа, сър, сериозно си го мисля…

Сълзите се стичаха по бузите на Грош. Това е лудост, разбира се, мислеше си Олян. Само че сега вече и аз съм я прихванал.

— Ах, сър, в очите Ви го виждам, да, сър — усмихна се разнежен Грош. — Самата Поща Ви избра Вас! Направи Ви тя неин човек, о да, сър. И сега, сър, вече никога няма д’ я напуснете. Някои семейства, сър, работят тук от стотици, да, от стотици години. Маркира ли те пощенската служба, удари ли ти печата си, сър, няма връщане назад…

Олян си измъкна ръката толкова тактично, колкото можеше. И попита:

— А, да. Я ми разкажи за маркирането.

Шат.

Олян хвърли един бърз поглед на хартишката. С бледи червени букви, размазани и похабени, там беше написано „Анкх-Морпоркска Поща“.

— Ето така, сър — въодушевено размаха тежкия печат от дърво и метал Грош. — Плясвам печата в мастилото тук, ето така и после, сър, пляс по писмото. Ето! Виждате ли? Ето пак. И така всеки път. Маркирано е.

— И това значи струва пени? — въздъхна Олян. — Ама че работа, човече, ами че туй всяко дете ще може да го подправи с половинка картоф!

— Тъй де, винаги сме имали малко проблеми с туй, сър, така си е — призна Грош.

— Както и да е, ами защо трябва всеки път да идва пощальон да удря печата? — запита се Олян. — Не може ли да продаваме на хората печати?

— Ам’че така, сър, те ш’си платят веднъж пенито и ш’си удрят печата колкото им се прииска — съвсем разумно възрази Грош.

И тогава някъде в механизма на вселената колелцата на неизбежността зацепиха…

— Ами добре тогава — взираше се замислено в хартишката Олян, — ами ако… ами какво ще кажеш за печат, който да може да се ползва само веднъж?

— Искате да кажете, д’ речем, с малко мастило? — замисли се и Грош. Челото му се набръчка и полуперуката му се килна настрани.

— Имах предвид… ами удряш много пъти печата по хартията, докато я покриеш с маркировки, а после я разрязваш на отделни печати… — Олян премина на вътрешен взор, ако ще само да избегне гледката на пълзящата по темето на Грош полуперука. — Нали таксата за доставка навсякъде из града беше все едно пени?

— Освен за Сенките, сър. За там са пет пенса, поради въоръжената охрана — обясни Грош.

— О-кей. Много добре. Мисля, че ще стане работата… — Олян вдигна поглед към г-н Помпа, който стоеше като истукан в ъгъла. — Г-н Помпа, ще бъдете ли така добър да идете до „Пръча и отвеса“ на улица „Квачка с пиленца“ и да поискате от кръчмаря „кутията на г-н Робинсън“? Той може да Ви поиска един долар. И докато сте там, наблизо има една печатница, Тиймър и Спулс. Оставете им бележка, че Генералният началник на Пощите би желал да обсъди с тях особено голяма поръчка.

— Тиймър и Спулс ли? Много са скъпи, сър — намеси се Грош. — Та те правят всичките онея префърцунени документи за банките.

— Ама ще ти се отели вола да ги фалшифицираш, от мен да знаете — отбеляза Олян. — Е, така са ми казвали — добави той припряно. — Водни знаци, специални втъкани в хартията нишки, всички трикове. Както и да е. Значи маркировки за по едно пени и за по пет пенса… ами пощата до другите градове по колко е?

— Пет пенса до Сто Лат — отговори Грош. — Десет или петнадесет до останалите. И, хъ-хъ, три долара чак до Генуа. Тея обаче отдавна сме ги отписали.

— Значи ще ни трябва еднодоларова маркировка. — Олян почна да драска нещо на парче хартия.

— Еднодоларова! Че кой ли ш’купи такава? — учуди се Грош.

— Всеки, който поиска да пусне писмо до Генуа — отговори спокойно Олян. — Ще си купят по три такива. Обаче засега ще смъкна цената до един долар.

— Как така един долар? Ам’че дотам има хиляди мили! — втрещи се Грош.

— Ъхъ. Не звучи ли като далавера?

Грош изглеждаше разкъсан между екзалтацията и отчаянието:

— Ама ние сме само шепа стари мъже, сър! Бая са жилави те, от мен да знаете, ама… нал’ казват, че трябва да проходиш преди да тръгнеш да бягаш, сър!

— Не! — Олян тропна с юмрук по масата. — Да не съм те чул повече да казваш това, Контроливър! Никога! Бягай преди да проходиш. Лети преди да пропълзиш! Давай само напред! Мислиш си, че можем да се опитаме да докараме прилична пощенска служба в града, а? Аз пък мисля, че трябва да опитаме да носим поща навсякъде по света! Защото ако се наложи да се проваля, бих искал да се проваля наистина грандиозно. Всичко или нищо, г-н Грош!

— Леле-мале, сър! — чак се задъха Грош.

Олян му пусна лъчезарната си слънчева усмивка, която за малко не се отрази от костюма му:

— Да се залавяме на работа, Пощенски Инспектор Грош. Ще ни трябва повече персонал. Много повече персонал. Горе главата, човече. Пощата се завърна!

— Дасър! — викна Грош пиян от ентусиазъм — Ще… ш’ правим нови неща по инт’ресни начини!

— Вече почваш да му хващаш цаката — каза му Олян, завъртайки очи.

Десет минути по-късно Централна Поща прие първата си пратка.

Пратката беше Старши Пощальон Бейтс, цялото му лице в кръв. Донесоха го на импровизирана носилка двама служители на Стражата.

— Намерихме го да скита по улиците в тоя вид, сър — съобщи единият. — Сержант Колън[41], сър, на вашите услуги.

— Какво му се е случило? — ужаси се Олян.

Бейтс отвори очи и изгъргори:

— Съжалявам, сър. Аз хич не пусках, ама те ме халосаха по тиквата с нещо тежко!

— Скочиха му няколко главорези — обясни сержант Колън. — Освен това му хвърлиха торбата в реката.

— Често ли се случва това на пощальоните? — смути се Олян. — А пък аз си мислих… О не!

Следващият болезнено бавен пристигащ беше Старши Пощальон Аджи, провлачил единия си крак, защото за него се беше закачил един булдог.

— Съж’лявам за това, сър — рече той куцукайки. — Комай официалният ми панталон стана на дрипи. Е, зашеметих го аз, копелето мръсно, с торбата ми, сър, ама те лесно не пускат.

Булдогът беше затворил очи, като че си мислеше за нещо друго.

— Е, добре че поне си имаш твойта броня… — промълви Олян.

— Не уцели верния крак, сър. Ама няма д’ се тревожите, сър. Аз съм си нат’рално непробиваем в джонгълната област. Поради белеговата ми обвивка, сър, ам’че на нея можеш д’ си палиш кибрита. Да, ама Джими Тропс е загазил. На едно дърво в Хайде-де Парк.

Олян фон Ментелик крачеше нагоре по Пазарна Улица, а на лицето му се четеше мрачна решителност. Прозорците на Сдружението на Големите още си бяха заковани с дъски, на които се беше отложил нов слой графити. Освен това боята на вратата беше овъглена и напукана.

Той отвори вратата и инстинктивно приклекна. Усети как арбалетната стрела профуча между крилете на шапката му.

Г-ца Миличкова сведе арбалета:

— О богове, ама че това сте Вие! Аз пък за момент си помислих, че на небето е изгряло ново слънце!

Олян предпазливо се изправи след като тя остави арбалета.

— Снощи ни метнаха запалителна бомба — даде нещо като обяснение на опита си да го простреля в главата тя.

— Колко голема имате за наемане в настоящия момент, г-це Миличкова? — попита я той.

— Хъ? Ами… някъде към… около дузина или нещо такова…

— Добре. Взимам ги. Няма нужда да ми ги увивате. Искам ги в Пощенската Палата колкото се може по бързо.

— Какво? — г-ца Миличкова си върна изражението на несекващо раздразнение. — Вижте сега, не може просто ей така да влезете, да щракнете с пръсти и да поръчате дузина хора по този начин…

— Те обаче смятат себе си за собственост! — възрази Олян. — Така ми казахте Вие.

Те се изгледаха един другиго. После г-ца Миличкова разрови разсеяно някакви папки:

— Засега мога да Ви дам да зае… да вземете на работа четирима. Значи… Порта 1, Трион 20, Звънарна 2 и… Ангамарад. Все още само Ангамарад може да говори. Свободните още не са помогнали на останалите…

— Помогнали ли?

Г-ца Миличкова сви рамене:

— Много от културите, създавали големи, са смятали, че сечивата не бива да говорят. Те нямат езици.

— И Сдружението им отпуска допълнителна глина, а? — вметна любезно Олян.

Тя го прониза с поглед.

— Нещата са малко по-мистични — каза тя с официален тон.

— Отлично, няма проблем да са неми, стига да не са глупави — отвърна Олян, опитвайки се да изглежда сериозен. — Този Ангамарад как така си има име? Те нали имаха само обозначения?

— Доста от много старите имат собствени имена. А сега ми кажете, какво искате да вършат? — рече жената.

— Да са пощальони — отговори Олян.

— Да работят на обществено място ли?

— Не мисля, че е възможно да има тайни пощальони. — Олян закратко си представи сенчести фигури сновящи от врата на врата. — Проблем ли има?

— Ами… не. Определено няма! Само дето хората малко се нервират и подпалват офиса на Сдружението. Ще ви ги пратя възможно най-скоро. — Тя направи малка пауза — Нали сте наясно, че притежаваните големи имат право на свободно време веднъж седмично? Нали сте чели памфлета?

— Ъ… свободно време ли? За какво им е изпотрябвало свободно време? Чукът си няма свободно време, нали?

— За да бъдат големи. Хич не питайте какво правят… Аз мисля, че просто отиват да си седят в някое мазе. То е… начин да покажат, че не са чукове, г-н Ментелик. Погребаните забравят. Свободните големи ги учат. Но не се безпокойте, през останалото време дори няма да спят.

— Значи… и г-н Помпа ли ще си има свободен ден тази седмица? — попита Олян.

— Разбира се — отвърна г-ца Миличкова и Олян си го отбеляза под графа „полезна информация“.

— Добре. Благодаря Ви — каза той.

„Искате ли да вечеряме днес?“ Олян обикновено нямаше никакви затруднения с думите, тези обаче не можаха да се откъснат от езика му. В г-ца Миличкова имаше нещо тръпчиво като ананас. А имаше и нещо в израза й, което като че му казваше: с нищо не можеш да ме изненадаш. Знам всичко за теб.

— Нещо друго има ли? — попита тя. — Защото сте застанали с отворена уста.

— Ъ… не. Всичко е наред. Благодаря Ви — измънка Олян.

Тя му се усмихна, от което някои части от Олян изтръпнаха.

— Е, добре, вървете тогава, г-н Ментелик — каза тя. — Вървете да огрявате света като слънчице.

Четирима от всеки петима пощальони, или както ги наричаше г-н Грош, бойци дьо ветеран, се бяха събрали да пият чай в отрупаното с поща килерче, смехотворно наричано „стая за лични нужди“. Аджи го бяха изпратили вкъщи, след като отстраниха булдога от крака му. Олян ги почерпи с кошница с плодове. Няма как да сбъркаш с една кошница с плодове. Е, в крайна сметка те бяха захапали работата. Както впрочем и булдогът. Обаче все някаква поща вече беше доставена, трябваше да се признае. Е, трябваше да се признае също, че тя беше закъсняла с много много години, но все пак пощата се придвижваше. Можеше да се усети това нещо във въздуха. Усещането тук вече не беше като в гробище.

И ето че Олян се оттегли в кабинета си, където се отдаде на творчество.

— Чаша чай, г-н Ментелик?

Той вдигна поглед към Станли, зяпащ го някак си странно.

— Благодаря, Станли — каза му той, оставяйки писалката. — А, виждам, че си успял да го задържиш почти целия в чашата този път! Браво!

— Какво рисувате, г-н Ментелик? — заизвива врата си момчето. — Това тук прилича на Пощата!

— Точно така, Станли. Това тук ще бъде пощенска маркировка. Ето, какво ще кажеш за останалите? — и той му подаде другите скици.

— Ау, ама Вие сте толкова добър ри-су-вач, г-н Ментелик! Та това е досущ лорд Ветинари.

— Тази ще е маркировката за едно пени — обясни Олян. — Образа го прерисувах от пенито. На двупенсовата е градският герб, на петпенсовата е Морпоркия с вилицата[42], а голямата еднодоларова е с Кулата на Занаята. Мисля и за някаква десетпенсовка.

— Много са хубави, г-н Менетилик, — възхити се Станли. — С всичките тези детайли. Като мънички картини са. Как се наричат тези тънки вълнисти чертички?

— Това е винетка. За да е по-трудно да се фалшифицира. А когато писмото с маркировката дойде в Централна Поща, виждаш ли, взимаме един от старите гумени печати и го удряме по новите маркировки, така че те да не може да се ползват повторно и…

— О, да, защото тези марки са си точно като парите — вметна радостно Станли.

— Моля? — чаят на Олян запецна на половин път към устата му.

— Като парите. Те са като пари, защото марката за пени си е, като си помислиш, ами тя си е пени. Добре ли сте г-н Ментелик? Защото изведнъж почнахте да изглеждате странно.

— Ъ… какво? — продума Олян гледайки към стената с чудата отсъстваща усмивка.

— Добре ли сте, сър?

— Какво? О. Да. Наистина съм добре. Ъ… как мислиш, дали няма да потрябва по-голяма марка? Да речем от пет долара?

— Ха, ако питате мен, с нея ще може да се прати доста голямо писмо чак до Четирите Хикса, г-н Ментелик! — отвърна възбудено Станли.

— Е, струва си да се мисли в перспектива — каза Олян. — Имам предвид, след като сме се заели да проектираме марки, така де…

Станли обаче вече се беше захласнал по кутията на г-н Робинсън. Тя беше стара дружка на Олян. Той никога не използваше за псевдоним „г-н Робинсън“, освен когато оставяше кутията на съхранение при някой полу-честен търговец или кръчмар, така че тя да е на сигурно място, дори ако на него му се наложеше да бяга от града. За един мошеник и фалшификатор тя беше като комплект шперцове за взломаджия, само че със съдържанието на тази кутия можеше да се отключват умовете на хората.

И сама по себе си тя беше произведение на изкуството, както се вдигаха и разгръщаха всичките й малки отделенийца, щом я отвориш. В нея имаше писалки и мастила, естествено, но също и шишенца с бои и оцветители, лакове и разтворители. А също, грижливо подредени така че да не се смачкат, тридесет и шест различни вида хартия, някои от които много трудни за набавяне. Хартията беше важна. Излязат ли тежестта или плътността неправилни, никакво умение няма да те спаси. Много по-лесно можеше да минеш с неумела работа с писалката, отколкото с неподходяща хартия. Всъщност грубата работа с писалката понякога минаваше по-добре, отколкото цяла седмица безсънни нощи, прекарани в изпипване на всяка подробност, защото в главите на хората имаше нещо, което засичаше някоя дреболия, която се окажеше не съвсем наред, но в същото време само̀ ще доработи детайли, които са били само бегло намекнати в няколко грижливо положени щриха. Нагласата, очакванията и представянето бяха всичко.

Също като при самия мен, помисли си Олян.

На вратата се почука и със същото движение тя беше отворена.

— Да? — сопна се Олян без да се обръща. — Не виждате ли, че съм зает с дизайн на па… на марки?

— Тук е една дама — проговори задъхано Грош. — С големи!

— А, това трябва да е г-ца Миличкова — Олян остави писалката.

— Дасър. Тя каза: „Кажете на г-н Слънчо, че съм докарала неговите пощальони“, сър! Да не би да вземете големи за пощальони, сър?

— Да. Защо не? — Олян го изгледа строго. — Ти нали се разбираш с г-н Помпа?

— Да, ама с него няма проблем — измърмори Грош. — Така де, той нали поддържа чистота наоколо и винаги отдава нужната почит… аз нали говоря, к’вото ми е на сърце, сър, но хората, на тях може д’ им е търсене с големи наоколо, сър, ами с техните горящи очи и с това че при тях спирането хич го няма. Ами, сър, аз само д’ кажа, че м’четата може и да не се спогодят с тях.

Олян го изгледа. Големите бяха последователни, надеждни и, за боговете, те изпълняваха заповеди. И той ще получи още един шанс да му се усмихне г-ца Миличкова… Я си мисли за големи! Големи, големи, големи!

Тогава той се усмихна и каза:

— Дори ако мога да докажа, че са истински пощаджии ли?

Десет минути по-късно първият от големите, наречен Ангамарад, проби с юмрук пощенската кутия, така че се разхвърчаха няколко кубични сантиметра трески.

— Пощата Доставена — изтътна той и затихна. Очите му почти загаснаха.

Олян се обърна към скупчилите се хора-пощальони и посочи с ръка импровизираната Пощаджийска Обиколка, която беше стъкмил в главната зала:

— Обърнете внимание на премазаната ролкова кънка, господа. Забележете купчината строшено стъкло там, където някога е била бирената бутилка. И нека добавим, че г-н Ангамарад извърши всичко това с качулка на главата си.

— Е да, ама очите му прогориха дупки в нея — посочи Грош.

— Всеки от нас си е такъв, какъвто е — забеляза сковано Прелест-Хубавинка Миличкова.

— Трябва д’ му призная, драго ми стана на сърцето като я строши тая врата — рече Старши Пощальон Бейтс. — Ш’ги научи туй тях как д’ ги слагат ниски и остри.

— И с кучетата няма д’ има проблеми, като гледам — добави Джими Тропс. — Ей, на него няма как да му наръфат задника на мръвки, не и на него.

— Значи всички сте съгласни, че големът става за пощальон? — подкани ги Олян.

Изведнъж всичките им лица се навъсиха и те заговориха в хор:

— Да де, ако питат нас няма проблеми, ама разбирате ли…

— … ам’че хората може д’ го вземат малко навътре, такова, кат’се опре до тея глинените…

— … оная ми ти работа, дето били отнемали работни места от истинските хора…

— … не че имам нещо против него, ама хич нямам, но…

По едно време всички млъкнаха, защото големът Ангамарад отново понечи да проговори. За разлика от г-н Помпа, на него му трябваше известно време да набере скорост. А когато гласът му се явеше, изглеждаше сякаш идва от далече и от преди много време, като шумът на прибоя във вкаменена мидена черупка. И рече той:

— Какво Е Поща Льон?

— Вестоносец, Ангамарад — обясни му г-ца Миличкова. Олян забеляза, че на големите тя говори иначе. В гласа и имаше истинска нежност.

— Господа — обърна се той към пощальоните. — Знам, че се чувствате малко…

— Аз Бях Вестоносец — избумтя Ангамарад.

Гласът му не беше като на г-н Помпа, нито пък глината му. Изглеждаше като груб пъзел от най-различни видове глина, от почти черна през червена до светло сива. Очите на Ангамарад, за разлика от заревото от пещ на останалите големи, светеха в тъмно рубиново. Изглеждаше стар. Нещо повече, създаваше усещане за старост. От него се излъчваха тръпките на самото време. На едната си ръка, точно над рамото, той имаше малка метална кутийка на ръждясала верижка, зацапала с ръжда глината му.

— Търчал си по поръчки, а? — попита нервно Грош.

— Последната Ми Задача Беше Да Доставям Наредбите На Хет, Цар на Тут — каза Ангамарад.

— Никога не съм чувал за тоя цар Хет — забеляза Джими Тропс.

— Не Е За Учудване, Като Се Има Предвид, Че Страната Тут Потъна Под Морските Вълни Преди Девет Хиляди Години — каза печално големът. — Случва Се.

— Д’пукна! Ам’че ти да не си на девет хиляди години? — възкликна Грош.

— Не. Аз Съм На Почти Деветнадесет Хиляди Години, Откакто Съм Роден В Пламъците От Жреците На Упса В Третия Нинг От Стриженето На Козата. Те Ми Дадоха Глас, За Да Мога Да Нося Вести. Такъв Е То Светът.

— И за тези не съм чувал — рече Тропс.

— Страната Упса Е Унищожена От Изригването На Връх Шипуту. Прекарах Два Века Под Планина От Пемза, Докато Тя Не Ерозира. След Това Станах Вестоносец На Рибарските Царе На Свещения Улт. И По-Зле Можеше Да Бъде.

— Сигурно сте видял какви ли не неща, сър! — продума смаян Станли.

Светещите очи се обърнаха към него и огряха лицето му:

— Морски Таралежи. Видях Много Морски Таралежи. И Морски Краставици. И Мъртвите Кораби Как Плават. Веднъж Имаше Котва. Всичко Отминава.

— Колко време си бил под морето? — попита Олян.

— Бяха Близо Девет Хиляди Години.

— Имаш предвид, че… просто си си седял там ли? — не повярва Аджи.

— Нямах Инструкции Да Върша Друго. Слушах Песента На Китовете Над Мен. Беше Тъмно. После Дойде Мрежа, И Издигане, И Светлина. И Такова Се Случва.

— И не ти ли беше… така де, скучно? — попита Грош. Всичките пощальони бяха зяпнали.

— Скучно? — повтори неуверено Ангамарад и се обърна да погледне г-ца Миличкова.

— Няма представа, какво значи това — поясни тя. — Никой от тях няма представа. Дори и по-младите.

— Тогава предполагам, че си във възторг, че пак да доставяш вести! — рече Олян, малко по-приповдигнато отколкото възнамеряваше.

Главата на голема пак се обърна към г-ца Миличкова и пак с въпрос:

— Възторг?

Тя въздъхна:

— И тази дума е от мъчните, г-н Олян. Почти толкова лоша е, колкото „скучно“. Най-близкото, за което се сещам, ще е: Удовлетворява ли те императивът да изпълняваш наредената дейност?

— Да — изтътна големът. — Вестите Трябва Да Бъдат Доставени. Така Е Писано В Моя Шхем.

— Това пък е свитъкът в главата му, който дава на голема инструкциите му — поясни г-ца Миличкова. — В случая с Ангамарад е глинена табличка. По негово време не са имали хартия.

— Наистина ли си доставял послания на царе? — попита затаил дъх Грош.

— Много Царе — отговори Ангамарад. — Много Царства. Много Богове. Много Богове. Всичките Ги Няма Вече. Всичко Отминава. — В този момент гласът на голема стана по-дълбок, като че ли той цитираше нещо по памет. — Ни Потоп Ни Ледена Епоха Ни Черното Безмълвие На Преизподните Не Могат Да Спрат Тез Вестоносци Във Тяхното Свещено Дело. Хич Да Не Ни Питате За Саблезъби Тигри, Катранени Ями, Големи Зелени Зъбати Неща И За Богинята Цзол.

— И по ваше време ли е имало големи зелени зъбати неща? — попита Тропс.

— По-Големи. По-Зелени. По-Зъбати.

— А богинята Цзол? — обади се Олян.

— Не Питай.

Настъпи неловко мълчание. Олян обаче знаеше как да го наруши.

— И точно вие ли ще решавате дали той е пощаджия? — рече той меко.

Пощальоните за кратко си зашепнаха нещо и Грош се обърна пак към Олян:

— Пощаджия и половина е той, г-н Ментелик. Изобщо не сме знаели. Момците казват, тъй де, то си е чест, сър, да, чест е д’ работим с него. Така де, ам’че то си е… като история, сър. То е като… такова…

— Казвах ли аз, че Орденът има голямо минало, казвах ли? — намеси се Джими Тропс, грейнал от гордост — Ам’че пощаджия е имало още в самата зора на времето! Кат чуят другите, че си имаме член от толкова отдавна, ам’че другите тайни общества направо ш’ позеленеят като… като…

— Като големи зъбати неща? — подсказа Олян.

— А така! И с аверите му няма проблем, щом ш’ изпълняват заповеди — заключи щедро Грош.

— Благодаря ви, господа — каза Олян. — А сега ни остава да се погрижим само — той кимна към Станли, носещ две големи тенекии с лазурно синя боя — за техните униформи.

Половин час по-късно, с още незасъхнала докрай боя, всеки съпроводен от човешки пощальон, големите излязоха по улиците. Олян гледаше как главите на хората се обръщат. Следобедното слънце се отразяваше от лазурното синьо, а Станли, боговете да го благословят, беше намерил и гърненце златна боя. Честно казано, големите бяха впечатляващи. Блестящи.

На хората трябваше да им се даде зрелище. Дадеш ли им зрелище, докарал си ги до половината път до където искаш да стигнат.

Един глас зад него му каза:

— „Както вълк към кошара се впуска, така / Пощаджията идеше с пищна войска, / Легиони блестящи в злато и лазур…“[43]

За един момент само, за едно трепване време, Олян си помисли: „Пипнаха ме, тя знае. Някак си е разбрала.“ После мозъкът му се намеси. И той се обърна към г-ца Миличкова:

— Като бях малък си мислех, че легиони са някакъв вид доспехи, г-це Миличкова — усмихна й се той. — Представях си как войските по цяла нощ си ги лъскат.

— Колко мило — г-ца Миличкова си запали цигара. — Виж, ще ти пратя останалите големи колкото се може по-скоро. Разбира се, може да изникнат проблеми. Стражата обаче ще е на наша страна. В нея има свободен голем[44] и те си го харесват. Макар че там няма значение от какво си направен, защото постъпиш ли в Стражата, Командир Ваймс ще се погрижи да станеш прилично ченге. Той е най-циничното копеле, ходило някога под слънцето.

— Ти смяташ, че той е циничен? — изуми се Олян.

— Да — каза тя и пафна с цигарата. — Както сигурно подозираш, това практически е професионално мнение. Все пак благодаря ти, че нае момчетата. Не съм сигурна дали разбират какво значи да „харесваш“ нещо, но им харесва да работят. А и Помпа 19 изглежда има високо мнение за теб.

— Благодаря ти.

— Аз лично мисля, че си шарлатанин.

— Да, предполагах, че мислиш така — каза Олян. Богове, г-ца Миличкова хич не беше лесна. И досега беше срещал жени, които не можеше да очарова, но те бяха къртичини в сравнение със скованите от ледници висоти на Връх Миличкова.

Беше дошло време да се действа. Точно както трябваше да бъде. Беше дошло време за игра. Точно както трябваше да бъде. Не играеш, не…

Той извади от джоба си пакета със скици на марки.

— Какво мислите за това, г-це М… Всъщност, как Ви наричат приятелите Ви, г-це Миличкова?

А наум Олян каза „Не знам“ тъкмо когато жената казваше:

— Не знам. Какво е това? Носиш си лустрото в джоба за по-лесно, що ли?

О, значи, това си е игра и той току-що беше поканен да се включи.

— А, надявам се, че ще станат лустро след като се гравират на мед — каза той скромно. — Това са моите скици за новите марки. — И той й обясни идеята си за марките, докато тя преглеждаше листата.

— Тази с Ветинари си я бива — отбеляза тя. — Знаеш ли, че той си боядисва косата? А това какво е? А, Кулата на Занаята… колко човешко. Долар значи? Хъм. Да, доста са добри. Кога смяташ да започнеш да ги използваш?

— Всъщност имах намерение да се измъкна в града докато момчетата са заети и да обсъдя гравирането с Тиймър и Спулс.

— Добре. Те са прилична фирма — одобри тя. — Шлюз 23 им върти машинарията. Държат го чист и не лепят бележки по него. Ходя да проверявам всички наети големи всяка седмица. Свободните много настояват на това.

— За да се уверите, че не ги малтретират ли? — попита Олян.

— За да се уверя, че не ги забравят. Няма да повярвате колко предприятия в града имат по някой голем някъде по имуществото си. Обаче не и Голямата Магистрална — допълни тя. — Не искам да работят там.

В това изказване имаше желязна нишка.

— Ъ… защо? — попита Олян.

— Има гнусотии, в които дори и голем не бива да работи — отвърна г-ца Миличкова със същия стоманен тон. — Те са морални същества.

Та-ка, помисли си Олян, тук имаме някакъв зъб, а?

Устата му междувременно изрече:

— Би ли искала да вечеряш днес?

За едно тупване на сърцето време г-ца Миличкова беше изненадана, но не и наполовина толкова изненадана, колкото самият Олян. После природният й цинизъм се завърна:

— Обичам да вечерям всеки ден. С теб? Не. Имам да свърша някои работи. Но благодаря, че попита.

— Няма проблем — каза Олян, леко облекчен.

Жената се огледа в отекващата зала:

— Не те ли побиват тръпки от това място? Сигурно е възможно и да се поосвежи някак с малко тапети на цветя и повечко напалм.

— А, все ще се оправим, щом като ни е писано — отговори бързо той. — Най-важното е да се задвижат нещата колкото се може по-бързо. Да покажем, че сме в бизнеса.

Те се загледаха в Станли и Грош, търпеливо сортиращи в края на купчината, дръзки изследователи в подножието на пощенската планина. В сравнение с белите баири те бяха джуджета.

— Да знаеш, ще ви отнеме цяла вечност да ги разнесете всичките. — Г-ца Миличкова се обърна да си ходи.

— Знам — каза Олян.

— Но има едно нещо за големите — добави г-ца Миличкова от вратата, докато светлината отвън я осветяваше чудато. — Тях не ги е страх от „цяла вечност“. Не ги е страх от нищо.

Глава седма

Гробище за думи

Изобретяването на Дупката — г-н Ментелик се изявява — Магьосник в Буркан — Дискусия за задницата на лорд Ветинари — Обещание за доставка — Борис от г-н Хобсън

Г-н Спулс в стария си вмирисан на масло и мастило офис беше много впечатлен от този странен младеж със златния костюм и крилатата шапка.

— Вие определено си разбирате от хартията, г-н Ментелик — каза той, докато Олян прелистваше мострите. — Удоволствие е да срещнеш клиент, който разбира. Винаги използвай правилната хартия и ти е чиста работата, винаги съм го казвал.

— Важното е да направим марките трудни за фалшифициране — отбеляза Олян, прехвърляйки още няколко мостри. — От друга страна марката за пени трябва да ни излезе доста под пени!

— Водните печати са точното нещо за Вас, г-н Ментелик — препоръча г-н Спулс.

— Да, но не е невъзможно да се подправят — каза Олян и припряно добави. — Тъй са ми казвали.

— О, не се безпокойте, г-н Ментелик, ние знаем всичките номера! В крак сме с последните нововъведения, няма шега! Химични анулирания[45], тавмични сенки, мастила със забавено действие, каквото ви душа поиска. Извършваме доставка на хартия, гравьорски, че и печатарски услуги за някои от водещите фигури в града, макар че естествено нямам правото да Ви разкрия кои са те.

Той седна на изтърканото си кожено кресло и задраска нещо на лист хартия. После каза:

— Така значи, можем да ви направим двадесет хиляди от еднопенсовите марки, негланцирани, самозалепващи се, на два долара за хиляда парчета, включително предпечат. За незалепващи се цената е с десет пенса по-ниска. Разбира се, ще трябва да си намерите някого да ви ги нареже.

— Защо, не можете ли да го направите това с някаква машина? — попита Олян.

— Не. Няма да стане тази работа с толкова ситни нещица. Съжалявам, г-н Ментелик.

Олян извади от джоба си руло кафява хартия и го разгърна:

— Познато ли Ви е това нещо, г-н Спулс?

— Ама това да не е хартия за карфици? — грейна г-н Спулс. — Ех, като си спомня само! Старата ми колекция трябва да е още някъде на тавана. Винаги съм си мислил, че може да струва един два-гроша, освен ако…

— Гледайте внимателно, г-н Спулс — прекъсна го Олян, хващайки внимателно хартията. Станли винаги забождаше карфиците си с почти ненормална точност, така че и с микрометър не можеха да се направят по-добре.

Хартията леко се разкъса по редицата от дупки. Олян погледна Спулс и вдигна вежди:

— Всичко опира до дупките. Няма ли си дупка, нищо не е…

Минаха три часа. Повикани бяха майстори. Сериозни мъже по гащеризони правеха нещо на стругове, други запояваха някакви неща, пробваха ги, ту нагласяха това, ту шлайфаха онова, и в крайна сметка разглобиха една малка ръчна преса и я стъкмиха по новому. Олян се размотаваше видимо отегчен по периферията на всичко това, докато сериозните мъже шетаха, мереха разни неща, преработваха разни неща, ръчкаха разни неща, смъкваха разни неща, вдигаха разни неща, докато най-накрая не изпробваха официално преобразуваната преса под зоркия поглед на Олян и г-н Спулс…

Пльонк…

На Олян му се стори, че всички затаиха дъх толкова усилено, че чак прозорците се изгънаха навътре. Той се наведе, освободи листа с малки перфорирани квадратчета от джаджата и откъсна едно парче.

Прозорците се издуха навън. Хората отново задишаха. Нямаше възгласи на радост. Това не бяха хора, които да подскачат и да викат ура заради добре свършена работа. Вместо това те само си запалиха лулите и кимнаха един на друг.

Г-н Спулс и Олян фон Ментелик си стиснаха ръцете над перфорираната хартия.

— Патентът е Ваш, г-н Спулс — каза Олян.

— Много мило от Ваша страна, г-н Ментелик. Наистина много мило. О, да, тук за Вас има едно сувенирче…

Един чирак притича с лист хартия. За изненада на Олян, той вече беше покрит с марки — без лепило, неперфорирани, но съвършени малки копия на неговата скица за еднопенсовата марка.

— Иконодяволична гравюра, г-н Ментелик! — следеше израза на лицето му Спулс. — Никой не може да каже, че сме назад с материала! Естествено, първите няколко пъти ще има по някой друг дребен дефект, но още следващата седмица вече ще сме…

— Еднопенсовите и двупенсовите ги искам готови утре, г-н Спулс, ако обичате — отсече твърдо Олян. — Не ми трябва съвършенство, искам бързина.

— Ама честна дума, много сте се разбързали, г-н Ментелик!

— Човек трябва да е винаги бърз, г-н Спулс! Никога не знаеш какво те настига!

— Ха! Да, така си е! Ъ… добро мото, г-н Менелик. Наистина — усмихна се несигурно г-н Спулс.

— А петпенсовата и доларовата ги искам вдругиден, моля.

— Ще вземете да си подпалите подметките, г-н Ментелик! — възкликна Спулс.

— Ако ще се движи човек, г-н Спулс, най-добре да лети!

Олян забърза обратно към Пощата толкова бързо, колкото позволяваше приличието и се чувстваше леко засрамен. Тиймър и Спулс му допаднаха. Харесваше бизнеси, в който наистина можеш да поговориш с човека, чието име е изписано над входа. Това значеше, че вероятно не го въртят някакви мошеници. И му харесваха едрите, солидни, непоклатими работници, доколкото в тях той намираше всичко, което знаеше, че липсва у него, като например постоянство, солидарност и честност. Не можеш да пробутваш лъжи на един струг или да мамиш един чук. Те бяха добри хора, съвсем не като него…

А един от пунктовете, по които те бяха съвсем не като него, беше, че точно в този момент никой от тях със сигурност не беше натъпкал в сакото си рола открадната хартия.

Наистина не трябваше да прави това нещо, ама наистина. Само дето г-н Спулс беше толкова мил и пълен с ентусиазъм, а бюрото му беше отрупано с образци на превъзходната му работа, а докато се изработваше перфорировъчната преса кипеше такава бурна дейност, че никой не обръщаше внимание на Олян, така че той… поприбра малко. Е, не можа да се стърпи. Нали си беше мошеник. Какво ли е очаквал Ветинари?

Когато се прибра в палатата, пощальоните вече се завръщаха. Г-н Грош го очакваше с тревожна усмивка на лицето.

— Как върви, Пощенски инспектор? — поздрави го бодро Олян.

— Доста д’бре, сър, доста д’бре. Има добри новини, сър. Някои хора изпратиха поща по нас, сър. Още не са много те, а някои си падат малко, ъ, майтапчии, но всеки път вземахме по пени. Общо седем пенса, сър — завърши той гордо и подаде монетите.

— Леле, тази вечер ще ядем! — рече небрежно Олян, взе монетите и прибра писмата в джоба си.

— Моля, сър?

— А, нищо, г-н Грош. Браво на вас. Ъ… каза, че имало добри новини. Та сигурно има и от другия вид, а…?

— Ам’че… на някои хора пощата не им хареса, сър.

— На грешната врата ли е била доставена?

— А, не, сър. Но старите писма не винаги са добре дошли. Не и ако имат какво да вещават. Нещо за вещаване. Д’речем като Завещание, сър — добави многозначително Грош. — Д’речем, като д’ излезе, че неправилната дъщеря е ’зела бижутата на майка си преди двайсе години. К’ъвто е случаят, сър.

— Майчице — отбеляза Олян.

— Тряб’ше да викнат Стражата, сър. Та на улица Тъкаческа стана онуй, дето вестникарите му викат „неразбория“, сър. Та една дама Ви очаква в кабинета Ви, сър.

— О богове, нали не е някоя от дъщерите?

— Не, сър. Тя е писачка от „Вестника“. Не може д’ им се вярва н’тях, сър, макар д’ им е свястна кръстословицата — добави заговорнически Грош.

— Аз пък за какво съм и на нея?

— Не мога д’ знам, сър. Предп’лагам, че е задето сте Началник Пощата.

— Тогава върви да… й предложиш някакъв чай или нещо такова — каза Олян и се потупа по сакото. — Аз само да ида… да се оправя…

Две минути по късно, прибрал всичката открадната хартия на сигурно място, Олян цъфна в кабинета си.

До вратата се беше изправил г-н Помпа с затъмнени очи, в състоянието на голем без друга текуща задача освен да съществува, а в креслото до бюрото на Олян беше седнала една жена.

Той я прецени на око. Определено беше привлекателна, но облечена с очевидното намерение да омаловажи този факт, докато всъщност хитроумно го подчертаваше. Поради някаква необяснима причина, кринолините се бяха върнали на мода в града, но нейната единствена отстъпка пред модата беше подплънка, която й придаваше известна изпъкналост отзад, но без да й се налага да навлича дванадесеткилограмово съоръжение, небезопасно отрупано с остри пружини. Тя беше руса, но си беше прибрала косата в мрежа, още един внимателен щрих, докато малка и много модерна шапка беше кацнала на главата й без видима причина. До креслото имаше голяма чанта за през рамо, в скута й имаше бележник, а на пръста й имаше венчална халка.

— Г-н Ментелик? — поздрави го тя ведро. — Аз съм г-ца Крипслок. От „Вестника“!

Та-ка, венчална халка, но все пак „госпожица“, отчете наум Олян. Трябва да се внимава. Сигурно има Възгледи. Да не вземеш да й целуваш ръка.

— И с какво бих могъл да съдействам на „Вестника“? — попита той сядайки и усмихвайки й се без капка високомерие.

— Наистина ли смятате да доставите цялата натрупала се поща, г-н Ментелик?

— Да, доколкото е възможно.

— Защо?

— Това ми е работата. Дъжд, сняг, мракът нощен, точно както пише над входа.

— Чухте ли за скандала на улица Тъкаческа?

— Чух че било неразбория.

— Боя се, че оттогава се е влошило. Като тръгвах оттам тъкмо бяха подпалили една къща. Това не Ви ли смущава? — моливът на г-ца Крипслок внезапно се надигна.

Лицето на Олян остана безизразно, докато той мислеше трескаво.

— Да, разбира се, и то много — каза той. — Хората не бива да палят къщи. Но аз знам също така, че г-н Паркър от Гилдията на Търговците и Продавачите ще се жени в събота за любимата си от младежките му години. Вие това знаехте ли го?

Г-ца Крипслок не го знаеше, но записваше усърдно, докато Олян и разказваше за писмото на зарзаватчията.

— О, това е много интересно — каза накрая тя. — Незабавно ще отида да го видя. Значи казвате, че доставянето на пощата е добро дело?

— Просто доставянето на пощата е нашето дело — каза Олян и пак се поколеба. На самия край на слуха си той долови шепот.

— Проблем ли има? — попита г-ца Крипслок.

— Какво? А, не! За какво гов… Да, това е справедливо дело. Историята не може да бъде отречена, г-це Крипслок. А ние сме общуващ вид, г-це Крипслок! — Олян повиши глас за да заглуши надигащия се шепот. — Пощата трябва да да бъде пренесена! Тя трябва да се достави!

— Ъ… нямаше нужда да викате, г-н Ментелик — отдръпна се от него журналистката.

Олян се опита да се вземе в ръце, а шепотът поутихна.

— Съжалявам — каза той и си прочисти гърлото. — Да, смятам да доставя всичката поща. Ако хората са се преместили, се опитваме да ги намерим. Ако са починали, се опитваме да я доставим на наследниците им. Пощата ще бъде доставена. Възложено ни е да я доставим и точно това ще сторим. Какво друго да я правим? Да я горим ли? Да я хвърляме в реката ли? Да я отваряме за да преценим дали е важна, що ли? Не, писмата са били поверени на нашите грижи. Единственото, което може да сторим, е да ги доставим.

Шепотът вече беше почти замрял, така че той продължи:

— Освен това трябва да си освободим място. Защото Пощенската служба се възражда! — Той извади лист марки. — С това тук!

Тя ги изгледа озадачено:

— Картинки на лорд Ветинари?

— Марки, г-це Крипслок. Всяка от тях, залепена на писмото, ще осигури доставка където и да е в града. Това са ранни образци, но от утре те ще се продават самозалепващи се и перфорирани за по-удобна употреба. Възнамерявам да направя Пощата удобна за клиентите. Очевидно тепърва стъпваме на краката си, но възнамерявам скоро да сме в състояние да доставим писмо до всекиго навсякъде по света.

Глупаво беше да казва такова нещо, но не можа да сдържи езика си.

— Не сте ли твърде амбициозен, г-н Ментелик? — попита тя.

— Съжалявам, но не знам, как да бъда друг — отговори Олян.

— Исках да кажа, че сега си имаме щракалките.

— Щракалките ли? Честно да си кажем, щракалките са чудесно нещо, ако искаш да следиш пазара на скариди в Генуа. Но можете ли да напишете по щракса П.С.Е.Л.Ц.? Можете ли да я подпечатате с любяща целувка? Можете ли да роните сълзи по щракса, можете ли да помиришете по щракограмата парфюм, можете ли да вложите в нея изсушено цвете? Писмото е повече от просто едно съобщение. А пък щракалките са толкова скъпи, че средният човек от улицата като изпадне в нужда, не може да си позволи нищо повече от някое: ДЯДО ПОЧИНА ПОГРЕБЕНИЕТО ВТОРНИК. И надницата за цял ден отива за съобщение не по-топло и човечно от метнат нож. Писмото обаче е реално.

Той се спря. Г-ца Крипслок записваше като обезумяла, а винаги е обезпокоително да видиш журналист внезапно да прояви нарастващ интерес към това, което казваш. Особено пък ако донякъде подозираш, че това, което казваш, е куп гълъбови курешки. А най-лошо е, ако се усмихва докато си записва.

— Хората се оплакват, че щракалките са станали скъпи, бавни и ненадеждни — продължаваше г-ца Крипслок. — Вие какво бихте казали по този повод?

— Всичко, което мога да Ви кажа, е че от днес при нас има пощальон на осемнадесет хиляди години — ката Олян. — Такъв като него не се чупи лесно.

— А, да. Големите. Някои казват, че…

— Как Ви е първото име, г-це Крипслок? — прекъсна я той.

За момент жената се изчерви. После измънка:

— Захариса.

— Благодаря Ви. А аз съм Олян. Моля Ви, не се смейте. Колкото до големите… Ама Вие се смеете…

— А, това беше кашляне, честна дума — репортерката вдигна ръка пред устата си и неубедително се закашля.

— О, съжалявам, заприличало ми беше на смях. Захариса, аз имам нужда от пощальони, служители на гишетата, сортировачи… изобщо от купища хора. Пощата трябва да върви. За тази работа ми трябват хора. Каквито и да е хора. А, благодаря, Станли.

Момчето беше влязло с две разнородни чаши чай. На едната беше нарисувано сладко котенце, само дето от многократните сблъсъци в легена за миене беше издраскано така, че сега изражението му беше като на нещо в последните стадии на бяса. Другата някога шеговито е известявала света, че клиничното безумие не е необходимо условие за наемане на работа, но повечето букви бяха избледняли, така че остана:

Той ги остави грижливо на бюрото на Олян. Станли вършеше всичко грижливо.

— Благодаря — повтори Олян. — Ъ… вече може да вървиш, Станли. Да речем да идеш да помогнеш със сортирането?

— В залата има вампир, г-н Ментелик — каза Станли.

— А, това трябва да е Ото — намеси се бързо Захариса. — Да не би да имате… нещо против вампирите?

— Ех, ако има две ръце и може да ходи, ще го взема на работа!

— Той вече си има работа — засмя се Захариса. — Той ни е главният иконографист. Искаше да снима Вашите мъже по време на работа. Много бихме искали да снимаме и Вас. За предната страница.

— Какво? А, не! — сепна се Олян. — Моля ви се! Не!

— Той е много добър.

— Да, обаче… обаче… обаче… — започна Олян и в главата му изречението продължаваше така: „… обаче не вярвам че талантът да изглеждам като половината мъже, които ще видиш на улицата, би могъл да издържи на една снимка.“

Това което обаче излезе на бял свят беше:

— Не искам да се изтъквам за сметка на всички мъже и големи, работещи здраво, за да изправят Пощата на крака! В крайна сметка в колектива няма място за първо лице, нали?

— Всъщност има, първо лице множествено число — забеляза Захариса. — Освен това именно Вие носите крилатата шапка и златния костюм. Хайде, г-н Ментелик!

— Добре де, добре, всъщност не исках да задълбавам в това, но това е против моята религия — каза Олян, след като вече имаше време да помисли. — Забранено ни е да се взема по какъвто и да е начин образът ни. Нали знаете, това отнема частица от душата.

— Да не би да вярвате в това? — вдигна вежди Захариса. — Ама наистина?

— Ъ, не. Не. Разбира се, че не. Но… не може да се отнасяш, виждате ли, с религията си като с шведска маса. Тоест, не може да кажеш, да, моля, ще взема Райското Блаженство и помощта на Божественото Провидение, но ще си спестя малко от Коленопреклонните Молитви и ще се откажа от Забраната за Образите, защото нещо не ми е по вкуса. Или пълния пакет или нищо, защото иначе… добре де, иначе ще е малко глупаво.

Г-ца Крипслок го гледаше, наклонила главата си настрани. След някое време продължи:

— Вие нали работите за негова Светлост?

— Да, разбира се. Това е държавна служба.

— И предполагам ще ми кажете, че преди сте работили като чиновник, нищо особено?

— Именно.

— Макар че Олян фон Ментелик вероятно е истинското Ви име, защото не мога да повярвам, че някой доброволно ще си избере такъв псевдоним — не млъкваше тя.

— Много Ви благодаря!

— На мен обаче ми се струва, че Вие отправяте предизвикателство, г-н Ментелик. Точно сега около щракалките има какви ли не проблеми. Надигна се голяма шумотевица около всичките онея хора, уволнени от тях, и как тези които са останали ги изтискват до умирачка, и ето че изниквате Вие, бликащ със свежи идеи.

— Говоря съвсем сериозно, Захариса. Вижте, хората вече пращат нови писма по пощата!

Той извади един наръч от джоба си и ги разгърна на ветрило.

— Ето, виждате ли, тук има едно за Кукличките, това пък е за Дрямков Рид, а това за… Слепия Йо…

— Който е бог — отбеляза жената. — Може малко да ви затрудни.

— Не, — тросна се Олян и бързо прибра писмата. — Доставяме и на самите богове. Той си има три храма в града. Така че ще е лесно.

„А междувременно забравихте за снимките, ура…“

— Както виждам, Вие сте способен човек. Кажете ми, г-н Ментелик, запознати ли сте с историята на тази сграда?

— Не особено. А със сигурност бих искал да разбера, къде са отишли люстрите!

— И досега не сте разговаряли с професор Пелц?

— Кой е той?

— Направо не е за вярване. Той е от Университета. Написал е цяла глава за това място в книгата си за… о, ставаше дума за нещо си там за големи струпвания от писано слово, имащи свое си съзнание. Предполагам, че знаете за умрелите хора?

— О, да.

— Та той каза, че сградата някак си ги подлудила. Е, всъщност това го казахме ние. Това, което каза той, беше малко по-сложно. Бива си Ви, г-н Ментелик, след като сте поели работа, която току-що е убила четирима души преди вас. Нужно е да си специален човек, за да се съгласиш на това.

Да, помисли си Олян, незапознат с фактите човек.

— Самият Вие да сте забелязали нещо странно? — продължаваше тя.

— Ами струва ми се, че тялото ми се върна назад във времето, обаче стъпалата на краката ми си останаха в настоящето, да но не съм съвем сигурен, дали част от това не е било халюцинация. За малко не бях убит от пощопад и писмата ми говорят — изобщо не си позволи да каже Олян, защото такива неща не се казват пред отворен бележник. Това, което той каза беше:

— А, не. Това е прилична стара сграда и аз сериозно възнамерявам да я върна към някогашната й слава.

— Добре. На колко години сте, г-н Ментелик?

— На двадесет и шест. Това важно ли е?

— Ние обичаме да сме прецизни — и г-ца Крипслок му се усмихна сладко. — Освен това ще е от полза, ако ни се наложи да напишем некролога Ви.

Олян крачеше през залата, следван от Грош. Той извади новите писма от джоба си и ги връчи в сбръчканите ръце на Грош:

— Погрижи се да бъдат доставени. Което е за някой бог, отива в неговия или нейния или на каквото ще да е там е храм. Ако има други странности, оставяйте ги на бюрото ми.

— Досега пристигнаха още петнайсе, сър. Хората си мислят, че е някаква смешка!

— Парите взехте ли?

— О, да, сър.

— Значи ние ще сме тези, които ще се смеят — заяви твърдо Олян. — Няма да се бавя. Излизам да се видя с магьосника.

Съгласно закона и традицията голямата Библиотека на Невиждания Университет е отворена за широката публика, макар че тя няма достъп чак пък до магическите рафтове. Е, публиката не забелязва това, доколкото законите за времето и пространството са сбъркани в Библиотеката, така че стотици мили етажерки може да останат скрити в пространство, колкото за една ръка боя. Въпреки това хората се стичат в нея в търсене на отговори, на които се счита, че само библиотекарите са в състояние да отговорят, като например „Това перачница ли е?“[46], „Как се пише шифрограма?“ и редовният: „Имате ли една книга, която четох веднъж? Май беше с червена корица и те излезе, че били близнаци“.

И, строго погледнато, Библиотеката наистина ще я има… все някъде. Все някъде тя имаше всяка книга, която е била написана, която някога ще бъде написана, и най-вече, която би могла да бъде написана. Тези обаче не са на общодостъпните етажерки, тъй като в ръцете на неопитен човек биха могли да предизвикат унищожението на всичко, което е възможно да си представи човек.[47]

Олян, също като всеки друг влизащ в Библиотеката, се загледа в купола. Всички го правеха. Всички се чудеха, как така една библиотека, явяваща се технически безкрайна по размерите си, се събира под купол към стотина метра в диаметър. От Университета ги оставяха да си се чудят.

Точно под купола гледаха надолу от нишите си статуите на Добродетелите: Търпение, Целомъдрие, Мълчание, Щедрост, Надежда, Тубсо, Бисономия[48] и Доблест.

Олян не можа да се въздържи да не свали шапка на Надеждата, на която дължеше толкова много. После, докато се чудеше, защо ли й е на статуята на Бисономията да държи чайник и нещо приличащо на връзка пащърнак, той се блъсна в някого, който го хвана за ръката и го повлече нанякъде.

— Няма нужда да казвате нищо, нито дума дори, но сте дошли да търсите книга, нали?

— Е, аз всъщност… — Олян изглежда беше попаднал в лапите на магьосник.

— … не сте сигурен, коя точно беше книгата! — завърши магьосникът. — Правилно. Задача на библиотекаря е да подбере точната книга за точния човек. Вие само седнете тук, а ние ей сега ще извършим процедурата. Благодаря Ви. Моля, извинете ни за завръзването. Няма да е задълго. И е практически безболезнено.

— Практически ли?

Натикаха го непреклонно в голямо и сложно въртящо се кресло. Неговият тъмничар или доброжелател или какъвто и да излезеше накрая, му се усмихна ободрително. Други, забулени в сянка фигури, му помогнаха да завърже Олян за креслото, което макар в основата си да беше стара подковообразна седалка, тапицирана с кожа, беше обкръжено… от неща. Някои определено бяха вълшебни от звездно-черепния тип, но какво ли правеше тук бурканът кисели краставички, клещите и живата мишка в клетка от…

Олян беше обзет от паника, както и, изобщо без да е по съвпадение, от чифт тапицирани панички, които бяха пристегнати на ушите му. Точно преди всички звуци да бъдат напълно заглушени, той чу:

— Възможно е да изпитате вкус на яйце и усещането като да ви влезе в устата някакъв вид риба. Това е напълно…

И настана мгърч. Което е традиционен магьоснически термин, макар че Олян не знаеше това. За един момент всичко, включително неща, които при никакви обстоятелсва не биха могли да бъдат разтеглени, като че се ратеглиха. И в следващия момент всичко изведнъж престана да бъде разтеглено, което тъкмо е известно като мгърч. Когато Олян отново си отвори очите, креслото беше обърнато на другата страна. Нямаше и помен от киселите краставички, клещите или мишката, за сметка на това имаше кофа пандишпанени омари с часовников механизъм и чифт авангардни стъклени очи в кутия.

Олян преглътна и произнесе:

— Беше толстолоб.

— Наистина ли? Повечето хора казват, че било шаран — каза някой. — За вкус не може да се спори, предполагам.

Нечии ръце развързаха Олян и го изправиха на крака. Тези ръце принадлежаха на орангутан, но Олян се въздържа от коментари. В крайна сметка това нали беше магьоснически университет.

Човекът, който го беше натирил в креслото, сега стоеше до едно бюро, загледан в някакъв магьоснически уред.

— Ей сега ще излезе — си мърмореше той. — Всеки момент. На секундичката. Айде, айде…

Сноп от нещо като маркучи излизаше от бюрото и се губеше някъде в стената. Олян беше сигурен, че за миг те се издуха като припряно закусващ питон, машината се разтресе и от един процеп изхвърча къс хартия.

— А, ето го и него — вдигна го магьосникът. — Да, книгата, която търсите е „История на шапките“ от Ф. Г. Малопръстов, прав ли съм?

— Не, в действителност не търся книга… — започна Олян.

— Сигурен ли сте? Ние имаме много.

Две неща биеха на очи в този магьосник. Едното… ами дядо Ментелик обичаше да казва, че честността на един човек можело да се познае по големината на ушите му, та това трябваше да е изключително честен магьосник. Другото беше, че брадата му определено беше фалшива.

— Всъщност търсих един магьосник на име Пелц — пробва се Олян.

Брадата леко се отмести и разкри широка усмивка.

— Знаех си, че машината ще проработи! — възкликна магьосникът. — Фактически Вие търсите мен.

Табелата от външната страна на вратата на кабинета гласеше: „Ладислав Пелц, Д.н.М.Фил., Предсмъртен професор по Хронична Библиомантия“. От вътрешната страна на вратата пък имаше кука, на която магьосникът си окачи брадата.

Кабинетът беше магьоснически, така че естествено имаше череп със свещ и препариран крокодил, висящ от тавана. Никой и най-вече никой магьосник не знаеше за какво бяха те, но просто трябваше да си ги имаш.

Освен това стаята беше пълна с книги и направена от книги. Нямаше истински мебели, сиреч бюрото и столовете бяха направени от книги. Изглеждаше сякаш много от тях бяха постоянно разгръщани, защото в тях бяха затъкнати за белязки други книги.

— Предполагам, че искате да научите повече за вашата Пощенската Палата? — каза Пелц, когато Олян се настани на стол, грижливо сглобен от томове 1-ви до 41-ви на „Синоними на думата гуменка“.

— Да, ако обичате — каза Олян.

— Гласове, нали? И странни явления?

— Да!

— Как да го обясня… — замисли се Пелц. — Разбирате ли, думите имат сила. Такава е природата на нашата вселена. Ето, и нашата Библиотека изкривява пространството и времето в доста голям мащаб. Та значи, когато Пощенската служба започна да натрупва писма, тя занатрупва думи. В действителност това, което се получи е нещо, което ние наричаме гевайза, гробище за живи думи. Вие от литературното изповедание ли сте, г-н Ментелик?

— Не съвсем.

Книгите бяха затворена книга за Олян.

— Бихте ли изгорили книга? — попита Пелц. — Да речем някоя стара оръфана книга, разхвърчала се на отделни листа, намерена в боклука?

— Е… май че не — призна Олян.

— Защо? Дали защото от самата мисъл няма да се почувствате неудобно?

— Да, изглежда е така. Книгите… ами такива неща просто не се правят. Ъ… а защо носите фалшива брада? Аз си мислех, че магьосниците си имат истински.

— Не е задължително, обаче, нали знаете, като излизаме, обществеността очаква от нас бради — обясни Пелц. — То е като звездите по робите ни. Освен това много запарват като е жега. Та докъде бях стигнал? Да. Гевайзите. Всички думи имат някаква сила. Това се усеща инстинктивно. Някои, като магичните заклинания и истинските имена на боговете, имат значителна сила. С тях трябва да се държим с уважение. В Клач има планина с множество пещери, в които са погребани над сто хиляди стари книги, предимно религиозни, всяка от тях обвита в бял ленен саван[49]. Това вероятно е екстремен подход, но интелигентните хора винаги са осъзнавали, че най-малкото с някои думи трябва да се борави внимателно и с уважение.

— А не просто да ги пъхаш в чували на тавана — довърши Олян. — Чакайте малко… един голем нарече Пощенската Палата „гробище за нечути думи“.

— Изобщо не е за учудване — забеляза спокойно професор Пелц. — Древните гевайзи и библиотеки са използвали големски труд, защото единствените думи, които могат да въздействат на големите, са тези в главите им. Думите са много важни. И когато се натрупа критична маса от тях, те променят естеството на вселената. Имали ли сте нещо, което Ви е изглеждало като халюцинации?

— Да! Бях назад във времето! Но също и в настоящето!

— А, да. Това се среща доста често — отбеляза магьосникът. — Достатъчно много думи, наблъскани на едно място, могат да въздействат на пространството и времето.

— И ми говориха!

— Вече казах на Стражата, че писмата копнеят да бъдат доставени — каза професор Пелц. — Докато едно писмо не е прочетено, то е незавършено. И ще опита всичко, за да бъде доставено. Но те не мислят в смисъла, в който го разбираме ние, а и не са много умни. Просто посягат на всяко достъпно им съзнание. Виждам, че Вас вече са Ви направили аватар.

— Но аз никога не съм летял!

— Аватар значи живо подобие на бог — поясни търпеливо професорът. — Крилатата шапка. Златният костюм.

— А не, това стана случайно…

— Сигурен ли сте?

Стаята потъна в мълчание.

— Ами… до този момент бях — призна Олян.

— Те не искат да навредят на никого, г-н Ментелик — каза Пелц. — Искат просто доставка.

— Никога няма да можем да ги доставим всичките — въздъхна Олян. — Та това ще отнеме години.

— Сигурен съм, че самият факт, че доставяте поне някои, ще помогне. — Професор Пелц се усмихна като доктор, казващ на пациента да не се тревожи, защото болестта завършвала летално само в 87 процента от случаите. — Има ли още нещо, с което да съм Ви от помощ? — той се изправи, намеквайки, че времето на един магьосник е ценно.

— Е, много ми се иска да разбера къде са отишли люстрите — каза Олян. — Хубаво щеше да е да ги върна. Може да се каже, символично.

— Аз не мога да Ви помогна тук, но съм сигурен, че професор Базедов ще може. Той е Посмъртен професор по Хронична Библиомантия. Ако желаете, можем да се отбием да го видим на излизане. Той е в Магьосническия Килер.

— А защо е „посмъртен“? — попита Олян, когато излязоха в коридора.

— Мъртъв е — обясни Пелц.

— О… А аз пък се надявах, че ще е нещо малко по-метафорично — рече Олян.

— Не се безпокойте. Той реши да приеме Ранната Смърт. Много изгоден пакет.

— О — каза Олян. Най-важното в такива моменти е да се издебне моментът за бягство, да, но те бяха дошли до тук през плетеница от мрачни проходи, а това тук изобщо не беше място, в което човек би искал да се загуби. Нещо може да вземе и да те намери.

Спряха пред врата, иззад която се чуваха приглушени гласове и от време на време звън на стъкло. Всякакъв шум замлъкна, когато професорът отвори вратата и беше трудно да се определи откъде ли ще да е идвал той. Помещението наистина представляваше килер, без никакви хора в него, по стените бяха наредени рафтове, а по тях бяха наредени малки буркани. Във всеки буркан имаше по един магьосник.

Това вече си е точното време за бягство, помисли си костният мозък на Олян, когато Пелц взе един буркан, отвинти капака и бръкна в него за миниатюрния магьосник.

— Това всъщност не е той — каза бодро професорът, виждайки изражението на Олян. — Икономката слага вътре тези малки кукли на магьосници, за да напомня на кухненския персонал, че стъклениците не бива да се използват за други цели. Ако не се лъжа, имаше един инцидент с едно фъстъчено масло. Аз трябва да я извадя само за да не звучи професорът приглушено.

— Значи… ъъъ, тогава къде е всъщност професорът?

— А, в буркана е, в известна степен — отговори професор Пелц. — Много е трудно да се обясни на лаик. Той е мъртъв само в…

— … в известна степен? — помогна Олян.

— Именно! И може да се върне с едноседмично предизвестие. Немалко от по-старите магьосници го предпочитат напоследък. Казват, че било много освежаващо, също като отпуска. Само че е по-дълго.

— Къде отиват?

— Никой не е сигурен, но може да се чуят звуци от прибори за хранене — каза Пелц и вдигна стъкленицата към устата си:

— Извинете, професор Базедов? Бихте ли могли случайно да си спомните, какво се е случило с люстрите на Пощенската Служба?

Олян очакваше тъничко гласче, но един гърлен, макар и старчески глас произнесе само на сантиметри от ухото му:

— Какво? А! Да бе! Едната е в Операта, а другата я взеха от Гилдията на Убийците. Я, ето че носят пудингите! Довиждане!

— Благодаря Ви, професоре — каза мрачно Пелц. — Тук всичко е наред…

— Дреме ми на мен! — тросна се безтелесният глас. — Разкарайте се, моля, тук се яде!

— Е значи, това е — заключи Пелц, прибирайки куклата-магьосник в стъкленицата и завинтвайки капачката. — Операта и Гилдията на Убийците. Трудничко ще е да се върнат оттам, като си помисли човек.

— Така де, като си помисля, ще го отложа за някой друг ден — каза Олян, излизайки от вратата. — С тези хора е опасно да се бъзика човек.

— Точно така — затвори вратата зад тях професорът, което беше сигнал за бръмчащия разговор да се поднови. — Доколкото разбирам, тези сопрани могат да ритат като мулета.

Олян сънуваше магьосници в буркани, всичките крещящи името му. В най-добрите традиции на събуждане от кошмар гласовете постепенно се сляха в един, който се оказа гласът на разтърсващия го г-н Помпа.

— Някои бяха затънали до уши в мармалад! — изпищя Олян, след което се освести. — Какво?

— Г-н Меентелиг, Имате Уговорена Среща С Лорд Ветинари.

Това хвана дикиш и прозвуча по-страшно от всякакви магьосници в буркани.

— Нямам никаква среща с Ветинари! Ъъъ… всъщност имам ли?

— Той Казва, Че Имате, Г-н Меентелиг — уточни големът. — Следователно Имате. Да Минем През Каретния Двор. Пред Главния Вход Има Огромна Тълпа.

Олян застина с наполовина обут панталон:

— Разгневени ли са? Някои от тях да носят кофи с катран? Или някаква перушина?[50]

— Не Знам. Получих Инструкции. И Ги Изпълнявам. Съветвам Ви И Вас Да Постъпите Така.

И Олян беше подкаран през страничните улички, където все още се рееха валма мъгла.

— Небеса, какъв е тоя час? — оплака се той.

— Седем Без Петнадесет, Г-н Меентелиг.

— Ето, още е нощ! Не спи ли тоя човек? И какво ли е толкова важно, че да ме измъкват по това време от уютната ми топла купчина писма?

Часовникът в приемната на лорд Ветинари не тиктакаше правилно. Понякога тикането мъничко позакъсняваше, понякога такането мъничко поизбързваше. От време на време едното или другото изобщо го нямаше. Това всъщност не се забелязваше, освен ако повисиш тук повече от пет минути, за което време някои малки, но съществени участъци от мозъка се побъркваха.

А и Олян не го биваше в ранните часове. Това беше едно от предимствата на престъпния живот — няма нужда да ставаш преди другите хора да са проветрили улиците.

Чиновник Дръмнот се вмъкна в стаята с тихи стъпки, толкова безшумно, че дойде като шок. Беше един от най-тихите хора, изобщо срещани от Олян.

— Ще желаете ли малко кафе, г-н Началник Пощите? — попита той тихо.

— Лошо ли ми се пише, г-н Дръмнот?

— Не бих се наел да съдя, сър. Чели ли сте тазсутрешния „Вестник“?

— Новините ли? Не. Олеле… — Умът на Олян трескаво възстановяваше вчерашното интервю. Не беше издрънкал нищо нередно, нали? Не бяха ли само добри, позитивни неща? Ветинари искаше хората да използват Пощата, нали?

— Винаги си осигуряваме няколко копия направо от пресата — каза Дръмнот. — Сега ще Ви донеса едно.

Той се върна с вестник. Олян го разгърна, втренчи се за един момент на агония в първата страница, прочете няколко изречения, закри очите си с длани и изпъшка:

— О богове!

— Забелязахте ли карикатурата, г-н Началник Пощите? — вметна невинно Дръмнот. — Някои сигурно ще я сметнат за много забавна.

Олян рискува с още един поглед към кошмарната страница. Вероятно в несъзнателен инстинкт за оцеляване първият му поглед беше пропуснал карикатурата, изобразяваща двама дрипави улични гаврошовци. Единият държеше лист марки от по пени. Текстът под нея гласеше:

Първи Гаврош (току-що придобил няколко новоизпечени „Маркировки“): Скив, виждал ли си на лорд Ветинари задницата?

Втори Гаврош: Не ма, и няма пък да му я ближа за пени, няама!

Лицето на Олян придоби восъчен оттенък.

— Той видя ли го? — изграчи той.

— О, да, сър.

Олян се изправи пъргаво и заговори:

— Още е рано. Значи г-н Трупър трябва да е още на работа. Ако побързам, може и да ме вмести в графика си. Тутакси ще си замина. Ще ви спести бумащината. Не искам да съм в тежест на никого. Аз дори…

— Моля ви, моля ви, г-н Началник Пощите — любезно го върна обратно в стола Дръмнот. — Недейте да се вълнувате ненужно. Съгласно опита ми, негова Светлост е… сложен характер. Не е благоразумно да се предугаждат реакциите му.

— Да не би да мислите, че ще живея?

Дръмнот сбърчи замислено лице, за известно време се загледа в тавана и рече:

— Хъм, да. Да, струва ми се, че и това е възможно.

— Тоест на свеж въздух? С всичко мое по мене си ли?

— Напълно вероятно, сър. Вече можете да влизате, сър.

Олян пристъпи на пръсти в кабинета на Патриция. Виждаха се само ръцете на лорд Ветинари от двете страни на разгърнатия „Вестник“. Олян препрочете заглавията в ням ужас:

Ние Не Се Чупим Лесно,

Кълне се Началникът на Пощата

Изумителна Атака срещу Щракалките

заявава: Ще доставяме навсякъде със Забележителните Нови „Марки“

Това беше главната статия. До нея имаше по-малка новина, която обаче също хващаше око. Заглавието й беше:

Голямата Магистрална пак падна:

Откъснат е цял Континент

… а най-отдолу, с по-тежък шрифт, за да е ясно, че новините са с по-лек дух и озаглавени:

Историята Не Може Да Бъде Отречена

… имаше десетина случки за неща, случили се, когато дошла старата поща. Имаше и за неразборията, прерастнала в скандал, и за г-н Паркър и бъдещата му невяста, а също и други. Пощата беше леко попроменила няколко незначителни биографии. Беше все едно да надникнеш в историята и да видиш това, което би могло да бъде.

Това изглежда заемаше цялата първа страница, с изключение на една новина, че Стражата търсела някакъв „тайнствен убиец“, претрепал някакъв банкер в собствената му къща. От Стражата били озадачени, казваше вестникът. Това малко поразведри Олян: ако прословутият им върколак не можеше да надуши някакъв си скапан убиец, значи може и да не успееше да намери Олян, когато му дойдеше времето. Един мозък със сигурност трябваше да бие един нос.

Лорд Ветинари изглежда не забелязваше присъствието на Олян и той вече се чудеше как ли би подействало едно учтиво прокашляне, когато вестникът зашумоля.

— Тук в колонката „Писма“ пише — разнесе се гласът на Патриция, — че изразът „я си го наври в пуловера“[51] се основавал на древна ефебска поговорка от преди най-малкото две хиляди години, което очевидно значително предхожда появата на каквито и да е пуловери, но изглежда не и процеса на навиране. — Той наведе вестника и изгледа Олян над ръба му. — Не знам дали сте следили това интересно етимологично дебатче?

— Не, сър — отговори Олян. — Ако си спомняте, аз прекарах последните шест седмици в килията за смъртници.

Негова светлост остави вестника, събра пръстите си на пирамидка и погледна Олян над върховете им.

— О, да. Наистина бяхте там, г-н Ментелик. Добре, добре, добре.

— Вижте, аз наистина съжа… — започна Олян.

— Навсякъде по света значи? Дори на боговете? И нашите пощальони, значи, не се чупели лесно? Историята не можело да бъде отречена? Много впечатляващо, г-н Ментелик. Вие наистина предизвикахте вълнение. — Ветинари се усмихна. — Както казала рибата на човека с оловната тежест, завързана за краката му.

— Аз не казах точно…

— Доколкото знам, г-ца Крипслок има навика да записва точно каквото казва съответната личност — забеляза Ветинари. — Ужасно е, когато журналистите правят така. Разваля цялото удоволствие. Човек инстинктивно чувства, че по някакъв начин има измама. А доколкото виждам, сте започнали да продавате също така и облигации?

— Какво?

— Марките, г-н Ментелик. Обещание за доставка на поща за цената на едно пени. Обещание, което трябва да бъде спазено. Елате да погледнете нещо. — Той стана и отиде до прозореца, откъдето го подкани с жест. — Елате де, г-н Ментелик.

Олян го беше страх, че може да бъде блъснат долу на калдъръма, но все пак се подчини.

— Виждате ли голямата щракалкова кула горе на Тепето? — посочи Ветинари. — Доста е притихнала Голямата Магистрална тази сутрин. Проблеми с една от кулите в равнините, доколкото разбирам. Нищо не може да стигне до Сто Лат и нататък по линията. А сега, от друга страна, погледнете надолу…

На Олян му отне известно време, докато разбере какво точно вижда, и тогава…

— Опашка пред вратите на Пощата? — учуди се той.

— Да, г-н Ментелик — подтвърди Ветинари с мрачна радост. — За марките, които рекламирахте. Гражданите на Анкх-Морпорк имат инстинкт за, може да се каже, включване във веселбата. Включете се и Вие, г-н Ментелик. Убеден съм, че сте пълен с идеи. Не ме оставяйте да Ви задържам.

Лорд Ветинари се върна зад бюрото и вдигна вестника.

Ето го точно на първата страница, мислеше си Олян, не може да не го е видял…

— Ъъъ… а относно другото нещо… — зазаеква той, не откъсвайки поглед от карикатурата.

— Какво ли може да е това друго нещо? — попита лорд Ветинари.

За момент настъпи мълчание.

— Ъ… нищо, собствено — измънка Олян. — Е, аз тогава да вървя.

— Ще вървите, г-н Началник Пощите. Пощата трябва да върви, нали?

Ветинари се вслуша в затварянето на далечни врати, след което отиде и застана на прозореца, докато не зърна златна фигура, забързана през дворцовия двор.

Дръмнот влезе и прибра съдържанието на кутията за изходящи.

— Отлично, сър — каза той тихо.

— Благодаря Ви, Дръмнот.

— Виждам, че г-н Конскипръж се е споминал, сър.

— Така излиза, Дръмнот.

Тълпата се развълнува, когато Олян прекоси улицата. За свое неизречимо облекчение той видя г-н Спулс, стоящ наблизо с един от сериозните мъже от печатницата му. Спулс забърза насреща му, извади един пакет изпод палтото си и му прошепна:

— Имам, ъ, по няколко хиляди и от двата вида, ъ, изделия. Пенита и двупенсови. Не са най-доброто, на което сме способни, но си помислих, че може да Ви потрябват. Чухме, че щракалките пак са спрели.

— Спасявате ми живота, г-н Спулс. Ако може само да ги внесете вътре. Между другото, по колко ли ще върви една щракограма до Сто Лат?

— Дори и да е съвсем кратичка, струва ми се, ще е най-малкото тридесет пенса — отговори гравьорът.

— Благодаря Ви — каза Олян, отстъпи малко, събра длани на фуния пред устата си и се провикна: — Дами и господа! Пощата ще отвори след пет минути за продажба на марки от едно пени и от два пенса! Освен това ще приемаме поща за Сто Лат! Първата експресна доставка за Сто Лат потегля до час, дами и господа, и ще пристигне още тази сутрин! Цената е десет пенса за стандартен пощенски плик! Повтарям, десет пенса! Кралската поща, дами и господа! Никакви имитации! Благодаря ви!

Тълпата се развълнува и няколко души забързано се отдалечиха.

Олян въведе г-н Спулс в сградата и учтиво затвори вратата пред носа на обществеността. Усети тръпката, която винаги се появяваше, когато играта беше в разгара си. Животът трябва да се състои от моменти като този, реши той. Сърцето му запя, а устата му забълва заповеди.

— Станли!

— Да, г-н Ментелик? — обади се иззад гърба му момчето.

— Тичай до Конюшнята на Хобсън и им кажи, че ми трябва добър бърз кон, разбрано ли е? Нещо с малко живец в кръвта! А не някоя дърта кранта с пиперка в задника, защото аз знам разликата! Айде, бягай! Г-н Грош?

— Дасър! — Грош действително отдаде чест.

— Ще стъкмиш ли някаква маса за гише? До пет минути да сме отворили и да приемаме поща и да продаваме марки! Аз ще взема писмата за Сто Лат, докато щракалките са спрели, а докато ме няма, ти си изпълняващ длъжността началник на пощата! Г-н Спулс!

— Точно до Вас съм, г-н Ментелик. Няма защо да крещите — каза укорително гравьорът.

— Извинявайте, г-н Спулс. Още марки, моля. Ще трябва да взема някои и с мен, в случай че ще има поща за на връщане. Ще можете ли да ги направите? Освен това петпенсовите и еднодоларовите ще ми трябват толкова бързо, колкото е… Добре ли сте, г-н Грош?

Старецът се олюляваше, а устните му се движеха беззвучно.

— Г-н Грош? — повтори Олян.

— Изпълняващ Длъжността Началник на Пощата… — промълви в захлас Грош.

— Именно, г-н Грош.

— Никой Грош досега не е бил Изпълняващ Длъжността Началник на Пощата, никой… — внезапно Грош падна на колене и прегърна краката на Олян. — О, благодаря Ви, сър! Няма да Ви изложа, г-н Ментелик! Можете да разчитате на мен, сър! Ни дъжд ни сняг ни мракът нощен…

— Да, да, благодаря, г-н Изпълняващ длъжността началник на пощата, благодаря ти, достатъчно, благодаря — опита се да се измъкне Олян. — Станете, моля ви се, г-н Грош. Г-н Грош, моля ви!

— А ш’може ли д’ понося окрилената шапка, докато Ви няма, сър? — замоли се Грош. — Толкова много ш’ значи за мен, сър…

— Сигурен съм, че ще значи, г-н Грош, но няма да е днес. Днес шапката отлита за Сто Лат.

Грош се изправи.

— Ама наистина ли шъ сте Вие с пощата, сър?

— Че кой друг? Големите не могат да се движат достатъчно бързо, Станли е… ами той си е Станли, а вие останалите, господа, сте ст… дългогодишни служители — Олян си потърка ръцете. — Без спорове, Изпълняващ длъжността Началник на Пощата! А сега, да продаваме марки!

Вратата беше отворена и тълпата нахлу вътре. Ветинари се оказа прав. Случваше ли се нещо, народът на Анкх-Морпорк искаше да е част от него. Марки за пени потекоха над импровизираното гише. В крайна сметка, разсъждаваха хората, за едно пени получавах нещо струващо пени, нали така? В крайна сметка, дори и да е някаква шега, то си е толкова сигурно, колкото да купуваш пари! А в обратната посока потекоха пликове. Хората направо си пишеха писмата в Пощата. Олян си отбеляза наум като задача за по-нататък: пликове направо със залепени марки и лист хартия сгънат в тях: Комплект за Писмо, Три в Едно, Само добавете мастилото! Това беше важно правило във всяка една игра: винаги гледай на хората да им е удобно да ти дават парите си.

За негова изненада, макар че осъзнаваше, че няма какво да се изненадва, Дръмнот си проби с лакти път през гъчканака, понесъл малък, но тежък кожен пакет, запечатан с тежък восъчен печат с градския герб и монограма V. Беше адресиран до кмета на Сто Лат.

— Държавни работи — обяви той многозначително, докато го подаваше.

— Ще искате ли да купите марки за него? — попита Олян, вземайки го.

— А Вие как мислите, г-н Началник Пощите? — отвърна чиновникът.

— Аз определено мисля, че държавните работи минават безплатно — каза Олян.

— Благодаря Ви, г-н Ментелик. Милорд харесва бързо учещите се.

Други хора с поща за Сто Лат обаче взимаха марки. Мнозина имаха там приятели или бизнес. Олян се огледа. Навсякъде се виждаха пишещи хора, някои опрели хартия на стената. Марките, и еднопенсови и двупенсови, вървяха като топъл хляб. От другата страна на залата големи сортираха безкрайните планини от поща…

Фактически, в известна степен, сградата кипеше от дейност.

„Само д’ го бяхте видели, сър, само д’ го бяхте видели!“

— Ментелик, нал’тъй?

Тези думи го изтръгнаха от съня за люстри и го изправиха срещу набит човек пред него. Паметта му се замисли за момент и го разпозна като собственика на Конюшните на Хобсън — Коне под наем, едновременно най-прочутото и най-прословутото заведение от този вид в града. Вероятно не беше онзи развъдник на престъпност, за какъвто го представяше народната мълва, но все пак в това огромно предприятие изглежда често можеха да се видят мъже с вид на отрепки без някакво видимо занятие, освен да се размотават наоколо и да гледат накриво хората. Освен това всеки знаеше, че при него работи и Игор, което ама разбира се си беше напълно оправдано, като се имат предвид високите ветеринарни разноски, но се разправяха едни неща…[52]

— А, здравейте, г-н Хобсън, — поздрави Олян.

— ’Ма вие май си мислите, че аз съм да’ал изтощени коне, гос’ине, а? — процеди Уили Хобсън. Усмивката му не беше точно приятелска. Зад гърба му се виждаше един изнервен Станли. Хобсън беше едър и набит, но не беше точно дебел. Сигурно ако се остриже някой мечок, и той ще изглежда така.

— Е, случвало ми се е да яздя някои, които… — започна Олян, но Хобсън вдигна ръка.

— Живец сте искали, нал’тъй? — продължаваше Хобсън. Усмивката му се разшири. — Е, аз винаги съм да’ал на клиента, к’вото аз поискам, знаете, нал’тъй? Затуй ви докарах Борис.

— Нима? — рече Олян. — А той до Сто Лат ще ме докара ли?

— О, най-малкото дотам, сър — каза Хобсън. — Добър ездач сме, а?

— Като стане дума за напускане на града на кон, г-н Хобсън, няма по-бърз от мен.

— Хубаво, сър, мноого хубаво — продума провлачено Хобсън, все едно внимателно подмамваше плячката да влезе в капана. — Е, Борис има някои недостатъци, ма кат’ гледам, опитен ездач кат’ вас, сър, все ще се опра’и. Е, готови ли сме? Право отвънка е. Един мой човек го държи.

Оказа се, че в действителност не един, а четирима мъже държаха в цяла мрежа от въжета огромен черен жребец, мятащ се, дърпащ се, хвърлящ къчове и опитващ се да хапе. Пети мъж беше проснат на земята. Борис беше наистина трепач.

— Както казах, сър, той си има свойте недостатъци, ама никой нема да го нарече… чакайте, как беше… а, да, дърта кранта с пиперка в задника. Още ли ще желаем кон с живец, а? — А усмивката на Хобсън добави: „Аз на такива надути копелдаци, дето се опитват да се занасят с мене, вижте сега какво им правя. Я да те видим, как ще го яздиш това, господин познавачо!“

Олян погледна Борис, опитващ се да стъпче падналия човек, после погледна насъбралите се зяпачи. Проклетият му златен костюм! Щом като си Олян фон Ментелик, в този случай можеш да сториш само едно нещо, и това е да вдигнеш залозите.

— Махнете му седлото — разпореди се той.

— Каакво? — втрещи се Хобсън.

— Махнете му седлото, г-н Хобсън — повтори твърдо Олян. — Тази чанта е доста тежка, тъй че трябва да го пооблекчим малко.

Усмивката на Хобсън си остана, но самото му лице се опита да се разграничи от нея:

— Май не искате повече дечица, нал’тъй?

— Просто ми намерете някое одеяло и опас, г-н Хобсън.

Сега вече усмивката на Хобсън окончателно се стопи. Това вече твърде много приличаше на убийство.

— Нема ли да премислите, сър? — каза той. — Че миналата година Борис откъсна няколко пръста на един тип. А освен че е хаплив, той е също и доста блъсклив, прегазлив и претреплив. Обладан е от демони, факт.

— А ще препуска ли?

— Не ще препуска, а направо ще префучава, сър. Роден дявол е нашият — отвърна Хобсън. — И без лост няма да го накараш да завие. Вижте, сър, евала ви за играта дотук, ’ма имам още много други…

Хобсън трепна, когато Олян му приложи специалната си усмивка и го прекъсна:

— Вие го избрахте, г-н Хобсън. А аз ще го яздя. Ще съм Ви благодарен, ако кажете на тези господа да ми го насочат към Широкия път[53], докато приключа с една две служебни работи.

Олян влезе в сградата, качи се бегом по стълбите до кабинета си, затръшна вратата зад себе си, натъпка носната си кърпа в устата си и за няколко секунди похлипа, докато не се почувства по-добре. Вярно че някой друг път му се беше случвало да язди на гол гръб, когато нещата ставаха твърде напечени, но в очите на Борис се виждаше истински бяс.

Но пък измъкнеше ли се сега по тарлъци, щеше да си остане… просто един глупак с лъскав костюм. Трябваше да им дадеш шоу, зрелище, нещо, което да запомнят. Всичко, което се искаше от него, беше да се задържи на коня, докато не излезе от града, а после да си подбере някой подходящ храст и да скочи. Точно така, това ще да е. И после ще се дотътри в Сто Лат с няколко часа закъснение, но стискащ здраво пощата, след като я е защитавал доблестно от разбойници. И ще му повярват, защото ще звучи както трябва… защото хората искаха да вярват на такива неща, защото ще е добра история, защото ако го накараш да искри достатъчно добре, стъклото ще прилича на диамант повече от самия диамант.

Посрещнаха го с радостни възгласи, когато отново се появи на стълбите. Слънцето като по поръчка реши да изгрее от мъглите и да проблесне по крилете му. Борис сега изглеждаше видимо кротък и си дъвчеше юздечката. Олян не се остави това да го излъже: ако кон като Борис е притихнал, значи замисля нещо.

— Г-н Помпа, ще сте ми нужен за малко поддръжка — каза той, премятайки чантата през рамо.

— Да, Г-н Меентелиг — отвърна големът.

— Г-н Ментелик!

Олян се озърна и видя Захариса Крипслок бързаща към него с бележник в ръка.

— Винаги е удоволствие да те видя, Захариса — поздрави я Олян, — но точно сега съм малко зает…

— Знаете ли, че Голямата Магистрална пак е спряла? — прекъсна го тя.

— Да, имаше го във вестника. А сега ще трябва да…

— Значи отправяте предизвикателство на семафорната компания? — моливът й щръкна в готовност над бележника й.

— Просто доставям пощата, г-це Крипслок, точно както Ви казах, че ще правя — отвърна Олян с твърд, мъжествен глас.

— Но не е ли малко странно човек на кон да е по-надежден от…

— Моля Ви, г-це Крипслок! Ние сме Пощенската Служба! — възкликна Олян с най-добрия си благороден тон. — Ние не изпадаме в дребнаво съперничество. С прискърбие научихме, че колегите ни от семафорната компания изпитват временни затруднения с машинарията си, напълно симпатизираме на тежкото им положение и ако биха желали да им помогнем с някои от техните съобщения, ние разбира се ще се радваме да им продадем малко марки. Които скоро ще са налични на стойностите едно пени, два пенса, пет пенса, десет пенса и един долар, тук във вашата Поща, предварително намазани с лепило. Което между другото възнамеряваме впоследствие да пуснем с аромати на акация, портокал, канела и банан, но не и ягодов, защото не обичам ягоди.

Видя я как се усмихва, докато записва това. После тя попита:

— Правилно ли Ви чух? Действително ли предлагате да пренасяте щракограми?

— Точно така. Транзитните щракограми ще може да бъдат пуснати по Голямата Магистрална в Сто Лат. Услужливост е второто ни име.

— Сигурни ли сте, че не е „наглост“? — вметна Захариса и тълпата се разсмя.

— Нещо не Ви разбирам — каза Олян. — А сега, ако сте…

— Пак вземате на подбив щраксаджиите, нали? — поясни журналистката.

— А, това трябва да е някакъв журналистически термин — отвърна Олян. — Аз никога не съм притежавал подбив, а дори и да имах, откъде да знам как да взема някого на него. А сега, моля да ме извините, имам да доставям поща, а трябва да потегля преди Борис да е изял някого. Пак.

— Може ли да Ви задам един последен въпрос? Ще бъде ли душата Ви неправедно ощетена, ако Ото Ви снима как потегляте?

— Предполагам, че няма как да Ви спра, стига лицето ми да не е много отчетливо. — Олян стъпи на събраните на стъпенка глинени длани на г-н Помпа. — Жрецът, знаете ли, много държи на това.

— Да, очаквах, че „жрецът“ ще държи — г-ца Крипслок се погрижи кавичките да зазвънтят от ирония. — Да не говорим, че видът на това създание предполага, че това може и да е последният ни шанс. Той изглежда като смърт на четири крака, г-н Ментелик.

Тълпата се смълча, докато Олян възсядаше коня. Борис само леко поизмести теглото си.

„Да погледнем на това под ето такъв ъгъл“ — каза си наум Олян. — „Какво имаш за губене? Живота ли? Вече си обесен. Караш я на ангелско време. И адски впечатляваш всичко живо. Защо ти купуват марките? Защото им правиш шоу…“

— Само кажете, шефе — обади се един от хората на Хобсън, потейки се на края на едно от въжетата. — Пуснем ли го, изчезваме от тук!

— Чакайте малко… — спря ги Олян.

Беше зърнал зад тълпата една фигура. Облечена беше в прилепваща сива рокля и, докато я гледаше, пусна към небето нервозно обраче дим, изгледа го и сви рамене.

— Ще вечеряме ли днес, г-це Миличкова? — извика той.

Хората заобръщаха глави. Разнесоха се вълни от смях и няколко окуражителни подвиквания. За момент тя му метна един поглед, който би трябвало да очертае сянката му върху димящите останки на отсрещната стена, след което рязко кимна.

Кой знае, може пък отдолу да има праскови…

— Пускайте го, момчета! — викна Олян, а на сърцето му му порастнаха криле.

Мъжете отскочиха. За миг светът притихна, след което Борис направо от кротост избухна в бесен танц на задни крака, барабанейки със задните си копита по паважа и порейки въздуха с предните.

— Забелешително! Задръш така!

Светът потъна в бяла светлина. Борис пощуря.

Глава Седма А[54]

Бърза поща

Природата на коня Борис — Зловеща кула — Г-н Ментелик се разхлажда — Жената с кифли на ушите си — Поканата приета — Кутията на г-н Робинсън — Тайнствен непознат

Хобсън беше пробвал Борис като състезателен кон, в което той щеше да бъде много добър, ако не беше несломимият му навик да се нахвърля срещу коня до него точно преди старта, или пък да прескача парапетите при първия завой. Олян хвана шапката с едната си ръка, напъха краката си в опаса и увисна на поводите, докато целия Широк Път мина покрай него наведнъж, хора и каруци се размазаха на петна, а очните му ябълки се притиснаха в черепа му.

Напряко на улицата имаше някаква кола, но Борис нямаше управление. Мощните му мускули се издуха и за един продължителен, бавен, тих момент, той се зарея над каруцата. Копитата му се хлъзнаха по паветата отсреща сред вихър от искри, когато той най-сетне се приземи, но той бързо се окопити и ускори.

Обичайната тълпа край Попосочната Порта се пръсна и ето че пред тях се ширнаха и изпълниха хоризонта равнините. Които сториха нещо на болния конски мозък на Борис. Всичкото това пространство, чистичко и равничко, само тук-таме с малко на брой лесно прескочими препятствия като например дървета… Той намери още мускулни сили и пак ускори, а храсти, дървета и каруци полетяха насреща му.

Олян проклинаше перченето си, заради което накара хората да свалят седлото. Всички части на тялото му задружно го мразеха. Е, в интерес на истината Борис, като се вдигнеше ананасът, не беше чак толкова лош за яздене. Копитата му отбиваха стегнат ритъм — естествен равномерен раван[55], а горящите му очи се бяха впили в синевата. Омразата му към всичко живо и неживо за момент беше заместена от чистата наслада от пространството. Хобсън беше прав, този кон не можеше да го отклониш от курса му и с ковашки чук, но поне беше насочен в правилната посока, а именно надалеч от конюшнята му. Желанието на Борис не беше да прекарва цели дни в избиване на тухли от стената, докато чака поредния наперен идиот, когото да хвърли. Желанието му беше да схруска хоризонта. Той искаше да препуска.

Олян внимателно свали шапката си и я хвана със зъби. Не смееше дори да си представи, какво щеше да стане ако я изгубеше, тя просто трябваше да е на главата му, когато пристигнеше. Беше много важно. Беше въпрос на стил.

Едната от кулите на Голямата Магистрална изникна отпред, леко вляво. В двайсетмилния промежутък между Анкх-Морпорк и Сто Лат имаше не една, а две кули, защото те поемаха почти целия трафик за континента. След Сто Лат Магистралната се разклоняваше, тук обаче, примигвайки високо над земята, течаха думите на света, тоест би трябвало да текат. Сега обаче кепенците бяха замлъкнали. Като наближи, Олян видя мъже, работещи високо горе на откритата дървена кула. Доколкото можеше да види, беше се счупила цяла секция.

Ха! Чао, нещастници! Ще има да си я поправяте! Може пък да си струва да опита една презнощна доставка за Псевдополис. Ще трябва да си поговори с кочияшите. Те надали са плащали каквото и да е на Пощата за проклетите си коли. А и да поправеха щракалките навреме, нямаше да има значение, защото Пощата щеше да се е опитала. Защото щраксовата компания беше едрия гадняр, както си уволняваше хора и вдигаше таксите си до небето и искаше купища пари за лоши услуги. Пощенската Служба пък беше момчето, дето все го тъпчат, да, но това момче винаги е в позиция да набара нещо меко.

Той грижливо придърпа повечко от одеялото под себе си. Различни негови органи бяха изтръпнали.

Облаците пушилка на Анкх-Морпорк останаха далече отзад. Сто Лат вече се виждаше между ушите на Борис с корона от по-малка пушилка. Кулата беше изчезнала зад кърмата и Олян вече можеше да види следващата. Беше минал повече от една трета от пътя само за двадесет минути, а Борис все така изяждаше разстоянието.

Някъде на половината път между двата града имаше стара каменна кула, единствената останала постройка от куп руини насред шубраците. Беше висока почти колкото щракалкова кула и Олян се зачуди, защо ли просто не са я използвали нея. Сигурно е излязла твърде разнебитена, за да издържи някоя буря под тежестта на всичките му кепенци, реши той. Мястото изглеждаше мрачно, обрасла пустош посред безкрайните нивя.

Ако Олян имаше шпори, в този момент щеше да пришпори Борис, и сигурно щеше да бъде хвърлен и стъпкан, че и изяден жив заради изпитаното неудобство[56]. Вместо това обаче той си остана плътно прилепнал към гърба на коня и се стараеше да не мисли какво причинява това на бъбреците му.

Мина някое време. Подминаха и втората кула и Борис мина в галоп. Сто Лат вече се виждаше ясно, Олян можеше да различи градските стени и зъберите на замъка.

Трябваше да скочи, нямаше къде да се ходи. Докато стените растяха пред него, той премисли десетина сценария за тази задача, но почти всичките включваха копи сено, а единственият, който не включваше, беше сценарият, в който Олян си счупваше врата.

Борис обаче дори не си и помисли да свие настрани. Той беше на пътя, който беше прав и минаваше право през портите и Борис това го уреждаше. Освен това нещо му се беше допило. Градските улици бяха гъчкани с неща, които не можеха да се прескочат, нито да се стъпчат, но там имаше корито за водопой. Само крайчеца на вниманието му смътно забеляза, че нещо се свлече от гърба му.

Сто Лат не беше голям град. Някога Олян беше прекарал в него една щастлива седмица, пробута няколко фалшиви чека, на два пъти изигра номера с Изпадналия В Крайна Нужда Наследник и на заминаване продаде един пръстен със стъкълце, не толкова заради парите, колкото поради нестихващото си възхищение от хорските непочтеност и лапнишаранство.

Той изкуцука, наблюдаван от тълпата, нагоре по стъпалата на Градския съвет. Отвори с трясък вратата и стовари торбата с пощата пред първия видян от него чиновник.

— Поща от Анкх-Морпорк — изхриптя той. — Потеглила в девет, така че е прясна, окей?

— Ама нали току-що стана десет без петнадесет? Каква поща?

Олян се опита да не се ядосва. И без това се беше вкиснал достатъчно.

— Виждаш ли тази шапка? — посочи той. — Виждаш ли я? Това значи, че съм Генералният Началник Пощите на Анкх-Морпорк! Това тук е вашата поща! Аз след един час се връщам, ясно ли е? Ако искате ваша поща да стигне големия град до два следобяд… опа, по-точно три следобяд… пъхате я в тази чанта. Това тук — той размаха пред носа на младежа лист марки — пък са марки! Червените са по два пенса, черните са по пени. Едно писмо струва десет… ох… единадесет пенса, схващате ли? Вие продавате марките, давате ми парите, пак вие облизвате марките и ги лепите върху писмата! Експресната доставка гарантирана! За един час време ви назначавам Изпълняващ длъжността началник на пощата. Отсреща има един хан. Аз отивам да потърся баня. Искам студена баня. Наистина студена. Имате ли си ледница? Толкова студена. Чакайте, по-студена. Оооох, по-студена. И още нещо за пиене и някой сандвич, а между другото отвън има един голям вран кон. Ако вашите хора успеят да го хванат, моля ви, сложете му седло и възглавничка и го обърнете някак да е с муцуната към Анкх-Морпорк. Изпълнявайте!

Банята беше едно корито до бедрата, но поне в града имаше ледница. Олян седеше и блаженстваше сред плуващия във водата лед, сръбваше си бренди и слушаше суматохата отвън. След някое време на вратата се почука и мъжки глас се осведоми:

— В приличен вид ли сте, г-н началник пощите?

— В напълно приличен, но не съм облечен — отговори Олян, протегна се към пода, взе крилатата шапка и си я сложи. — Влезте.

Кметът на Сто Лат беше нисичък, мязащ на пиле човек, който или беше станал кмет съвсем наскоро и непосредствено след някой едър дебелак или си мислеше, че роба с поли, влачещи се на повече от метър след него и верига, провиснала до кръста му, са писъкът на модата за висши длъжностни лица тази година.

— Ъ… Джо Камилски, сър — представи се той нервно. — Аз съм кметът тъдява…

— Нима? Приятно ми е да се запознаем, Джо — вдигна чашата си към него Олян. — Извинявай, че не ставам да те посрещна.

— Конят Ви, ъ, той избяга след като изрита трима души, съжалявам много.

— Нима? Обикновено не прави така — каза Олян.

— Не се безпокойте, сър, ще го хванем, а и без друго можем да Ви предоставим кон за навръщане. Няма да е толкова бърз обаче, струва ми се.

— Майко мила — Олян се намести посред плуващия лед. — Срамота.

— О, аз знам всичко за Вас, г-н Ментелик — подмигна му заговорнически кметът. — В пощата имаше няколко копия от „Вестника“! Човек, изпълнен с копнеж да действа, ето какъв сте! Човек пълен с хъс, ето какъв сте! Човек точно по мой вкус, ето какъв сте! Готови сте да щурмувате небесата, точно така! Видите ли цел, ще пукнете, ама няма да я изпуснете, ето какъв сте! И аз също правя бизнес така! Пробивен човек сте Вие, точно като мен! Бих искал да дадете пет, сър!

— Какво? Колко? — Олян неловко се размърда във внезапно станалото хладко корито. — О! — той стисна протегнатата му ръка — Какъв е вашият бизнес, г-н Камилски?

— Правя слънчобрани — каза кметът. — И беше крайно време някой да обясни на щракалковата компания кое как е! До преди няколко месеца всичко беше наред — тоест цената ни излизаше през носа, но поне нещата стигаха където ги пратиш с бързината на стрела, сега обаче постоянно се трошат и се поправят, обаче, представете си, те ни дерат още повече! И никога не ти казват колко ще трябва да чакаш, винаги е „след малко“. И винаги ми „съжаляват за неудобството“, това даже си го написаха на табела пред вратата на офиса им! Топло и човечно като метнат нож, точно както го казахте Вие. Така че я познайте какво направихме ние? Отидохме до градската щракалкова кула и си поговорихме сериозно с младия Дейви, който е свестен момък, и той ни върна всичките презнощни щракограми за големия град, дето така и не ги изпратиха. Как Ви се струва това, а?

— Той няма ли да си изпати?

— А, той каза, че и без друго щял да напуска. Никой от тях не му харесва как управляват компанията напоследък. Същински ад, казват. И на всичките им сложихме марки, както казахте Вие. Е, добре, ще Ви оставя да се облечете, г-н Ментелик. Конят Ви е готов. — Той се спря на вратата. — А, и още само една дреболия, сър, относно тея марки…

— Проблем ли има, г-н Камилски?

— Не точно, сър. Нищо не бих искал да кажа срещу лорд Ветинари, сър, нито против Анкх-Морпорк — каза човекът, живеещ само на двадесет мили от населението на горд и докачлив град, — но, ъ, някак си не изглежда редно да лижем… добре де, да лижем Анкх-Морпоркски марки. Не можете ли да отпечатате и наши? Имаме си кралица, хубаво момиче. Добре ще изглежда на марка.[57] Ние, знаете ли, сме значителен град!

— Ще видя, какво може да се направи, г-н Камилски. Да я имате на картинка?

Всички ще поискат свои марки, мислеше си той докато се обличаше. Да си имаш собствени марки ще е като да имаш свое знаме и свой герб. Голяма работа, накратко. И се обзалагам, че ще може да спретна една сделчица с моя приятел г-н Спулс, о да. Няма значение, че си нямаш собствена пощенска служба, трябва да си имаш свои марки…

Ентусиазирана тълпа го изпрати до коня, който макар и да не беше Борис, даде най-доброто от себе си, а освен това изглежда знаеше за какво служат поводите. Олян прие с благодарност възглавничката на седлото. Това добави още блясък на стъклото: „толкова бясно е яздил, че има нужда от възглавничка!“

Тръгна си с пълна чанта поща. Колкото и да е странно, и този път хората купуваха марки просто за да си ги имат. „Вестникът“ беше стигнал до тях. Хората знаеха, че се е появила някаква новост и искаха да бъдат част от нея.

Докато препускаше в лек галоп през полето обаче, възбудата му поизстина. На работа при него бяха Станли, тайфа бодри духом, но не чак толкова телом старци и няколко голема. Няма да може да издържи на това темпо. Там е работата обаче, че вече беше пуснал искрата. Вече беше казал на хората какво възнамерява и те взеха че повярваха, че той го може. Всеки можеше да предприеме тази езда. Никой обаче не го беше сторил. Всички седяха и чакаха да бъдат оправени щракалките.

Той караше яваш-яваш по пътя, само поускори малко, докато минаваше край кулата в ремонт. Тя все още си беше в ремонт, но сега около нея и високо горе върху нея можеше да се видят много повече хора. Определено изглеждаше, че ремонтните работи са тръгнали значително по-бързо. Докато ги гледаше, със сигурност видя как един пада от кулата. Обаче вероятно не беше добра идея да иде да види с какво може да помогне, не и ако искаше и занапред да си има всичките зъби. Освен това ставаше дума за дълго-дълго падане отвисоко чак до лехите със зеле, което удачно съчетаваше смъртта и погребението.

Още веднъж ускори, когато наближи града. Някак си не беше уместно да се качи в тръс по стъпалата на Пощата. Опашката — все още опашка — го посрещна с ликуване, когато се качи по тях в галоп.

Г-н Грош изтича навън да го посрещне, доколкото изобщо един рак можеше да тича.

— Можете ли да направите още една доставка за Сто Лат, сър? — извика той още от вратата — Вече имам пълна торба! А не спират д’ ме питат, кога ш’ карате поща до Псевдополис и Куирм! Ей тук има едно и до Ланкър!

— Какво? Дотам има петстотин проклети мили, бе човек! — Олян скочи от коня, макар поради състоянието на краката му беше по-право да се каже — стовари се от коня.

— Докат’ Ви нямаше, тук н’право закипя — говореше му Грош, докато му помагаше да се изправи. — О да, точно тъй! Не ни стигнаха хората! Да ам’ дойдоха също и т’кива дето искат работа, да сър, след кат’ излезе вестника! Хора от стари пощенски родове, също кат’ мен, сър! Че дори още някои стари служители се върнаха от пенсия! Та си позволих аз д’ ги приема на пробен срок, на основание понеже бях по него време Изпълняващ Длъжността Началник на Пощата. Надявам се, че няма да придирате, а сър? А г-н Спулс прави още марки! Вече на два пъти пращах Станли за още. И чух аз, че ранните образци петпенсови и доларови ш’ станат за довечера! Ех че времена, а, сър?

— Ъ… да — измънка Олян. Внезапно целият свят се беше превърнал в един вид Борис — препускащ лудо, склонен да хапе и невъзможен за управление. Единственият начин да не бъдеш помлян от копитата му беше да се задържиш на върха.

В главната зала бяха разпънати допълнителни импровизирани маси. И около всичките се блъскаха по много хора.

— Продаваме им пликове и хартия — съобщи Грош. — Мастилото е безплатен гратис.

— Ти ли се сети за това? — почуди се Олян.

— Не, още навремето правихме тъй — отвърна Грош. — Г-ца Маккалариат взе доста евтина хартия от Спулс.

— Г-ца Маккалариат? Коя е тази г-ца Маккалариат?

— Много стар пощенски род, сър — Грош като че ли малко се поизнерви. — Тя реши да работи за Вас.

— Моля? — тросна се Олян. — Тя била решила да работи за мен?

— Ами сър, нал’ знаете как е с хората от Пощата — започна Грош. — Нали не искаме да…

— Вие ли сте били началникът? — разнесе се зад гърба му един смразяващ глас.

Гласът проникна в главата му, разрови спомените му, претараши страховете му, откри подходящите ръчки, настани се до тях и ги дръпна. В случая с Олян той извади от дълбините на съзнанието му фрау Шамберс. На втората година от учебното си поприще човек биваше низвергнат от топлата, миришеща на боички, пластилин и недооформени хигиенни навици детска градина на фрау Тисел и се озоваваше на студените миришещи на Образование чинове под властта на фрау Шамберс. Беше също толкова лошо, като да те родят, с допълнителния недостатък, че майка ти я нямаше там.

Олян се обърна автоматично кръгом и сведе поглед. Да, ето ги практичните обувки, дебелите черни, леко мъхести чорапи, раздърпаната плетена жинетка, ох, да, жилетката… фрау Шамберс пълнеше ръкавите си с носни кърпички, ох, пфу… и още очилата и изражението като ранна слана. И косата й беше завита на плитки и навързана от двете страни на главата и в онези дискове, наричани у дома в Юбервалд „охлюви“, но тук в Анкх-Морпорк, приличаше само на жена с рунтави кифли с пудра захар залепени за двете й уши.

— Вижте сега, г-це Маккалариат — каза твърдо той. — Аз съм началникът на пощата и аз командвам тук и нямам намерение да се стряскам от мръщенето на някаква служителка на гише само защото предците й са работили тук. Не ме е страх от Вашите издути обувки, г-це Маккалариат, и се смея безгрижно в лицето на ледения Ви поглед. Пу, пу, пу! Вече съм възрастен човек, фрау Шамберс, и няма пък да треперя от острия Ви глас и безупречно ще си контролирам мехура, колкото и лошо да ме гледате, о да, сериозно говоря! Защото аз съм Началникът на Пощите и мойта дума тук е закон!

Тези думи произнесе мозъкът му. За съжаление задачата за предаването им до устата му се падна на разтреперания му гръбнак, така че когато стигнаха до устните му, те се бяха трансформирали в жалкия писък:

— Ъ, да!

— Господин Ментелик, имам към Вас един въпрос: Не че имам нещо против тях, но тези големи, които Вие държите на пощенска служба, господа ли се явяват или дами?

Това беше достатъчно неочаквано, че да го върне с плонж към нещо като реалност.

— Какво? — сащиса се той. — Откъде да знам? Каква е разликата? Малко повече глина… малко по-малко глина? Защо?

Г-ца Маккалариат скръсти ръце пред гърдите си, което накара и Олян и Грош да заотстъпват смутено.

— Надявам се, че не се опитвате да ми се подигравате, г-н Ментелик? — отправи запитването си тя.

— Какво? Да Ви се подигравам? Аз никога не се подигравам! — Олян се опита да се вземе в ръце. Каквото и да се случеше оттук нататък, той нямаше да допусне да бъде сгащен в някой ъгъл — Не се подигравам, г-це Маккалариат, нямам подиграваческо минало и дори и да бях склонен да се подигравам, г-це Маккалариат, изобщо нямаше да ми хрумне да се подигравам с Вас. Какъв е проблемът?

— Един от тях беше в дамската… стая за уединение, г-н Ментелик — съобщи г-ца Маккалариат.

— И какво е търсил там? Имам предвид, след като не ядат, значи…

— Очевидно я почистваше. — Някак си г-ца Маккалариат беше съумяла да намекне с това, че храни мрачни подозрения по въпроса. — Обаче чух да го споменават като „господин“.

— Добре де, те непрекъснато си намират работа, защото не обичат да спират да работят — каза Олян. — Предпочитаме да прилагаме в случая с тях формата на учтивост „господин“, защото „това“ изглежда нередно, а има някои хора, да, точно така, някои хора, за които думата „госпожица“ не е подходяща, г-це Маккалариат.

— Това е въпрос на принцип, г-н Ментелик — заяви непреклонно тя. — Никой, наричан „господин“, не е редно да пристъпва в Дамската. Такива неща могат да доведат само до шушу-мушу. Това аз няма да го търпя, г-н Ментелик.

Олян я изгледа. После вдигна очи към г-н Помпа, който винаги беше наблизо.

— Г-н Помпа, има ли някаква причина, поради която един от големите да не може да приеме ново име? — попита той. — В интерес на предотвратяването на шушу-мушу?

— Не, Г-н Меентелиг — избоботи големът.

Олян отново се обърна към г-ца Маккалариат:

— „Гладис“ ще свърши ли работа[58], г-це Маккалариат?

— Гладис ще е задоволително, г-н Ментелик — в гласа на г-ца Маккалариат прозвуча повече от намек за триумф. — Тя, разбира се, ще трябва да е прилично облечена.

— Облечена ли? — каза измъчено Олян. — Но големите не се… те не са… те нямат… — той трепна под погледа й и се предаде. — Да, г-це Маккалариат. Нещо карирано, предполагам, г-н Помпа?

— Ще Го Уредя, Г-н Началник Пощите — каза големът.

— Така добре ли ще е, г-це Маккалариат? — попита смирено Олян.

— Към настоящия момент — г-ца Маккалариат като че ли съжаляваше, че понастоящем няма от какво повече да се оплаче. — Г-н Грош е запознат с подробностите по изискванията ми, г-н Началник Пощата. А сега ще се завърна към подобаващото изпълнение на задълженията ми, в противен случай пак ще се опитат да крадат писалки. Човек трябва да ги следи зорко, знаете ли?

— Добра жена е тя — отбеляза Грош, докато тя се отдалечаваше. — Г-ца Маккалариат от пето поколение. Запазват си те моминското име по проф’сионални причини, р’збира се.

— Нима се женят?

Откъм гъчканицата около импровизираното гише се разнесе пронзителната заповед:

— На секундата да върнете тая писалка! Да не мислите че съм направена от писалки?

— Дасър — рапортува Грош.

— Отхапват ли главите на съпрузите си след брачната нощ? — зачуди се Олян.

— Не бих могъл д’ знам за т’ва, сър — изчерви се Грош.

— Но тя си има дори и малко мустак!

— За всекиго има по нещо в тоя чуден свят, сър.

— И, казваш, и други хора си търсят работа при нас?

Грош грейна:

— Точно тъй, сър. Поради онуй във вестника, сър.

— Имаш предвид онова от сутринта ли?

— Пред’плагам, че и то помогна, сър — каза Грош. — Но ако питате мен, то е поради обедното издание.

— Какво обедно издание?

— Цялата първа страница е все за нас! — изпъчи се гордо Грош. — Оставих Ви едно копие на бюрото Ви горе…

Олян пъхна чантата от Сто Лат в ръцете му:

— Поемаш това… за сортиране. Ако се е събрала достатъчно поща за нова доставка, намираш някой хлапак, дето си умира за работа, качваш го на кон и го пращаш да я закара. Няма нужда от бързане; ще го наречем презнощна доставка. Кажи му да се види с кмета и да се върне сутринта с новата поща.

— Тъй вярно, сър — каза Грош. — Ш’можеме д’ изкараме презнощни и до Куирм и Псевдополис, ако намерим начин д’ сменяме конете, както правят пощенските карети…

— Я чакай… що пък пощенските карети да не могат да го поемат? — сети се Олян. — Демоните да го вземат, ами че те все още се наричат пощенски карети, нали така? Знаем, че взимат поръчки от всекиго, без много думи. Е, сега обаче Пощата се върна в бизнеса. Те ще ни карат пощата. Иди и намери който им е главен и му кажи това!

— Дасър — светна лицето на Грош. — Мислили ли сте вече как ш’ пращаме поща до луната, а, сър?

— Всяко нещо с времето си, г-н Грош!

— Т’ва не Ви приляга, сър — контрира бодро Грош. — Вашият стил е по-скоро всичко наведнъж, сър!

„Щеше ми се да не беше така“, мислеше си Олян, докато се мъкнеше нагоре по стълбите. Но се налагаше да се движиш бързо. Той винаги се беше движил бързо. Целият му живот беше в движение. Бързай, защото никога не знаеш, какво е тръгнало по дирите ти…

Той застина посред стълбището.

Не и г-н Помпа!

Големът не беше излязъл от Пощенската Палата! Не се беше опитал да го догони! Дали е било защото той беше излязъл по пощенска работа? За колко ли време можеше да излезе той по пощенска работа? Дали ще може, примерно, да се изкара умрял? Със стария номер с купчината дрехи на морския бряг? Струваше си да се има едно на ум. Как ли работи всъщност умът на един голем? Трябваше да попита г-ца…

Леле, да, г-ца Миличкова! Толкова се беше увлякъл, че я беше поканил на вечеря! Сега това можеше да е проблематично, доколкото по-голяма част от тялото под кръста му беше пламнала и то предимно не по г-ца Миличкова. Е, добре де, помисли си той, докато влизаше в кабинета си, може пък да можеше да намери ресторант с наистина меки столове…

ПО-БЪРЗИ ОТ „СКОРОСТТА НА СВЕТЛИНАТА“

„Старомодната“ Поща Бие Щракалките

Началникът Пощите доставя, казва: Няма подбив

Изумителни сцени в Пощенската Служба

Заглавията закрещяха насреща му още откакто зърна вестника. Той замалко не изкрещя в отговор. Разбира се, че беше казал всичко това. Само че го беше казал на невинно усмихващото се личице на госпожица Захариса Крипслок, а не на целия свят! Тя обаче да вземе да запише всичко най-правдиво и изведнъж… на̀ ти това.

Олян никога досега не се беше вълнувал от вестници. Той беше човек на изкуството. Не го интересуваха големи схеми. Сядаш и омотваш човека пред теб, гледайки го честно в очите.

Снимката обаче беше добра, това трябваше да се признае. Конят, изправил се на задни крака, крилатата шапка и отгоре на всичко — леко замазване от скоростта. Беше впечатляващо.

Той малко се поотпусна. В края на краищата службата работеше. Хората пускаха писма. Доставена беше поща. Вярно, че до голяма степен това беше, защото щракалките в момента не работеха както трябва, но може би с времето хората щяха да осъзнаят, че писмото до сестра ти в Сто Лат няма защо да струва тридесет пенса, за да стигне евентуално начаса, а може да струва само пет пенса и да стигне на следващия ден.

Станли почука на вратата и я отвори.

— Чаша чай, г-н Ментелик? — каза той. — И кифла, сър.

— Ти си ангел в тежка дегизировка, Станли — Олян се облегна внимателно и потрепна.

— Да, благодаря Ви, сър — отвърна сериозно Станли. — Имам някои съобщения за Вас, сър.

— Благодаря, Станли — каза Олян.

Настана продължителна пауза, докато той не си спомни, че говори със Станли и добави:

— Моля те, кажи ми ги, Станли.

— Ъ… големската жена дойде и каза… — Станли затвори очи. — „Кажи на Светкавичния, че сутринта ще има още осем голема, а ако не е твърде зает да твори чудеса, ще приема поканата му за вечеря в осем в «Le Foie Heureux», а ще се срещнем в седем в «Кърпения барабан».“

— „Щастливото дробче“ ли? Сигурен ли си? — Но разбира се че щеше да си е точно така. Та това нали беше Станли. — Ха, че там дори и супата е по петнадесет долара! И се налага да чакаш три седмици да благоволят да ти приемат резервацията! А по това време ти претеглят кесията! Тя какво си мисли че…

И погледът му падна на „кутията на г-н Робинсън“, седяща си най-невинно в ъгъла на кабинета. Г-ца Миличкова му харесваше. Повечето хора бяха… ами достъпни. Рано или късно човек все им напипваше задвижващите ги пружини. Дори и г-ца Маккалариат трябваше да си ги има все някъде, макар че мисълта за това беше плашеща. Прелест-Хубавинка обаче отвръщаше на удара, а за по-сигурно отвръщаше още преди да бъде нападната. Тя беше предизвикателство и следователно беше зашеметяваща. Беше толкова цинична, толкова докачлива, толкова бодлива. И му се струваше, че тя го разчита много по-добре, отколкото той нея. Откъдето и да го погледнеш, тя беше извънредно интригуваща. А не биваше да се забравя също, че изглеждаше добре в строго скроена рокля.

— О-кей. Благодаря ти, Станли — каза той накрая. — Нещо друго?

Момчето остави на бюрото един лист леко влажни сиво-зелени марки.

— Първите еднодоларови марки, сър! — обяви той.

— Честна дума, г-н Спулс е свършил страхотна работа — възхити се на стотиците малки зелени рисунки на университетската Кула на Занаята Олян. — Та те дори изглеждат струващи долар!

— Да, сър. Надали ще се забележи малкото човече, скачащо от върха, — каза Станли.

Олян издърпа листа от ръцете на момчето:

— Какво? Къде?

— Ще Ви трябва лупа, сър. И е само на някои от тях. На други той е във водата. Г-н Спулс много съжалява, сър. Казва, че може би било някакъв вид индуцирана магия. Нали знаете, дори и като е на картинка, една магьосническа кула може да е вълшебна? И на някои от друите има малки дефекти. Печатането не стана както трябва на едни от еднопенсовите и лорд Ветинари излезе със сива коса, сър. Някои пък са без лепило, но тук всичко е наред, защото някои хора ги искат така.

— Защо?

— Те казват, че са не по-лоши от истинските пенита, а са бая по-леки, сър.

— Харесваш ли марки, Станли? — попита мило Олян. Чувстваше се много добре седнал на нещо, което не се друса постоянно нагоре-надолу.

Лицето на Станли светна:

— О, да, сър. Наистина, сър. Те са чудесни, сър! Изумителни, сър!

Олян вдигна вежди:

— Чак толкова хубави ли били?

— То е… ами все едно съм там, когато е била измислена първата карфица, сър! — лицето на Станли грееше.

— Нима? Първата карфица значи? — каза Олян. — Забележително! Е добре, в такъв случай, Станли, от сега нататък си завеждащ отдел Марки. Целия отдел. Който, фактически, се състои от теб. Как ти се струва това, а? Предполагам, че вече знаеш за тях повече от който и да е било друг.

— О, да, така е, сър! Например за най-първата партида еднопенсовки е използван друг вид…

— Добре! — побърза да приключи с въпроса Олян. — Браво! Мога ли да си запазя първия лист? За сувенир?

— Разбира се, сър — каза Станли. — Завеждащ Марките, сър? Уха! Ъ… ще има ли шапка?

— Ако искаш — склони щедро Олян, сгъна листа с марките и го прибра във вътрешния си джоб. Толкова по-удобни от доларите, значи. Наистина уха! — Или може би някоя фанелка? Нали се сещаш… „Питайте ме за Марки“?

— Чудесна идея, сър! Може ли да ида и да кажа на г-н Грош, сър? Той толкова ще се гордее с мен!

— Бягай, Станли — каза Олян. — Но нали ще дойдеш пак след десет минути, а? Искам да ми доставиш едно писмо, лично.

Станли изхвърча.

Олян отвори дървената кутия, която си разтвори послушно отделенията, и събра пръсти.

Хъм, изглежда всеки в този град, който, ами който е някой в този град, си поръчваше хартията при Тиймър и Спулс. Олян прехвърли няколко от наскоро придобитите си мостри и се натъкна на:

Голямата Магистрална Линия Ад

„Със скоростта на светлината“

от кабинета на Председателя

Беше изкусително. Много изкусително. Те бяха богати, много богати. Дори и като се вземат предвид настоящите им главоболия, пак си оставаха много големи. А Олян никога не беше срещал оберкелнер, който да презираше парите.

Намери вчерашния „Вестник“. Там трябваше да има снимка… а, ето я. Имаше снимка на Гепи Мангизов, председателя на управителния съвет на Голямата Магистрална, по някакъв си повод. Приличаше на пират от по-висока класа, може би буканир, но такъв, който си прави труда да си лъска палубата. Тази развяваща се черна коса, тази брада, тази превръзка на окото, о богове, това какаду… не беше ли това истински Образ?

Досега Олян не беше обръщал особено внимание на Голямата Магистрална. Тя беше твърде голяма, а както беше чувал, практически си имаше цяла своя армия. Горе в планините нещата понякога ставаха напечени, и човек се озоваваше далеч от всичко, наподобяващо стражник. Не беше добра идея да се краде от хора, които си имаха собствени правоохранителни органи. Имаха навика да са много категорични.

Да, но това, което беше намислил, нямаше да е кражба. Нямаше да е дори закононарушение. Да се изпързаля един метр д’ фактически си е общественополезна дейност.

Той отново погледна снимката. Добре сега, как ли ще си пише името такъв човек?

Хъм… плавен, но ситен, това ще да е почеркът на Гепи Мангизов. Та той беше толкова ярък, толкова дружелюбен, толкова виден човек, че някой, който разбира от такива работи, не можеше да не се зачуди, дали още едно стъкълце не се старае да искри като диамант. А същността на фалшификацията е в това, чрез насочване и внимателно подбиране на момента да направиш така, че стъкълцето да изглежда много по-диамантено от самия диамант.

Е, струваше си да се опита. В крайна сметка не беше като да тръгне да мами някого, строго погледнато де.

Хъм. Ситен и плавен, да… но някой, който никога не е виждал почерка на тоя човек, щеше да очаква той да е също толкова екстравагантно едър и накъдрен като самия него…

Олян нагласи писалката над бланката и започна да пише:

до Метр Д’

Le foie Heuieux,

Ще ви бъда извънредно благодарен, ако успеете да намерите маса за скъпия ми приятел г-н Ментелик и неговата дама днес в осем часа.

Гепи Мангизов

„Извънредно благодарен“, това беше добре. В стила на Гепи Мангизов сигурно беше да пръска бакшиши като пиян моряк.

Вече беше сгънал писмото и надписваше плика, когато влязоха Станли и Грош.

— Имате писмо, г-н Ментелик — рече гордо Станли.

— Да, ето го — подтвърди Олян.

— Не, имах предвид, че има едно за Вас — каза момчето.

Те си размениха пликовете. Олян огледа любопитно новия и го отвори с нокът.

— Имам лоши новини, сър — каза Грош, когато Станли излезе.

— Ммм? — продума Олян, вглеждайки се в писмото:

Началнико на пощата,

Псевдополската щракалкова линия ще падне утре в 9 ч. сутринта.

Димящото Гну[59]

— Дасър. Ходих до кочияшите — продължаваше Грош. — И им казах аз к’вото Вие казахте д’ кажа, а те казаха д’ си гледате работата, благодарим Ви много, а те ш’си гледат тяхната.

— Хъм — все още не се беше откъснал от писмото Олян. — Хубаво, хубаво. Чувал ли си за някой наречен „Димящото гну“, г-н Грош?

— Какво е гъну?

— Нещо като опасно говедо, предполагам — освести се Олян. — Ъ… та какво казваше за онея от каретния двор?

— Тон ми държаха те, сър, държаха ми го — възмущаваше се Грош. — А им казах аз, казах им, че съм Помощник-Началник на Пощата, а те д’ земат д’ ми кажат, знаете ли к’во, сър, „е и?“, ето к’во ми казаха. И им казах аз тогава, че ш’ Ви кажа на Вас, а те казаха… искате ли д’ знаете к’во ми отговориха те, сър?

— Ммм. О, да. Целият съм слух, Контроливър — очите на Олян изучаваха необичайното писмо отново и отново.

— Казаха ми „тъй ли било“ — Грош излъчваше праведно негодувание, колкото за цяло светило.

— Интересно, дали г-н Трупър все още няма да може да ме вмести в… — измърмори си Олян, гледайки в тавана.

— Моля, сър?

— А, нищо. Мисля, че ще е най-добре да отида и да си поговоря с тях. Ще идеш ли да намериш г-н Помпа? И му кажи да вземе още някой друг голем. Иска ми се да… впечатля някои хора.

Почука се и Игор отвори парадната врата.

Нямаше никой. Той се подаде навън и огледа улицата и в двете посоки.

Нямаше никой.

Той се прибра и затвори вратата след себе си… и ето го този никой, стоящ насред вестибюла, от черния му плащ се стичат дъждовни капки, а той си сваля шапката с широката права периферия.

— О, гошподин Грайл, шър — обърна се Игор към високата фигура. — Трябваше да ше шетя, че ще ште Вие.

— Гепи Мангизов ме е викал — спомена Грайл. Беше по-скоро дъх, а не глас.

Игорският род беше загубил всякаква склонност да потрепва от поколения генетичен подбор, което не беше зле. Защото Игор се чувстваше неловко от самото присъствие на Грайл и такива като него.

— Гошподарят Ви очаква… — започна той.

Но вече нямаше никой.

Това не беше магия и Грайл не беше вампир. Игорите можеха да ги различават тези неща. Просто по него нямаше нищо излишно — нито излишна плът, нито излишни действия, нито излишни думи. Невъзможно беше да си представиш Грайл да колекционира карфици или да отпива вино или дори да повръща след пай с развалено месо. Картината на него, чистещ зъбите си или спящ, изобщо не съумяваше да се оформи в ума. Той оставяше впечатлението само, че, с големи усилия, се въздържа да те убие.

Замислен, Игор слезе до стаята си до кухнята и провери дали малката му кожена чанта е събрана, просто така, за всеки случай.

В кабинета си Гепи Мангизов си сипа едно малко бренди. Грайл се оглеждаше с очи, като че ли чувстващи се непривично сред толкова тесни пространства.

— А за теб? — попита Мангизов.

— Вода — отговори Грайл.

— Предполагам, че знаеш за какво става дума?

— Не — Грайл не си падаше по празните приказки, а като стана дума, изобщо не си падаше по приказването.

— Чете ли вестниците?

— Не чета.

— Знаеш ли за Пощата?

— Да.

— Откъде, ако мога да попитам?

— Носи се слух.

Мангизов прие това, както си беше. Г-н Грайл имаше специален талант, а ако той върви в пакет с разни чудатости, така да бъде. Освен това човек можеше да му се довери, той беше човек без задни мисли. Никога нямаше да изнудва, защото това нещо щеше да е първият ход в игра, която щеше да завърши със смърт все за някого, а ако Грайл се озовеше в такава игра, той щеше да убие незабавно, без много да му мисли, за да спести време, а и ще очаква, че всеки друг би постъпил по същия начин. Очевидно по нормалните човешки стандарти той беше безумен, но някак не вървеше да се каже така за него. По-скоро щеше да мине за „различно нормален“. В края на краищата Грайл сигурно би разказал играта на вампир в рамките на десет секунди, а нямаше никоя от слабостите на вампирите, като не броим може би необичайното му пристрастие към гълъбите. Той беше истинска находка.

— И нищо ли не намери за г-н Ментелик? — попита Мангизов.

— Нищо. Бащата умрял. Майката умряла. Отгледан от дядото. Пратен на училище. Тормозен. Избягал. Изчезнал — резюмира високата фигура.

— Хъм. Чудна работа, къде ли е бил през цялото това време? Или кой е бил той?

Грайл не похаби дъх за някакви си риторични въпроси.

— Той е… досадна пречка — продължи Мангизов.

— Разбрано.

Това му беше очарователното на Грайл. Той разбираше. Рядко му трябваше заповед, стигаше му само да му изложиш проблема. Фактът, че го излагаш тъкмо пред Грайл, до голяма степен гарантираше вида на решението.

— Пощенската Палата е стара сграда, пълна с хартия. Много суха хартия — каза Мангизов. — Ще е толкова жалко, ако се подпали.

— Разбрано.

И още нещо за Грайл. Той наистина не приказваше много. И най-вече не приказваше за старите времена и за всички онези хубави решенийца, които беше осигурил на Гепи Мангизов. И никога не казваше неща като „Какво имате предвид?“. Той разбираше.

— Ще взема хиляда и триста долара — каза той.

— Разбира се — съгласи се Мангизов. — Ще ти ги щракна по сметката ти в…

— В кеш — отсече Грайл.

— В злато ли? Не мъкна толкова много с мен — каза Мангизов. — Мога да ти ги намеря до няколко дни, разбира се, но мислех, че ти предпочиташе…

— Вече не вярвам на семафори.

— Но нашите шифри са много…

— Вече не вярвам на семафори — повтори Грайл.

— Отлично.

— Описание? — подкани Грайл.

— Никой изглежда не си спомня как изглежда той — замисли се Мангизов. — Но винаги носи голяма златна шапка с криле и апартаментът му е в сградата.

За момент нещо проблясна по тънките устни на Грайл. Беше усмивка, паникьосала се, че се е озовала на толкова несвойствено й място.

— Може ли да лети? — каза той.

— Уви, не изглежда склонен да ходи нависоко — отвърна Мангизов.

— Ще го направя довечера — Грайл се изправи.

— Добро момче си ти. Или по-точно…

— Разбрано — каза Грайл.

Глава девета

Клада[60]

Бухалката и Оловната тръба — Гладис Ги Измъква — Часът на мъртвите — Ирационален страх от зъбен спанак — „Добрият бой не става просто така“ — Как бе открадната Голямата Магистрална — Малкият момент на Станли — Етикетът относно ножовете — Лице в лице — Огън

Пощенските карети бяха преживяли упадъка и краха на Пощенската служба, защото им се налагаше. Конете трябваше да се хранят. И по-рано пощенските карети бяха вземали пътници. Залите на Пощата замлъкнаха, люстрите изчезнаха, както и всички други неща, включително тези, които бяха заковани, но отзад в големия двор каретната служба процъфтяваше. Колите не бяха точно откраднати, нито пък бяха точно наследени… просто преминаха в ръцете на кочияшите.

После, съгласно Грош, който смяташе себе си за пазител на целокупното Пощознание, другите пощенски карети бяха изкупени от Големия Джим Прав „Още не падналия“ с парите, които беше спечелил, залагайки на себе си в двубоя си с голи ръце срещу Харолд Бутс „Шопаря“, а сега кочияшеския бизнес го държаха синовете му Хари Прав „Бухалката“ и Малкия Джим Прав „Оловната тръба“.

Олян ясно виждаше, че ще е необходим внимателен подход.

Средоточието или нервният център на каретния бизнес беше големият навес точно до конюшнята. Там миришеше… не, смърдеше… не, миазмеше на коне, кожа, ветеринарство, калпави въглища, бренди и евтини цигари. Бяха миазми от класа. Можеше да се режат на блокчета и да се продават като евтин строителен материал.

Когато той влезе, един едър мъж, докаран до практически кръгла форма от множеството слоеве жилетки и елеци, си грееше задните части до една бумтяща печка. Друг мъжага с общо взето същата фигура се беше надвесил над рамото на някакъв чиновник, и двамата съсредоточени в някакви книжа. Очевидно се обсъждаха въпроси по личен състав, защото мъжът до огъня тъкмо казваше:

— … е добре тогава, щом като е болен, пращаш младия Алфред на вечерния курс, а…

Той млъкна като видя Олян и се обърна към него:

— Да, господине? Какво можем да направим за вас?

— Да ми карате чувалите с пощата — отговори Олян.

Те го изгледаха и тогава мъжът, който си печеше задника, се ухили. Джим и Хари Прав можеха да са близнаци. Бяха едри мъжаги и изглеждаха сякаш бяха направени от свинско и тлъст бекон.

— Ама ти ли си оня лъскав нов началник пощата, за когото се говори напоследък, а?

— Точно така.

— А бе твоя човек вече беше тук — каза печеният мъжага. — И ми разправя надълго и нашироко, че трябвало да правим това и да правим онова, а за цената нито дума!

— Цената ли? — Олян разпери ръце и заизлъчва сърдечност. — За това ли ставало дума? Лесна работа. Нищо работа.

Той се обърна, отвори вратата и извика:

— Давай, Гладис!

От тъмнината на двора се дочуха викове, последвани от хрущене на дърво.

— Какво по дяволите правиш? — развика се кълбообразният мъж.

— Чуйте ми сега цената — обяви Олян. — Вие се съгласявате да ми карате пощата и от оная пощенска карета отвън няма да бъде свалено още някое колело. По-справедливо от това здраве му кажи, а?

Мъжът затрополи насреща му, но другият кочияш го хвана за палтото.

— Кротко бе, Джим — каза той. — Тоя е от пръвителството и при него бачкат големи.

Като по поръчка г-н Помпа пристъпи в стаята, привеждайки се, за да мине през вратата. Джим му се озъби.

— Тея ли шъ ме изплашат, а? — пенеше се той. — Че на тях не им е позволено дъ джаскат хората!

— Грешиш — поправи го Олян. — Може и смъртно да грешиш.

— Абе к’во ш’кажете дъ викнем Стражата, а? — намеси се Хари Прав. — Чисто и официално. Как шъ ви се хареса това, а?

— Добре, викайте Стражата, — сви рамене Олян. — А аз ще им кажа, че възстановявам открадната собственост. — И той пак повиши глас: — Гладис!

Отвън отново се чу грохот.

— Открадната ли? Тея коли са си наши! — крясна Хари Прав.

— Опасявам се, че пак грешите — отвърна Олян. — Г-н Помпа?

— Пощенските Карети Никога Не Са Били Разпродавани — избоботи големът. — Те Са Собственост На Пощенската Служба. За Използването На Това Пощенско Имущество Не Е Платена Никаква Аренда.

— Тъй значи! — ревна Джим и се измъкна от ръцете на брат си. Юмрукът на г-н Помпа незабавно се вдигна.

Светът направи една задъхана пауза.

— Чакай малко, Джим, само за момент ме изчакай — заговори предпазливо Хари Прав. — Каква ти е играта, бе пощаджия? Каретите винаги са вземали и пътници, нали така? И по едно време пощата за вземане свърши, хората обаче все така искаха да пътуват, а пък колите си стояха ей така нахалос, а конете трябваше да се хранят, така че тате плати фуража и сметките на ветеринаря и никой…

— Просто ми взимайте пощата — прекъсна го Олян. — Това е всичко. Всяка кола да взема чувалите с пощата и да ги оставя където аз кажа. Това е. Я ми кажете, къде ще намерите по-добро предложение в днешни дни, а? Е, можете да си опитате късмета да пледирате пред Ветинари, че сте намерили изоставена собственост, но това ще отнеме време да се уреди, а междувременно ще изгубите всичките му хубави ползи… Не щете? О’кей. Глади…

— Не! Не! Чакай малко — намеси се Хари. — Само чувалите ли? Това ли е всичко?

— Какво? — ревна Джим. — Откъде накъде ще преговаряш с тоя? Нали казват, че разполагането с имуществото е девет части от закона, нал’тъй?[61]

— А аз разполагам с доста големи, г-н Прав — контрира Олян. — А вие не разполагате с никакви нотариални, ипотечни или продажни документи.

— Тъй значи? А ти след малко няма да разполагаш с никакви зъби, господинчо! — затъркули се напред Джим.

— Айде сега! Айде сега! — Олян побърза да застане пред г-н Помпа и вдигна ръка. — Недей да ме убиваш отново, г-н Прав.

Двамата братя го зяпнаха озадачено.

— Заклевам се, че Джим никога не те е докосвал с пръст, и това си е истината — каза Хари. — Каква ти е играта?

— О, докосна ме той, Хари, докосна ме — каза Олян. — Не се сдържа, замахна, просна ме, аз си ударих главата в онази стара пейка там, изправих се без да осъзнавам къде по дяволите се намирам, ти се опита да задържиш Джим, той ме халоса с тоя стол, ей точно с този, и аз излязох в разход. Големите те хванаха, Хари, Джим обаче избяга, но само докато не го надуши Стражата в Сто Лат. Какви сцени само, какво преследване, и накрая и двамата свършвате в Тръшкачката[62], а обвинението срещу вас е убийство…

— Ей чакай, аз не съм те удрял със стола! — очите на Хари се разшириха. — Джим беше… Ей, я чакай малко…

— … а сутринта г-н Трупър ви взема мярката за последната вратовръзка и ей ви на̀ в оная стаичка под бесилото, и си мислите как сте си загубили бизнеса и как сте си загубили каретите и как сте си загубили хубавите кончета, а след две минути…

Олян остави края на изречението да увисне във въздуха.

— И? — попита Хари.

Двамата братя се бяха втренчили в него с изражение на ужас и объркване, което след пет секунди щеше да премине в необуздано насилие, ако номерът не минеше. Трикът беше да ги държиш извън баланс. Олян преброи наум до четири с блага усмивка. И каза:

— И тогава се яви ангел.

Много нещо може да се промени за десет минути. Това е достатъчно време да се запарят две чаши чай, толкова гъст, че можеш да го мажеш на филия.

Братя Прав явно все пак не вярваха в ангели. Да, обаче вярваха във врели-некипели, а освен това се възхищаваха, ако им ги поднесеш със замах. Бяха от онзи вид едри мъжаги несвъртащи се на закрито, които нямаха никакво търпение с разни шикалкавения и увъртания, но биха ръкопляскали на някой, който им каже с блеснали очи откровена опашата лъжа.

— Чудно как изникна точно па тая вечер — забеляза по някое време Хари.

— О? Защо?

— ’Ми щото следобеда намина един от Голямата Магистрална и ни предлагаше големи пари за бизнеса. Кажи го, твърде много пари.

Я, помисли си Олян, нещо се забърква…

— От теб обаче, г-н Ментелик, не сме чули друго освен хъс и заплахи — добави Джим. — Няма ли дъ си дигнеш офертата?

— Става. Повече заплахи — отвърна Олян. — Но ще отпусна за всяка кола и по една ръка боя гратис. Дайте малко по-сериозно, господа. Досега си развявахте коня, но сега ние се върнахме в бизнеса. Няма да правите нищо, което да не сте правили и досега, само дето ще ми носите и пощата. Айде сега, една дама ме чака, а знаете, че човек не бива да оставя една дама да го чака. Какво ще кажете?

— Тя дъ не е някой ангел? — подметна Хари.

— Той сигур се надява да не е, хе-хе — смехът на Джим беше като на бик, прочистващ гърлото си.

— Хе-хе — повтори унило Олян. — Просто ми карайте чувалите, бе хора. Пощенската служба е отново в движение, а вие бихте могли да сте в седалката на водача.

Братята се спогледаха. След което се ухилиха. Беше все едно една усмивка се разпростря и по двете лица наведнъж.

— Наш татко щеше дъ те хареса — отбеляза Джим.

— А адски сигурно нямаше дъ ги хареса онея дяволи от Голямата Магистрална — допълни Хари. — Някой трябва да ги освести малко, г-н Ментелик, а хората казват, че ти си баш човека за тая работа.

— Хората умират по онея кули — продължаваше Джим. — Ние, видиш ли, знаем. Адски вярно си е! Кулите следват наш’те пътища. И си имахме договор, да им караме момчурляците по кулите, та ги слушахме к’ви ги дрънкат. Едно време са си имали всеки ден по един час да затварят цялата Магистрална за под’ръжка.

— Часът на Мъртвите, тъй му викат — поде Хари. — Точно преди съмване. Ей тогава умират хората.

Линия от светлини пресича континента, като мъниста сред предутринния мрак. И ето, от двете страни на Голямата Магистрална Линия започва Часът на Мъртвите, когато приемащите и предаващите кепенци изчистват съобщенията по тях и един след друг спират да се движат.

Мъжете от кулите се гордееха със скоростта, с която можеха да превключат кулите си от черно-белия дневен режим към светлинния нощен. Ако се случеше добър ден, можеха да го направят почти без да прекъсват предаването, крепейки се на клатещи се стълби високо над земната повърхност, докато край тях тропаха и тряскаха кепенците. Имаше герои, които запалваха всичките шестнадесет лампи на една голяма кула за няма и минута, плъзгайки се надолу по стълби и люшкайки се на въжета, за да запазят кулата си жива. „Жива“, точно тази дума използваха. Никой не искаше тъмна кула, нито дори и за минута.

Часът на Мъртвите беше нещо друго. Това беше един час време за поправки, замени, може би и за малко оправяне на документи. Най-вече за замени. Пипкава работа беше да се поправя кепенец високо горе на кулата, докато се клати от вятъра и докато пръстите ти премръзват, та винаги беше по-добре да го свалиш долу на въже и да качиш горе ново на негово място. Но когато те притиснеше времето, човек се съблазняваше да предизвика вятъра и да се пробва да освободи проклетите кепенци на ръка.

Понякога вятърът побеждаваше. Часът на мъртвите беше когато умираха мъже.

И когато някой умреше, изпращаха го вкъщи по щракса.

Ченето на Олян увисна:

— Ъ?

— Така му викат — обясни Хари. — Е, не е буквално, р’збира се. А пращат името му от единия край на Линията чак до другата, докато стигне до кулата, най-близо до къщата му.

— Ъхъ, ама те казват също, че понякога оня тип оставал някак по кулите — добави Джим. — „Жив в Овърхеда“, тъй му викат.

— Да, ма кат’ казват това, са все фиркани — поясни Хари.

— О, да, фиркани са си, от мен дъ знаеш — подтвърди брат му. — Скъсват ги от бачкане. Сега няма Час на Мъртвите, а им дават само по двайсе минути. Че и персонала съкращават. Някога по окторници вървяха на бавна скорост, сега обаче цялото време е високоскоростна, само дето кулите все се трошат. Виждали сме момчета, току-що слезли от кулите, очите им се подбелили, ръцете им треперят и не вдяват дали е обедно време или гъз. Подлудява ги тая работа. Ъ? Адски вярно си е!

— Само дето те и без друго са луди — допълни Хари. — Трябва да си луд зъ дъ работиш горе в тея пущини.

— Толкова се побъркват, че и обикновените луди ги мислят за луди.

— Тъй си е. Те обаче пак се връщат там. Побъркват ги щракалките. Щракалките ги обземат, обладават им душата — говореше Хари. — Практически нищо не им плащат, но бас държа, че и без пари те пак ще се качат по кулите.

— Голямата Магистрална я кара на тяхната кръв сега, откакто я подкара тая новата банда. За пари хора убиват, туй е то — заключи Джим.

Хари си изпразни чашата:

— С тях работа не щем да имаме — каза той. — Ще ти караме пощата, г-н Ментелик, само зарад’ хубавата ти скапана шапка.

— Я ми кажете — пробва се Олян. — Чували ли сте някога за някой си дето му викат „Димящото Гну“?

— Не е чак като да знаем — каза Джим, — но някои от хлапетиите ги споменаха веднъж. Един вид незаконни сигналчици, нещо такова. Нещо покрай Овърхеда.

— Какво е Овърхед? Ъ… там където живеят мъртъвците ли?

— Виж с’а, г-н Ментелик, ние само чуваме туй онуй — рече Джим. — Нали трябва дъ им говорим мило и кротко, щото като слизат от кулите са толкова замаяни, че му излизат на човек право под колелата…

— От клатенето от вятъра е — вметна Хари. — Ходят като няк’ви моряци.

— Точно тъй. Овърхедът значи? Такова значи, те казват, че доста от нещата вървящи по щракалките са относно щракалките, схващаш ли? Заповеди от компанията, съобщения за снабдяване, съобщения за други съобщения…

— … имена на мъртъвци… — допълни Олян.

— Да, и те също. Е, та значи Димящото гну са някъде там — продължаваше Джим. — Аз друго не знам. Аз само карам коли, г-н Ментелик, не съм някой умник като тея по кулите. Ха, достатъчно съм прост да стъпвам здраво на земята!

— Я кажи на г-н Ментелик за Кула 93, Джим — подкани го Хари. — Да му се смръзнат костите!

— Ъхъ, дъ си чул зъ нея, а? — Джим го погледна лукаво.

— Не. Какво е станало?

— Само две момчета имало на нея, а по щат трябвало дъ съ трима. Единият излязъл посред една буря да бърника нещо по заял кепенец, което не му било работа да прави, та паднал и обезопасителното въже се оплело около врата му. Та другият тип се втурнал да го измъква, ама без неговото обезопасително въже, което изобщо не било работа да прави, и те мислят, че направо го издухало от кулата.

— Това е ужасно — каза Олян. — Но чак пък да е смразяващо…

— О, смразяващото ли искаш, а? Десет минути след като и двамата умрели, кулата пратила зов за помощ. Включен от мъртва ръка.[63] — Джим стана и си взе триъгълната шапка. — След двайсе минути трябва да съм тръгнал с каретата. Драго ми е, че се запознахме, г-н Ментелик. — Той отвори едно чекмедже в разнебитеното бюро и извади една оловна тръба. — Това е за разбойниците — поясни той и извади голяма сребриста манерка за бренди. — А това е за мен — добави той с много повече топлина в гласа. — Ъ? Адски вярно си е!

Аз пък си мислих, че Пощата била лудница, помисли си Олян.

— Благодаря ви — изправи се и той. После си спомни за странното писмо в джоба му, независимо колко полза можеше да има от него, и добави: — Имате ли някоя карета утре, която да спира в Псевдополис?

— Ъхъ, в десет — каза Хари.

— Ще имам чувал за нея — обяви Олян.

— Струва ли си? — попита скептично Джим. — Дотам има повече от педесе мили, а чух, че са оправили Голямата Магистрална. Дилижансът в десет е пътнически, тъй че няма да стигне преди мръкнало.

— Струва си да се опита, Джим — настоя Олян.

Кочияшът му хвърли един поглед с малка искрица, издаваща, че си е помислил, че Олян замисля нещо, но каза само:

— Е добре, мъжко момче си ти, от мен дъ знаеш. Чакаме Ви чувала, г-н Ментелик и късмет. Трябва да вървя, сър.

— Кой дилижанс ще караш? — попита Олян.

— Поемам първите два етапа на презнощния експрес за Куирм, потеглящ в седем — отговори Джим. — Ако още си има колела, де.

— Седем ли наближава?

— Без двайсе, сър.

— Олеле, закъснявам!

Кочияшите го изгледаха как побягна назад през двора, следван бавно от г-н Помпа и Гладис. Джим замислено си надена дебелите кожени ръкавици и подметна към брат си:

— Абе да имаш някое, такова, странно чувство, а?

— Ами струва ми се, че имам, Джим.

— А да ти се струва, че утре ще се строшат щракалките някъде между тук и Псевдополис?

— Чудна работа, че го споменаваш. Ама гледай сега, тая работа щъ е две към едно, както е потръгнало. Може пък просто да си пада по залагането, а, Джим?

— Ъхъ — отвърна Джим. — Ъхъ. Ъ? Адски вярно си е!

Олян се изкопчи от златния костюм. Той беше добра реклама, нямаше как да не му се признае, а като го носеше, усещаше как стилът направо му изтича от ушите, но да носиш такова нещо в „Кърпения Барабан“ значеше да си просиш да те цапардосат по главата със стол и тогава това, което ще изтече от ушите му, няма да е за споменаване. Той хвърли крилатата шапка на леглото и се вмъкна в другия си ушит от голем костюм. Мрачен, така им беше казал той. Човек можеше да се довери на големското шивачество. Костюмът беше толкова черен, че ако беше изпъстрен със звезди, совите щяха да се блъскат в него. Трябваше му повече време, но имаше усещането, че Прелест-Хубавинка Миличкова не е жена, която може да оставиш да те чака.

— Изглеждате чудесно, сър — ободри го Грош.

— Мерси, мерси — бореше се с врътовръзката си Олян. — Отговаряш за Пощата, докато ме няма, г-н Грош. Няма какво да създаде проблеми тая вечер. И помни, утре първата работа е цялата поща за Псевдополис да е по десет пенса, о’кей?

— Тъй вярно сър. А сега може ли да понося шапката? — примоли се Грош.

— Какво? Какво? — загледа се в огледалото Олян. — Виж, имам ли спанак по зъбите?

— Яли Ли Сте Спанак Днес, Сър? — попита г-н Помпа.

— Не съм ял спанак откакто пораснах достатъчно, че да мога да плюя — отговори Олян. — Но хората винаги се тревожат за такива неща в подобни ситуации, нали? Та си помислих, дали пък някак си не се е завъдил от само себе си. Нали знаете, като плесента. Та за какво ме питаше, Контроливър?

— Може ли да понося шапката, сър? — повтори търпеливо Грош. — Понеж’ съм Ви замес’ник, а Вие излизате, сър.

— Ама нали затворихме, Грош.

— Да, но… то е… ами иска ми се да я понося шапката. За малко, сър. Само за малко, сър. Ако нямате нищо против — Грош запристъпва от крак на крак. — Ами нали, сър, аз все пак ще отговарям.

Олян въздъхна:

— Да, разбира се, г-н Грош. Можеш да поносиш шапката. Г-н Помпа?

— Да, Сър.

— За тази вечер старши тук е г-н Грош. А Вие няма да ме съпровождате, ако обичате.

— Не, Няма Да Ви Съпровождам. Свободният Ми Ден Започва Сега. За Всички Нас. Ще Се Върнем Утре По Залез — обяви големът.

— О… да. — По един ден седмично, така му беше казала г-ца Миличкова. Беше част от това, по което големите се различаваха от чуковете. — Бих предпочел, знаете ли, да ме бяхте предупредили по-рано. Ще имаме малко недостиг на персонал.

— Съобщено Ви Е, Г-н Меентелиг.

— Добре де, добре. Правило си е. Само дето утре ще е малко…

— Няма да се тревожите за нищичко, сър — намеси се Грош. — Някои от момците, дето ги наех днес, сър, са пощаджийски синове и пощаджийски внуци, сър. Няма проблеми, сър. Утре ш’ са навън да разнасят.

— О. Добре. Значи всичко е наред. — Олян отново си оправи връзката. Черна връзка на черна риза и с черно сако, изобщо не беше лесно дори да я намери човек. — Всичко ли е наред, г-н Помпа? Нали още няма пристъп на спанак? Че отивам на среща с дама.

— Да, Г-н Меентелиг. С Г-ца Миличкова — изръси най-спокойно големът.

— Откъде знаеш? — сепна се Олян.

— Извикахте Го С Пълен Глас Пред Приблизително Сто Души, Г-н Меентелиг — отговори г-н Помпа. — Ние, Тоест Всички Големи, Бихме Желали Г-ца Миличкова Да Е По-Щастлива Жена. Струпаха Й Се Много Грижи. Трябва Й Някой Със…

— … със запалка в готовност? — прекъсна го припряно Олян. — Спрете, г-н Помпа, моля Ви! Купидончетата са онези… малки прехранени дечица с пеленки, нали така? А не големи глинени хора.

— Ангамарад Каза, Че Тя Му Напомня Вулканичната Богиня Лила, Която Не Спирала Да Пуши, Защото Богът На Дъжда Валял По Нейната Лава[64] — не спираше големът.

— Да, но жените винаги се оплакват от такива неща — възрази Олян. — Добре ли изглеждам, г-н Грош, нали нищо не е накриво?

— О, сър — каза Грош, — никога нямаше д’ си помисля, че Олян фон Ментелик може да се тревожи за нещо, като ш’ излиза с млада дама, а?

Като си помисли човек, каза си наум Олян, бързайки по претъпканите улици, той никога досега не беше излизал с млада дама. Нито веднъж през всичките тези години. О, Албърт и останалите бяха излизали със стотици момичета, и се забавляваха с тях по всякакви начини, в това число веднъж, когато му изкривиха челюстта, което беше забавен само в смисъла няма-нищо-забавно. Олян обаче не беше излизал нито веднъж. Той всъщност винаги беше оставал зад фалшивите мустаци или очила или пък просто зад фалшивата самоличност. Отново го споходи усещането за разголеност и за момент си пожела да не беше оставял златния костюм в квартирата си.

Като стигна „Кърпения Барабан“ си спомни защо го беше оставил.

Хората постоянно му казваха, че в тея дни Анкх-Морпорк е станал много по-цивилизован и междувременно Стражата и Гилдиите дотолкова са взели нещата под контрол, че да те нападнат докато си вършиш законния бизнес из Анкх-Морпорк вече беше само възможност, а не както някога, неизбежност. И сега улиците бяха толкова чисти, че понякога можеше дори да видиш самата улица. На „Кърпения Барабан“ обаче можеше да се разчита. Ако точно като минаваш оттам някой не изникнеше от вратата заднешком и не се проснеше на улицата, значи нещо със света не беше наред.

И точно сега се оформяше един бой. Е, в известна степен. Все пак в известен смисъл и „Барабанът“ не беше подминат от прогреса. Тези дни човек не можеше просто ей така да си извади брадвата и да заналага някого. Хората имаха очаквания за една кръчмарска свада. Докато влизаше, Олян подмина голяма група мъже от едноухото, счупеноносово изповедание, свели глави в кръг в развълнувано съвещание:

— Гледай с’а, Боб, какво има да не му разбираш бе? Става дума за стил, бе! Добрият бой не става просто така. Не може просто да нахълтваш като някога. Виж с’а, Дейв Стридата, сложи си пак шлема бе, Дейв, ще е противникът отпред, а Базалт, който, както всички знаем, няма нужда от шлем, ще е противникът, идващ ти изотзад. Та такова, минали сме вече голите ръце, да речем Гробчо вече е изпълнил Развъртането на Пейката, малко ножки, ала-бала, минали сме целия номер с Люлеенето на Полилея, и тогава Вторият Стол, това си ти, Боб, скачаш право между техния Пети Номер и Бутилкаджията, замахваш със стола над главата ей така, извинявай Остър, и го стоварваш върху Номер Пет, бум, тряс и шест точки са ти в кърпа вързани. Ако Пети номер им го играе джудже, столът дори няма да го забави, ама няма да се шашкаш, а стискаш парчетата, дето са ти останали в ръцете, изчакваш един момент и пляс по двете му уши. На тях това хич не им харесва, както ще ви каже Силен-в-ръката. Още три точки. После сигурно работата ще мине на свободен стил, ама ви искам всичките, включително Мръсния Мик и Хрущяла, да пробвате Двоен Андрю, като се уталожат нещата пак до голи ръце. Сещате ли се? Блъскате се гръб в гръб, обръщате се да джаснете тоя зад вас, един момент за хумористично разпознаване, после се хващате с левите ръце и гледате да оправите нападателя на другарчето, с юмрук или ритник, по ваш избор. Петнайсе точки не ви мърдат, ако го направите плавно. А и не забравяйте, че си имаме Игор, така че ако ви откъснат ръка, вдигате я и удряте с нея другото копеле — и печелите смях и двайсе точки. Като сме си на думата, нали помните, какво ви казвах, дето трябва да си татуирате името навсякъде, а? Игорите са страшна работа, ама много по-бързо ще ви изправи на крака, ако му направите работата по-лесна, а и друго си е да те изправят на твоите си крака. Хайде значи, всички по позициите, да го преговорим още веднъж…

Олян се промъкна покрай тях и огледа обширната стая. Важното беше да не се бави. Бавенето привличаше хората.

Зърна тънък стълб синкав пушек, издигащ се над навалицата и си запробива път натам. Г-ца Миличкова беше седнала сама на съвсем малка маса със съвсем малко пиене пред нея. Трябва да беше дошла съвсем наскоро, защото съседният стол беше свободен.

— Често ли идваш тук? — попита я Олян, като пъргаво се настани на стола.

Г-ца Миличкова вдигна вежди:

— Да. Защо?

— Е… струва ми се, че тук не е много безопасно за сама жена.

— Какво, с всички тези големи силни мъжаги да ме пазят ли? Защо не идеш да си вземеш нещо за пиене?

Олян в крайна сметка успя да стигне до бара, като разхвърля по пода шепа дребни пари. Това обикновено малко поразреждаше гъчканака. Когато се върна, мястото му вече беше заето от един Засега Добронамерен Пияница. Олян познаваше този типаж и ключовата дума беше „засега“. Г-ца Миличкова се беше навела назад за да избегне вниманието му или още по-вероятно, дъха му. И Олян чу познатите излияния на обилно наквасените:

— Такова де… а? Та казвам значи, така де, та к’во ще ка’еш значи, гледай сега, значи, що не ми дадеш една целувчица значи? Та както казах значи…

О богове, трябва да направя нещо, помисли си Олян. Тоя е възедър и си има меч като касапски сатър и кажа ли му нещо, моментално ще премине в четвърти етап — Необуздано Буен Маниак, а те могат да са изненадващо точни преди да се сгромолясат.

Той остави питието си на масата.

Г-ца Миличкова му хвърли един кратък поглед и поклати глава. Под масата нещо се раздвижи, чу се тих пльокащ звук и изведнъж пияницата се преви надве и пребледня. Вероятно само той и Олян можеха да чуят как г-ца Миличкова измърка:

— Това, което се е забучило в крака ти, е Мици „Хубавата Лукреция“ с десетсантиметрово токче, най-опасната обувка в света.[65] Измерено в килограми на квадратен сантиметър, то е все едно да те настъпи много остър слон. А сега, знам какво си мислиш. Мислиш си: „Тя ще може ли да ме закове за пода?“. Да ти кажа право, и аз самата не знам. Подметката на обувката ти може и да ми се опъне, но нищо друго няма да ме затрудни. Това обаче няма какво да те безпокои. Това, което има какво да те безпокои е, че като малка ме караха практически с нож опрян в гърба да ходя на уроци по балет, което значи, че мога да ритам като муле. Ти си седнал точно срещу мен, без да си си кръстосал краката, а аз имам още една обувка. Добре, виждам че си схванал кое как е. Сега ще изтегля токчето.

Изпод масата се чу едно тихо „шлят“. Мъжът се изправи крайно предпазливо, обърна се и се заклатушка нанякъде без да се озърта.

— А аз може ли да Ви обезпокоя? — попита Олян.

Г-ца Миличкова кимна и той седна с кръстосани крака.

— Беше само един пияница — рискува да подхване разговор той.

— Да, мъжете все такива ги говорят — рече г-ца Миличкова. — Както и да е, да не ми изръсиш, че ако не бях сторила това, ти в момента нямаше да си събираш зъбите в шапката. Която, както забелязвам, не си носиш. Това трябва да е тайната ти идентичност. Извинявай, нещо лошо ли казах? Защото си разля питието.

Олян избърса бирата от ревера си:

— Не, това съм си аз. Без маска и без грим.

— Изобщо не ме познаваш и въпреки това ме покани на среща — продължи г-ца Миличкова. — Защо?

Защото ме нарече шарлатанин, помисли си Олян. Прозря ме целия. Защото не ми закова главата за вратата с онзи арбалет. Защото при теб няма празни приказки. Защото ми се иска да те опозная, въпреки че това ще е като да изследваш пепелник. Защото се чудя, какво ли ще е ако внесеш и в останалия си живот страстта, с която пафкаш цигари. Напук на г-ца Маккалариат, ми се иска да извърша шушу-мушу с теб, г-це Прелест-Хубавинка Миличкова… добре де, определено шушу, а може би по-късно, като се поопознаем, и мушу. Иска ми се да познавах душата ти толкова добре, колкото ти познаваш моята…

И той каза:

— Защото изобщо не те познавам.

— Като стана дума, и аз също изобщо не те познавам — забеляза г-ца Миличкова.

— На това разчитам — отговори Олян и си спечели усмивка.

— Добър отговор. Коварен. Та къде ще вечеряме в крайна сметка?

— Как къде, в „Льо Фоа Йорьо“ разбира се — отвърна Олян.

Тя изглеждаше искрено изненадана:

— Взел си резервация?

— О, да.

— Някой твой роднина ли работи там? Или си изнудвал оберкелнера?

— Не. Но ангажирах маса за тази вечер — каза Олян.

— Значи е било някакъв номер — заключи г-ца Миличкова. — Впечатлена съм. Но най-добре да те предупредя: наслаждавай се на гозбите. Защото може и да ти е за последно.

— Какво?

— Голямата Магистрална Линия Ад убива наред, г-н Ментелик. Във всякакъв смисъл. А ти не може да не лазиш по нервите на Гепи Мангизов.

— О, хайде де! Не съм повече от досадна муха на пикника им!

— И какво си мислиш, че правят хората с досадните мухи? — възрази г-ца Миличкова. — Голямата Магистрална е закъсала, г-н Ментелик. Управляват компанията все едно е машина за пари. Мислят си, че ремонтите ще са по-евтини от поддръжката. Те биха опоскали всичко до кокал, точно така, до кокал. Тези хора не разбират от шега. Да не си въобразяваш, че Гепи Мангизов ще се поколебае и един миг да те смачка?

— Но аз бях много… — опита се да вземе думата Олян.

— Какво си мислиш, че можеш да си играеш игрички с тях ли? Да звъннеш на вратата им и да офейкаш, а? Мангизов се е прицелил в стола на Патриция, това всеки го знае. И изведнъж се явява някакъв… някакъв идиот с голяма златна шапка, който напомня на всички каква каша са щракалките, вземайки ги на подбив, правейки Пощата да заработи отново и…

— Чакай малко, чакай малко — поокопити се Олян. — Това е голям град, а не някакъв забутан краварски лагер! Тук хората не избиват просто така конкурентите си в бизнеса, нали?

— В Анкх-Морпорк ли? Наистина ли си мислиш това? О, той няма да те убие. Дори няма да си стори труда да намине в Гилдията на Убийците. Ти просто ще умреш. Също като брат ми. И той ще стои зад това.

— Брат ти ли? — замисли се Олян.

В отсрещния край на кръчмата традиционният вечерен бой беше открит с отлично изпълнено К’во-си-ме-зяпнал-така-бе, което спечели две точки и счупен зъб.

— Той и още няколко души, които работеха в Голямата Магистрална, преди тя да стане жертва на пиратство, точно така на пиратство, се канеха да отворят нова магистрална линия — наведе се към него г-ца Миличкова. — Някак си отръскаха джобовете си за няколко демонстрационни кули. Щяха да са четири пъти по-бързи от старата система, щеше да има купища хитри неща с кодирането, щеше да бъде чудо и половина. Много народ им дадоха спестяванията си, хора, работили за баща ми. Виждаш ли, повечето добри инжинери напуснаха, когато баща ми загуби Голямата Магистрална. Не можеха да търпят Мангизов и мародерите с него. Брат ми щеше да върне всичките ни пари.

— Нещо съвсем се заплетох — призна си Олян.

Една брадва се заби в масата и затрептя.

— Робърт Миличков ми е баща — каза тя с отсъстващ глас. — Той беше председател на първоначалната Голяма Магистрална Линия. Умът му беше само в щракалките. По демоните, той изобрети половината механизми в кулите. И се събра с няколко други инжинери, всичките сериозни хора с логаритмични линийки, и те заеха пари и си ипотекираха къщите и изградиха местна система и реинвестираха парите и започнаха да строят Голямата Магистрална. Завъртяха се купища пари, всеки град искаше да участва, всички щяха да забогатеят. Имахме си конюшня. Аз си имах кон. Е, вярно, че не си падах много по него, но все пак го храних, и го гледах как търчи, или каквото там правят тея животни. Всичко вървеше добре и изведнъж пристигна онова писмо и започнаха едни събрания и ни казаха, че сме извадили късмет, че все още не сме отишли в затвора заради, ъ, не знам за какво, ама беше нещо сложно и правно. Да, обаче щракалките все още докарваха огромни суми. Разбираш ли? Гепи Мангизов и бандата му действаха приятелски, о да, ама изкупуваха ипотеки и контролираха банки и бъзикаха разни числа и ни отмъкнаха Голямата Магистрална като някакви крадци. А не им трябваше за нищо друго, освен да правят пари. Изобщо не ги е грижа за Голямата Магистрална. Те ще я разсипят и ще направят още пари като я продадат. Докато Татко беше начело, хората се гордееха с това, което правят. И понеже бяха инжинери, гледаха кулите цялото време да работят както трябва. Имаха си дори „подвижни кули“, както ги наричаха, разглобяеми, можещи да бъдат качени на няколко големи коли, така че ако някоя кула го закъсаше сериозно, те можеха да дигнат подвижната до нея и да поемат трафика, така че да не изгубят и едничък сигнал. Гордееха се с това, всички се гордееха, горди бяха да са част от него!

— Само да бяхте там! Само да го бяхте видели! — каза си Олян. Без да иска го беше казал на глас. Отсреща някакъв мъж халоса друг със собствения му крак и спечели седем точки.

— Да — кимна г-ца Миличкова. — Само да беше. Та преди три месеца брат ми Джон събра достатъчно пари да подкара конкурентна линия. Мъчна работа беше. Мангизов си е разпрострял пипалата навсякъде. Е, Джон свърши мъртъв в полето. Казаха, че не си бил закачил обезопазителното си въже. Той винаги си го закачаше. И сега баща ми по цял ден само седи втренчен в стената. Загуби си всичко, дори и работилницата, като ни окрадоха. Изгубихме си къщата, естествено. Сега живеем при леля ми в Кукличките. Дотам я докарахме. Когато Гепи Мангизов говори за свобода, има предвид неговата си, не някаква друга. И ето че се появяваш ти, г-н Олян фон Ментелик, новичък и лъскав, хукнал да свършиш всичко наведнъж. Защо?

— Ветинари ми предложи работата, това е всичко — отговори Олян.

— И защо я прие?

— Беше работа за цял живот.

Тя се втренчи в него така, че му стана неудобно.

— Е добре, успял си да докопаш маса в „Льо Фоа Йорьо“ само с няколко часа време за реакция — склони тя, когато един нож се заби в гредата зад нея. — Пак ли ще ме излъжеш, ако те попитам как?

— Като си помисля, май да.

— Добре. Ще вървим ли?

Малка газена лампа гореше в закътаната и задушна съблекалня, кълбо с необичайна яркост. В центъра на стаята с лупа в ръка Станли си преглеждаше марките.

Това беше… раят. Фасулът е известен с изчерпателността си, а Станли беше довел добросъвестността до крайност. Г-н Спулс, малко поизнервен от усмивката му, му беше дал всичките си пробни и дефектни листове и сега Станли внимателно ги каталогизираше — колко екземпляра от всеки вид, кои са грешките, изобщо всичко.

Малко филизче вина се заизвива из ума му: та това беше по-хубаво и от карфиците, ама наистина. Марките нямаше как да имат край. Можеше да се изрисуват наистина с всичко. Бяха изумителни. Можеха да обиколят света по пощата, а после да си ги прибереш чистичко и пригледно в албума. А пък и няма как да си докараш „карфиченоглавски палец“.

Беше чел за това усещане в карфичарски списания. Там казваха, че човек можело да вземе да се отбоде. Понякога в тази връзка се споменаваха момичета и сватби. Понякога някоя бивша глава взимаше и си разпродаваше цялата колекция, просто ей така. Или пък на някоя карфичена среща някой ще вземе да пръсне всичките си карфици във въздуха и да побегне крещейки: „Пфу, ама че това са просто карфици!“ Досега подобно нещо беше немислимо за Станли.

Той взе малката торбичка некласифицирани карфици и се втренчи в него. Само допреди някой друг ден дори и самата мисъл за вечер, прекарана с карфиците му, щеше да му донесе чудесно топло и уютно вътрешно чувство. Сега обаче беше дошло време да отхвърли детинщината с карфиците.

Нещо изкряска.

Беше пронизителен, гърлен крясък, все едно самите злоба и глад са се сдобили с глас. Някога едни малки, присвити, подобни на земеровка същества са чували такива звуци да се разнасят над блатата. След като праисторическият ужас поутихна, Станли пропълзя до вратата и я отвори.

— Ех-хо? — изпелтечи той в ехтящите сенки на голямата зала. — Има ли някой тук?

За щастие нямаше отговор, обаче нещо издраска близо до тавана.

— Ние, знаете ли, вече затворихме — каза той с треперлив глас. — Но пак ще отворим в седем сутринта със забележителни нови марки и извънредно изгодна оферта за пратки до Псевдополис. — Думите му се забавиха и челото му се сбърчи, докато се опитваше да си спомни всичко, което им беше казал одеве г-н Ментелик. — Помнете, ние може и да не сме най-бързите, но пък винаги стигаме до местоназначението. Защо не вземете да напишете писмо до престарялата Ви баба?

— Изядох баба си — изръмжа глас някъде от мрака отгоре. — Оглозгах кокалите й.

Станли въздъхна. Никой не го беше обучавал на дистрибуторското изкуство.

— О — рече той. — Ъ… тогава може би до някоя леля?

Сбърчи нос. Защо ли се беше размирисало на лампено масло?

— Ехо? — пак викна той.

Нещо падна откъм тавана, отскочи от рамото му и пльокна на пода. Станли се наведе и напипа гълъб. Или по-точно към половин гълъб. Беше още топъл и много омацан.

Г-н Грайл беше седнал на една греда високо над залата. Стомахът му пареше. Лоша работа, старите навици не отмираха лесно. Бяха му запечатани в костния мозък. Изпърха пред теб нещо топло и пернато и разбира се че го лапваш. Всичките улуци, корнизи и статуи на Анкх-Морпорк бяха окупирани от гълъби. Дори и местното дъждоливническо население не можеше да съкрати популацията им. Още преди да влети през счупения прозорец на купола, той вече беше на шест гълъба, а после цял огромен пернат топъл облак се беше надигнал и пред очите му направо падна червената пелена.

Толкова апетитни бяха. Няма как да спреш на един! А пет минути по-късно си спомняш защо трябваше да си спрял. Това бяха подивели градски гълъби, изхранващи се от каквото намереха по улиците. При това по Анкх-Морпоркските улици. Бяха гукащи чумни клоаки. Със същия успех можеше да хапнеш сандвич с кучешки лайна и да го прокараш с шейк от близката септична яма.

Грайл изпъшка. Най-добре да свършва по-бързо каквото има да върши, да излезе и да повърне над някоя оживена улица. Запрати шишето си с масло в мрака и затършува за кибрита си. Видът му беше усвоил огъня доста късно, защото гнездата се подпалваха твърде лесно, но и огъня го биваше за туй-онуй…

Пламъкът цъфна високо в отсрещния край на залата. Литна откъм гредите и падна на пода. Като стигна маслото се чу едно вуууф и сини потоци от огън зализаха стените.

Станли погледна надолу. Само на няколко стъпки от него, осветена от разтичащия се по пода огън, се беше сгърчила една фигура. До нея се въргаляше златната шапка с крилете.

И в този момент всичко се обърка за г-н Грайл, защото Станли получи един от Малките си Моменти.

Всичко опираше до позата. Олян беше изучавал позите. Някои от старите благородни фамилии притежаваха това нещо. Представляваше абсолютната липса на каквото и да е съмнение, че нещата ще минат както очакваш.

Оберкелнерът ги изпрати до масата им, без да се поколебае нито за миг.

— Наистина ли можете да си позволите това на държавна заплата, г-н Ментелик? — попита г-ца Миличкова докато сядаха. — Или ще излизаме през кухните?

— Сигурен съм, че разполагам с достатъчно средства — отговори Олян.

Знаеше, че вероятно не разполага с такива. Ресторант с отделен келнер дори и за горчицата ще вдига цените си до небето. Но точно в този момент Олян не се безпокоеше за сметката. Имаше си начини да се оправя човек със сметки и най-добре беше да се оправяш с тях на пълен стомах.

Поръчаха си ордьоври, които сигурно струваха повече от седмичната сметка за храна на средния човек. Нямаше смисъл да се търси най-евтиното нещо в менюто. Теоретично погледнато то все трябваше да съществува, но колкото и да се вглеждаше човек, него някак си все го нямаше. От друга страна имаше изобилие от най-скъпи неща.

— Добре ли се освояват момчетата? — попита г-ца Миличкова.

Момчетата, помисли си Олян и произнесе:

— О, да. На Ангамарад наистина му идва отръки. Роден пощальон е.

— Е, има си опит.

— Каква е оная кутия, закрепена на ръката му?

— Това ли? Едно послание, което трябва да занесе. Не оригиналната табличка от печена глина, доколкото схващам. Наложило му се е на два-три пъти да прави копия, а и бронзът хич не трае дълго, от големска гледна точка де. Посланието е до Хет, цар на Тут, от неговите астролози от свещената им планина, съобщаващо му, че Богинята на Морето била разгневена и какви церемонии са били нужни за да я умилостивят.

— Тут в крайна сметка не потъна ли в морето? Стори ми се, че той каза…

— Да де, да, Ангамарад закъснял и бил пометен от яростната приливна вълна и островът потънал.

— И…? — попита Олян.

— Какво и?

— И… той не си ли е помислил, че да го достави сега, ще е леко късничко?

— Не. Не си го е помислил. Не гледаш на нещата като голем. Те вярват, че вселената има формата на кравай.

— Кръгъл или вит кравай? — осведоми се Олян.

— Определено кръгъл, но недей да настояваш за повече кулинарни подробности, защото ми се струва, че се опитваш да го вземеш на бъзик. Та според тях вселената няма нито начало нито край. Ние преминаваме отново и отново през същите неща, само че не е задължително да правим всеки път същия избор.

— Като да си докараш ангел по трудния начин — измърмори замислено Олян.

— Какво имаш предвид? — заитнересува се тя.

— Ъ… та значи той чака, докато онази работа с приливната вълна пак не се случи, за да стигне навреме и този път да го направи както трябва, що ли?

— Да. Недей да изтъкваш недостатъците на идеята. За него си има смисъл.

— И ще си чака милиони и милиони години?

— Това не е недостатък, не и за голем. Само въпрос на време е. На тях нищо не им омръзва. Ремонтират си се сами и е много трудно да се строшат. Оцеляват под морските вълни, както и в нажежена до червено лава. Може пък и да е в състояние да го направи, кой знае? Междувременно гледа да се намира на работа. Също като теб, г-н Ментелик. Толкова си зает…

Изведнъж тя замръзна втренчена в нещо зад рамото му. Дясната й ръка затараши френетично приборите и награби един нож.

— Копелето му мръсно тъкмо влезе! — изсъска тя — Гепи Мангизов! Аз само замалко, ще го убия и ще се върна при теб за десерта…

— Не можеш да направиш това! — изшътка Олян.

— Я? Защо пък да не мога?

— Защото не използваш правилния нож! Този е за риба! Ще се вкараш в беля!

Тя го зяпна, но ръката й се поотпусна и се появи нещо като усмивка.

— Да не би да имат нож за изкормване на богати престъпни копелета? — подметна тя.

— Носят ти го на масата, ако си го поръчаш — заговори й забързано Олян. — Виж сега, това тук не ти е „Барабанът“, където просто изхвърлят трупа в реката! Тея тук викат Стражата! Я се вземи в ръце. Тебе си, не ножа! И се приготви да офейкваме.

— Защо?

— Защото аз подправих неговия подпис на бланка на Голямата Магистрална за да ни пуснат тук, ето защо.

Олян се озърна, да види за пръв път на живо този голям човек. Няма измама, голям си беше, с телосложението на мечка, във фрак като за двама мъже и със златовезана жилетка. И си имаше какаду на рамото, макар че един сервитьор вече се беше забързал с лъскава бронзова прелка и, вероятно, меню за семки и ядки. С Мангизов имаше компания от добре облечени хора и докато той шестваше през помещението, светът се завъртя в орбита около него, тъй като златото е много плътно и има собствена гравитация. Келнери се суетяха и раболепничеха и правеха разни незначителни неща с вид на преголяма важност и явно беше въпрос само на минути, докато някой от тях не изпее на Мангизов, че другите му гости вече са се настанили. Олян обаче претърсваше с поглед останалата част от помещението за… аха, ето ги, двама на брой. Какво ли им имаше на наемните мускули, че никога не се намираше костюм, който да им става?

Единият пазеше вратата, другият пазеше стаята, а без нито сянка съмнение имаше и поне един в кухнята.

… и ето го оберкелнера, заработващ си бакшиша, уверявайки великия човек, че приятелите му са надлежно обслужени…

… и ето я голямата глава с лъвската си грива, обръщаща се да погледне масата на Олян…

… ето че г-ца Миличкова измърмори: „О богове, той иде насам!“…

… и Олян стана. Наемните юмруци изместиха центъра на тежестта си. Всъщност нямаше да сторят нищо на самото място, но пък и никой нямаше да го е грижа, ако го ескортираха навън бързо и твърдо за малък разговор в някоя задна уличка. Мангизов се приближаваше, оставяйки озадачените си гости зад гърба си.

Ако това не беше работа за обществените умения, значи беше време за изскачане през прозореца. Мангизов обаче трябваше да бъде поне бегло учтив. Хората слушаха, нали?

— Г-н Гепи Мангизов? — поздрави Олян.

— Същият, сър — ухили се Мангизов без никакъв хумор. — Изглежда ме оставихте зад гърба си.

— Надявам се, че не съм, сър — отвърна Олян.

— Излиза, че съм помолил ресторанта да запази маса за Вас, г-н… Ментелик?

— Нима, г-н Мангизов? — възкликна Олян с нещо, досега минавало за извърнедно убедителна невинност. — Дойдохме тук с надеждата, че ще се намери свободна маса и за наше най-голямо учудване, тя взе че се намери!

— Тогава значи някой е взел поне един от нас двамата за глупак — заключи Мангизов. — Но кажете ми… Вие наистина ли сте г-н Олян фон Ментелик, началникът на Пощата?

— Да, аз съм.

— И не си ли носите шапката?

Олян въздъхна:

— Е, тя всъщност не е чак пък задължителна.

Известно време едрото лице го наблюдаваше мълчаливо, след което му беше протегната ръка като ръкавицата на стоманолеяр.

— Радвам се да Ви срещна най-сетне, г-н Ментелик. Разчитам, че късметът Ви няма да Ви изостави.

Олян пое ръката и вместо трошащия кокали захват, който очакваше, усети твърдото ръкостискане на почтен човек и го срещна твърдия, честен, едноок поглед на Гепи Мангизов.

Олян беше работил усърдно по професионалното си усъвършенстване и се смяташе за доста добър, но сега, ако си носеше шапката, щеше да му я свали. Намираше се в присъствието на майстор. Усещаше го в ръката, виждаше го в този властен поглед. Ако нещата стояха другояче, той сигурно щеше смирено да се примоли на Мангизов да го вземе за чирак, да му чисти подовете, да помага в кухнята му, само и само да може да седне в краката на този велик мъж и да се учи, как се върти „Тука има — тука нема“ с цели банки. Ако Олян разбираше нещо, ако разбираше каквото и да е, никога не беше беше срещал толкова голям измамник, като мъжа пред него. И той си го казваше. Е това вече беше… стил. Пиратските къдрици, превръзката през окото, дори и проклетият му папагал. Дванайсет и половина процента, айде де, никой ли не забелязваше? Той си им казваше какъв е, а те се смееха и го обожаваха за това. Направо зашеметяващо. Ако Олян фон Ментелик беше следвал кариерата на убиец, това беше все едно да срещне някой, разработил способ за унищожаване на цели цивилизации.

Всичко това му се стовари в ума наведнъж, в един изблик на разбиране, прочетено в един проблясък в окото на Мангизов. Но още нещо пробяга пред всичко това, като малка рибка пред акула.

Мангизов беше шокиран, а не просто изненадан. За момент толкова кратък, че никакъв часовник нямаше да може да го измери, но за миг светът беше тръгнал накриво за Гепи Мангизов. Този момент беше заличен толкова компетентно, че единственото, останало от него, беше увереността на Олян, че той се е случил, но пък увереността беше непоклатима.

Никак не му се искаше да пусне ръката, кой знае, може пък от това да последваше някоя искра, която да го опече жив. Той в края на краищата беше прозрял същината на Мангизов, така че онзи със сигурност беше разкрил самия него.

— Благодаря Ви, г-н Мангизов — произнесе той.

— Както виждам, били сте толкова любезен да пренесете някои от нашите съобщения днес — избоботи Мангизов.

— За мен беше удоволствие, сър. Когато и да поискате нашата помощ, ние сме насреща.

— Хъм — каза Мангизов, — най-малкото, което мога да направя, е да Ви платя една вечеря. Сметката ще дойде на моята маса. Изберете си каквото поискате. А сега, ако ме извините, ще трябва да обърна внимание и на… другите ми гости.

Той се поклони на клокочещата г-ца Миличкова и си тръгна.

— Управата би желала да Ви благодари, че се въздържахте от избиване на посетителите — каза й Олян, сядайки отново на масата. — А сега ще трябва…

Той застина.

Г-ца Миличкова, която тъкмо събираше дъх да му изсъска едно хубаво, погледна лицето му и се разколеба.

— Да не ти е лошо? — забезпокои се тя.

— Те… горят — изломоти Олян и очите му се разшириха.

— Богове, целият си пребледнял!

— Писмената… те пищят… подушвам пожара!

— А, някой си е поръчал фламбе — заразубеждава го г-ца Миличкова — Това е само… — Тя спря и подуши въздуха. — Но наистина мирише на горяща хартия…

Хората се заозъртаха, когато столът на Олян се прекатури.

— Пощата гори! Знам, че е така! — извика той, обърна се и хукна.

Г-ца Миличкова успя да го настигне във фоайето, където един от телохранителите на Мангизов го беше сграбчил. Тя потупа каяната по рамото и когато той се обърна да я отблъсне, тя тропна силно с крак. Докато той пищеше, тя помъкна сащисания Олян към изхода.

— Вода… ще ни трябва вода — стенеше той. — Те изгарят! Всичките горят!

Глава десета

Пламтящи слова

В която Станли запазва Спокойствие — Героят Олян — В Търсене на Котката, което никога не е разумна постъпка — Нещо в Мрака — Да се натъкнеш на г-н Грайл — Огън и Вода — г-н Ментелик съдейства на Стражата — Танц на ръба — г-н Ментелик се обръща към Религията — Време на Възможностите — Шнолата на г-ца Маккалариат — Чудото

Писмата горяха.

Част от тавана поддаде и още писма се посипаха в пламъците. Огънят вече подхващаше и горните етажи. Докато Станли влачеше г-н Грош по пода, още едно парче мазилка се разби в плочите и отгоре се посипа вече подпалила се стара поща. Пушек, гъст като супа, се закълби накъм далечния таван.

Станли довлече стареца в съблекалнята и го сложи на леглото му. Беше спасил също и златната шапка, защото ако не беше, г-н Ментелик би следвало да му се разсърди. После той затвори вратата и взе Книгата Правилник от полицата над масата на Грош. Запрелиства методично страниците, докато не стигна до белязката, която беше оставил само преди минута, на главата „Как следва да се действа в случай на Пожар“. Станли винаги спазваше правилата. Не ги ли спазваш, всякакви неща могат да тръгнат накриво.

Дотук вече беше минал: 1.) При установяване на Пожар запазете Спокойствие.

Сега беше на ред: 2.) Извикайте „Пожар!“ със силен и ясен глас.

— Пожар! — извика той и отметна с молива си втора точка.

По-нататък беше: 3.) При възможност постарайте се да угасите Пожара.

Станли отиде до вратата и я отвори. Дим и пламъци се понесоха към него на талази. За момент той се вторачи в тях, но поклати глава и затвори вратата.

Точка 4 гласеше: В случай че сте застрашени от Пожара, постарайте се да избягате. Не отваряйте Врати, ако са нагорещени. Не използвайте Стълби, ако горят. В случай, че не се открие Изход, запазете Спокойствие и очаквайте а) Спасение или б) Смърт.

С това изглежда всичко беше изчерпано. Светът на карфиците беше прост и Станли познаваше пътищата му както златната рибка си познава аквариума, но всичко останало беше пресложно и човек можеше да се оправи с него само ако следва правилата.

Той погледна нагоре към мърлявите малки прозорци. Бяха твърде тесни за да се измъкне оттам и бяха направо запечатани от множество слоеве боя, така че той счупи едно от стъклата колкото се може по-акуратно, за да влезе малко свеж въздух. Отбеляза това в книгата за повреди.

Г-н Грош все още дишаше, но с някакъв неприятен бълбукащ звук. В съблекалнята имаше аптечка за Първа Помощ, понеже Правилникът я изискваше, но в нея се съдържаше само малко бинт, шишенце с нещо черно и тегаво и резервните зъби на г-н Грош. Г-н Грош му беше казал да не пипа самоделните му лекове, и понеже не беше необичайно за стъклениците му да избухват през нощта, Станли съблюдаваше тази забрана много прилежно.

В Правилника нямаше записано: В Случай на Нападение от страна на Връхлитащо Кресливо Същество, ударете го яко по Устата с Торбичка с Карфици, и Станли се зачуди, дали да не го впише с молива си. Това обаче щеше да е Увреждане на Пощенско Имущество, а това можеше да го вкара в беля.

Така, след като му се изчерпаха възможностите за всякаква по-нататъшна дейност, Станли запази спокойствие.

Писма валяха на парцали. Някои падаха все още горящи, сипещи се като искри от бумтящия огнен фонтан, пробил вече покрива на Пощенската Палата. Някои бяха почерняла пепел, по която блуждаеха искри в пародия на изсъхващо мастило. Някои, а те бяха много, бяха издигнати от горещия въздух над града непокътнати, и сега се спускаха на бавен зигзаг като послания от някой особено официален бог.

Олян съдра сакото си, докато се промъкваше през навалицата.

— Хората сигурно са се измъкнали — обади се г-ца Миличкова, трополеща след него.

— Наистина ли мислиш така? — попита я Олян.

— Наистина ли го мисля? Не. Не и ако това е работа на Мангизов. Съжалявам, вече не ме бива много да утешавам когото и да е.

Олян се поспря и се опита да мисли. Пламъците се издигаха от покрива на сградата от едната страна. Главната врата и цялата лява половина изглеждаха недокоснати. Но огънят, както му беше известно, беше подло нещо. Седеше си и си тлееше, докато не отвориш вратата за да видиш как върви, а той ще го възприеме като глътка свеж въздух и ще ти запои очните ябълки за черепа.

— Най-добре да вляза — рече той. После добави: — Ъ… няма ли начин да кажеш: „Не, не, недей, прекалено си смел!“, примерно, а?

Някои хора тъкмо правеха верига до близката чешма. Беше също толкова ефикасно, колкото да се гаси слънцето с плюене.

Г-ца Миличкова хвана едно горящо писмо, запали си цигарата с него, вдъхна и каза:

— Не, не, недей, прекалено си смел! Това урежда ли те? Но ако все пак влезеш, отляво изглежда чисто. Внимавай все пак. Носи се слух, че Мангизов поръчва туй-онуй на един вампир. От дивите.

— О. Огънят тях ги убиваше, нали? — отчаяно се опита да го погледне откъм светлата страна Олян.

— Убива всекиго, г-н Ментелик — промълви г-ца Миличкова. — Всекиго.

Тогава тя го хвана за ушите, притегли го и го целуна едно хубаво в устата. Беше като да те целуне пепелник, ама беше хубаво.

— Абе изобщо, предпочитам да излезеш оттам — каза му тя тихо. — Сигурен ли си, че не можеш да почакаш? Момчетата ще са тук всеки момент…

— Големите ли? Но нали днес им е свободният ден!

— Да, обаче трябва да се подчинят на своя шхем. Има ли пожар, значи има опасност за хора. Ще го надушат и ще са тук до няколко минути, повярвай ми.

Олян се поколеба, гледайки я в лицето. Хората обаче го гледаха. Не можеше да не влезе, тъй като нямаше да отива на образа му. Проклет да е Ветинари!

Той тръсна глава, обърна се и се втурна към вратата. Най-добре да не му мисли. Най-добре да не мисли, колко е глупав. Просто виж как е на опип входната врата… съвсем си е студена. Полекичка я отвори… лъхна го горещ въздух, но нямаше експлозия. Ето я голямата зала, огрята от огън… но всичкият беше над него, така че ако махаше с ръце и се пазеше нещо да не му падне отгоре, можеше и да стигне до вратата надолу към съблекалнята.

Той я отвори с ритник. Станли вдигна очи към него от марките си и каза:

— Здравейте, г-н Ментелик. Аз запазих спокойствие. Но ми се струва, че г-н Грош е болен.

Старецът лежеше на леглото и „болен“ беше твърде оптимистична дума.

— Какво го е сполетяло? — вдигна го грижливо Олян. Г-н Грош беше лек като перце.

— То беше като голяма птица, но аз го отпъдих — съобщи Станли. — Ударих го в устата с торбичка карфици. Аз… имах един Малък Момент, сър.

— Добре, толкова е достатъчно — реши Олян. — А сега, ще можеш ли да ме последваш?

— Взех марките — докладва Станли. — И касата. Г-н Грош я държи за по-сигурно под леглото си. — След това момчето просия. — А също и шапката Ви. Аз запазих спокойствие.

— Браво, браво — измърмори Олян. — А сега плътно след мен, ясно?

— Ами г-н Мотльо, а г-н Ментелик? — изведнъж се разтревожи Станли.

Някъде отвън, в залата, се разнесе трясък и бумтенето на огъня определено се усили.

— Кой? Г-н Мот-… котката ли? Да върви по… — Олян се спря и пренастрои устата си. — Той вече ще е навън, хайде да се обзаложим, ще яде печен плъх и ще се хили. Хайде, ела!

— Но той е котката на Пощата! — възрази Станли. — Никога не е бил навън!

Хайде на бас, че в момента е, помисли си Олян. Но в гласа на момчето пак се беше появила онази опасна жилка.

— Да идем да изнесем г-н Грош оттук, какво ще кажеш? — Олян се запромъква през вратата със стареца в ръце. — А после ще се върна за Мот…

Една пламнала греда се срути на пода някъде посред залата и запрати нагоре към главното пъкло талази от искри и горящи пликове. И стена от пламъци, огнен водопад наопаки се понесе с рев нагоре през другите етажи и през покрива. С гръм. Това беше огън, пуснат от каишката си, който най-после можеше да се налудува до насита.

За частица от Олян всичко това беше добре дошло. Но още една нова и обезпокоителна частица си мислеше: „Тъкмо я бях накарал да заработи. Нещата се занареждаха. Беше също толкова хубаво, колкото да си престъпник, но без престъплението. Беше си веселба.“

— Айде де, Станли! — подвикна Олян и обърна гръб на ужасната гледка и на омайната мисъл. Момчето го последва неохотно, като през целия път чак до външната врата не престана да вика проклетата котка.

Хладният въздух отвън го проряза като с нож, но се разнесоха аплодисменти, последвани от светлинен проблясък, който Олян вече беше започнал да асоциира със задаващи се неприятности.

— Добър фечер, г-н Ментелик! — посрещна го ведрият глас на Ото Шрик. — Честна дума, искаме ли нофини, достатъчно ще ни е само да фърфим след Фас!

Олян не му обърна внимание и си проправи път с лакти до г-ца Миличкова, която, както забеляза той, не се беше поболяла от притеснение.

— Има ли в този град някакъв приют за болни? — попита забързано той. — Или поне някой свестен лекар?

— Има Безплатната Болница „Лейди Сибил“.

— И какво й е доброто?

— Някои хора не умират.

— Я, чак толкова добри ли са? Веднага го закарай там! — разпореди се той. — А аз ще трябва да се връщам за котката!

— Ти смяташ да се връщаш там заради някаква котка?

— Ама това е господин Мотльо — засегна се Станли. — Той е роден в Пощата.

— По-добре недей да спориш — обърна се пак към сградата Олян. — Ще се погрижиш за г-н Грош, нали?

Г-ца Миличкова се наведе към окървавената риза на стареца.

— Но като гледам някаква твар се е опитала да… — започна тя.

— Нещо падна върху него — намеси се рязко Олян.

— Но това не би могло да причини…

— Нещо падна върху него — повтори Олян. — Ето какво стана.

Тя го погледна в лицето.

— Добре — съгласи се тя, — нещо е паднало върху него. Нещо с големи и остри нокти.

— Не, просто някакво бичме със стърчащи пирони, нещо такова. Всеки може да го види.

— Това е което се е случило, значи, така ли? — не откъсваше поглед от него г-ца Миличкова.

— Точно това се случи — отсече Олян и побягна към сградата преди да са се появили още въпроси.

Няма защо да се въвлича Стражата в тази работа, мислеше си Олян, докато търчеше към вратата. Те само ще тъпчат наоколо и няма да намират никакви отговори, а съгласно опита му стражарите винаги предпочитаха да арестуват поне някого. „… Та какво Ви кара да мислите, че е бил Гепи Мангизов, а г-н… Ментелик, нали така беше? О, значи на Вас Ви е ясно, а? Имате такъв усет, а? Чудна работа, и на нас понякога са ни ясни някои неща. Лицето Ви ни е познато отнякъде, г-н Ментелик. Откъде сте?…“

Не, няма защо да се правиш на голям приятел на Стражата. Те можеше да ти застанат на пътя.

Един от горните прозорци се пръсна и пламъците зализаха стряхата. Олян се шмугна през вратата посред дъжд от стъкла. Колкото до Мотльо… добре де, налагаше се да намери проклетата котка. Не успееше ли, вече нямаше да е веселба. Ако не рискува поне мъничко от живота си и ей тоничко от крайниците си, нямаше да може повече да бъде себе си.

Нима той току-що беше помислил това?

О, богове. Беше го изгубил. Така и не разбра, откъде му беше дошло, ама сега вече си беше отишло. Ето какво ти се случва, като почнеш да вземаш заплата. А и не го ли беше предупреждавал дядо му да се пази от невротични като бръснати маймуни жени? Всъщност не беше, понеже се интересуваше предимно от кучета и бира, но би трябвало да беше.

Образът на гръдния кош на г-н Грош не преставаше да хлопа настоятелно по вратите на въображението му. Изглеждаше като че ли нещо с остри нокти го е разпердушинило и само дебелата му пощенска униформа го беше предпазила да не бъде изкормен. Но не приличаше като да е бил вампир. Те не омазваха нещата така. Така добра храна отиваше зян. Въпреки това той си подбра парче от един строшен стол. Много подходящо се беше разцепил. А хубавото на кола в сърцето беше, че действаше и на не-вампири.

Още от тавана беше изпопадало в залата, но той се промъкна между отломъците. Главното стълбище беше от тази страна и беше напълно непокътнато, макар че пушекът се стелеше по пода като килим, а от другата страна на залата, където някога бяха планините от стара поща, огънят беше все така буен. Вече не можеше да чува писмата. Съжалявам, помисли си той, направих каквото можах. Не беше по моя вина…

Ами сега какво? Най-малкото, можеше да си вземе кутията от кабинета. Не би искал тя да изгори. Някои от онези химикали бяха много трудни за набавяне.

Кабинетът беше целият в пушек, но той измъкна кутията изпод бюрото си и тогава мярна златния костюм на закачалката му. Трябваше да го вземе, нали така? Такова нещо не биваше да бъде оставено да изгори. За кутията можеше да се върне и друг път, нали така? Но костюмът… костюмът беше необходим. И никаква следа от Мотльо. Той трябваше да се е измъкнал, нали така? Котките не напускаха ли потъващите кораби? Или май това бяха плъховете? Е, котките нямаше ли да последват плъховете? Както и да е, димът се надигаше от фугите на дюшемето и се просмукваше откъм горните етажи, така че не беше време да се помотва тук. Нали трябваше вече да е погледнал навсякъде. Нямаше смисъл да остава някъде, където тонове горяща хартия можеха да се стоварят на главата му.

Добър си беше планът и се провали само защото видя котката, долу в залата. Зяпаше го с интерес.

— Мотльо! — ревна Олян. Поиска му се да не беше. Беше толкова глупаво име да се вика из горяща сграда.

Котаракът го изгледа и запраши нанякъде в тръс. Олян се завтече с псувни подире му и го видя как се шмугва към мазетата.

Котките нали бяха умни? Там сигурно имаше някакъв друг изход… налагаше се да има…

Олян дори не погледна нагоре, когато чу поредното пращене на дърво над главата си, а само се втурна напред и запрескача по пет стъпала наведнъж. Съдейки по звука, голяма част от сградата току-що се беше срутила точно зад гърба му, искри рукнаха надолу по стълбището към мазетата и опърлиха врата му.

И така, ако не друго, вече нямаше връщане назад. Мазетата обаче, като си помисли човек, нали имаха капандури и люкове за стоварване на въглища и такива неща? И бяха студени и безопасни и…

… бяха точно подходящото място да се оттеглиш да си ближеш раните, след като са те цапардосали по муцуната с цяла торбичка карфици, нали така?

Отвратително е да си носиш въображението със себе си.

Вампир, беше му казала тя. А Станли беше улучил „голяма птица“ с торбичка карфици. Станли Убиецът на Вампири, с торбичката си с карфици. Никой не би повярвал, освен ако не го видеше веднъж в някой от неговите, както ги наричаше г-н Грош, „малки моменти“.

Надали можеше да се убие вампир с карфици…

А мине ли му веднъж на човек такава мисъл, изведнъж забелязваш, че колкото и внимателно да се оглеждаш зад гърба си, все се намираше нещо зад гърба на зад-гърба-то, където не си погледнал. Олян прилепи гърба си към хладната каменна стена и се запреплъзва покрай нея, докато стената не свърши и той не се натъкна на отворена врата. Оттатък едва се виждаше бледото сияние на Сортировъчната Машина.

Когато Олян надзърна в Машинната стая, почна да се вижда и Мотльо. Който се беше присвил под машината.

— Колко по котешки се държиш, бе Мотльо — укори го Олян, докато се вглеждаше в сенките. — Ела насам при Чичко Олян. Моля ти се?

Той въздъхна, окачи костюма на някаква стара етажерка за писма и клекна до машината. Как ли, да му се не види, следваше да се хващат котки? Никога досега не го беше правил. Котките никога не фигурираха в кучкарниците за ментеликцери на дядо му, освен като импровизирана закуска. Когато ръката му наближи Мотльо, котаракът присви уши и изсъска.

— Да не искаш да се изпечеш тук, бе? — скара му се Олян. — Я без нокти, моля ти се.

Котаракът заръмжа и Олян осъзна, че той не гледа точно към него.

— Добър Мотльо — измърмори той и усети как ужасът започва да се надига.

Едно от най-основните правила при изследване на враждебна среда беше: не се занимавай с котката. А сега изведнъж средата беше станала значително по-враждебна.

Друго важно правило беше: недей да се обръщаш бавно за да погледнеш. Точно зад теб ще е. Не котката. Забрави проклетата котка. Друго е.

Той се изправи и хвана дървения кол с две ръце. „Така значи, точно зад мене ли?“ — помисли си той. — „Пусто да е, ама си е пусто точно пусто зад мене! Разбира се, че е там! Че как иначе?“

Страхът, който усещаше сега, беше също като чувството, което изпитваше, когато да речем балъкът заоглежда някой стъклен диамант. Времето някак си се забавя, всички сетива се изострят, а в устата му се усеща привкус на метал.

Недей да се обръщаш бавно. Обърни се бързо.

Той се извърна, изкрещя и ръгна. Колът се опря в нещо, което поддаде съвсем, ама съвсем мъничко.

Издължено бледо лице му се ухили на синкавата светлина. Показвайки два реда остри зъби.

— Не улучи нито едно от двете ми сърца — каза г-н Грайл, плюейки кръв.

Олян отскочи тъкмо навреме да не го засегнат ноктите на разцепилата въздуха мършава ръка, но задържа кола пред себе си и го заразмахва, за да държи съществото на разстояние…

Банши, мислеше си той. Ох, мътните да го вземат…

Само когато Грайл се помръднеше, черното му кожесто наметало малко се отместваше и се виждаше скелетообразното му тяло. От полза беше да се знае, че черната кожа беше крило. От полза беше да се знае, че баншитата бяха единствената хуманоидна раса, развила способността да лети в някаква влажна джунгла, където са ловували летящи катерици. Не беше от особена полза да се знае откъде се е пръкнало поверието, че ако чуеш крясъка на банши, скоро ще умреш. Беше защото баншито е на лов за теб. Нямаше смисъл да се оглеждаш назад. Беше отгоре.

Не бяха останали много диви баншита, дори и в Юбервалд, но Олян знаеше съвета, предаван от поколение на поколение от онези, които бяха оцеляли. Дръж се далеч от устата му, защото тея ми ти зъби са нещо страшно. Не се пъни да го атакуваш в гърдите — летателните мускули там са като броня. Не че са чак толкова силни, но сухожилията им са като стоманени въжета, а дългият обсег на ръцете им означава, че могат направо да ти откъснат глупавата глава…

Мотльо изскимтя и се навря по-дълбоко под Сортировъчната Машина. Грайл отново замахна и когато Олян отстъпи, го последва.

… обаче вратовете им се чупят лесно, ако успееш да минеш обсега на ръцете им, а и им се налага да затворят очи, когато надават крясъка.

Грайл пристъпи напред с пружинираща походка, от която му се тръскаше главата. Олян нямаше къде да отстъпва, така че захвърли кола и вдигна ръце.

— Добре де, предавам се — каза той. — Само че хайде да свършваме бързо, а?

Съществото не откъсваше поглед от златния костюм. Във вкуса им към блестящи неща имаше нещо сврачешко.

— Има къде да отида в отвъдното — опита се да му помогне Олян.

Грайл се колебаеше. Беше ранен, дезориентиран и преял с гълъби, които си бяха жива епидемия на крила. Искаше му се да се разкара оттук и да се зарее из прохладното небе. Тук всичко беше твърде сложно. Твърде много цели, твърде много миризми. За едно банши връхлитането, когато зъби, нокти и тежестта на тялото се сливаха ведно в един удар, беше всичко. И сега объркан подскачаше от крак на крак, опитвайки се да се справи със ситуацията. Нямаше пространство за полет, нямаше къде другаде да иде, а плячката стоеше право отпред… инстинктът, емоциите и жалките опити за рационално мислене се блъскаха лудо в прегрятата глава на Грайл.

Инстинктът победи. Връхлитането върху жертвата с извадени нокти беше вършило работа милиони години наред, та защо да се изоставя добрата традиция сега?

Той отметна глава назад, изкряска и скочи.

Както стори и Олян, гмуркайки се под дългите му ръце. Това не беше програмирано в реакциите на едно банши: предполагаше се, че плячката ще се е присвила или ще бяга. Рамото на Олян обаче се вряза в гърдите му.

Тварта беше лека като дете.

Олян усети как ноктите раздраха ръката му, когато той метна нещото върху Сортировъчната Машина и се хвърли на пода. За един ужасен момент му се стори, че то ще стане пак, че не е уцелил колелото, но когато побеснелият г-н Грайл се озова там, звукът беше…

… шляк…

… и настана тишина.

Олян остана легнал на студения каменен под докато сърцето му не се успокои дотам, че да може да различава отделни тупвания. И докато си лежеше, осъзнаваше, че нещо лепкаво прокапва от Машината.

Бавно се изправи на треперещите си крака и се загледа в това, което се беше случило на съществото. Ако беше герой, щеше да използва възможността да каже: „Ей на това аз му викам сортиране!“ Обаче понеже не беше герой, той просто повърна. Едно тяло не изглежда прилично, когато съществени негови части не споделят същото време-пространство като останалите, но за сметка на това то изглежда по-колоритно.

След това, притискайки кървящата си ръка, Олян коленичи и се наведе под машината за Мотльо.

Трябваше да се върне с котката, мислеше си той като през мъгла. Просто се налага. Когато човек се втурва в горяща сграда за да спаси някаква глупава котка и се връща с котката, ще го възприемат като герой, дори и да е доста тъп герой. Излезе ли обаче без котка, ще е просто един смотаняк.

Приглушен гръм над главата му намекна, че още една част от сградата се срива. Въздухът почна да пари.

Мотльо пропълзя още по-навътре.

— Виж сега — изръмжа му Олян. — Героят трябва да излезе с котката. Не е задължително котката да е жива…

Той се метна, набара Мотльо и го измъкна изпод машината.

— А така — рече той и си взе закачалката с костюма в другата ръка. По него имаше няколко късчета банши, но, помисли си той с леко сърце, все ще се намери нещо, което да ги отстрани.

Надникна в коридора. От двете страни имаше по една огнена стена, а Мотльо избра точно този момент да забие всичките си четири комплекта нокти в ръката му.

— Ох — измърмори Олян. — А досега нещата се развиваха толкова добре…

— Г-н Меентелиг! Добре Ли Сте, Г-н Меентелиг?

Това, което големите изнасяха от огъня, беше фактически самият огън. Изнасяха от горящото имущество всичко което гореше. И интересна работа, в това имаше нещо хирургично. Те се струпваха на края на пожара и го лишаваха от всичко, което да гори, притискаха го, сгащваха го и накрая го стъпкваха до смърт. Големите можеха да газят през лава и разтопено желязо. Дори и да знаеха що е страх, със сигурност нямаше да го намерят в някаква си горяща сграда. Тлеещи отломъци бяха отметени от стъпалата от чифт нагорещени до червено ръце. Олян се взря в един пейзаж от пламъци, но и в застаналия пред тях г-н Помпа, светещ в оранжево. Петна от прах и кал по глината му проблясваха и искряха.

— Драго Ми Е Да Ви Видя, Г-н Меентелиг! — изтътна радостно той. — Разчистихме Път До Вратата! Побързайте!

— Ъ… благодаря! — опита се да надвика рева на пламъците Олян.

Пътят беше пред очите му, изчистен от боклуци, с примамливата свежест и прохлада на отворената врата на края му. По-нататък, в далечния край на залата, други големи, без да обръщат внимание на стълбовете огън, най-спокойно изхвърляха пламтящо дюшеме през една дупка в стената.

Зноят беше непоносим. Олян приведе глава, притисна ужасения котарак към гърдите си, усети как задната част на врата му започва да се опърля и хукна напред.

Това, което се случи след това, се сля в един единствен спомен. Трясъкът отгоре. Металният грохот. Големът Ангамарад, поглеждащ нагоре, докато посланието му грееше в жълто на виненочервената му ръка. Десет хиляди тона дъждовна вода, падащи измамно бавно. Студената вода, стоварваща се върху нажежения голем…

… взривът…

Пламъците отмряха. Шумът отмря. Светлината отмря.

— АНГАМАРАД.

Ангамарад си погледна ръцете. Нямаше нищо, освен зной, зноя на пещ, буен изпепеляващ зной, който все пак оформяше пръсти.

— АНГАМАРАД — повтори глухият глас.

— Изгубих Си Глината — проговори големът.

— ДА — подтвърди Смърт. — ТОВА Е СТАНДАРТНАТА СИТУАЦИЯ. ТИ СИ МЪРТЪВ. УНИЩОЖЕН. ВЗРИВЕН НА МИЛИОНИ ПАРЧЕТА.

— Тогава Кой Извършва Слушането?

— ВСИЧКО В ТЕБ, КОЕТО НЕ БЕШЕ ГЛИНА.

— Имаш Ли Заповеди За Мен? — попита това, което беше останало от голема и се изправи.

— НЕ И СЕГА. ДОСТИГНА МЯСТОТО, КЪДЕТО НЯМА ПОВЕЧЕ ЗАПОВЕДИ.

— Какво Да Правя?

— ОЧЕВИДНО НЕ СИ УСПЯЛ ДА СХВАНЕШ ПОСЛЕДНАТА МИ ЗАБЕЛЕЖКА.

Ангамарад пак седна. Освен че под краката му вместо тиня имаше пясък, това място му напомняше подводната бездна.

— ОБИКНОВЕНО ХОРАТА ПРЕДПОЧИТАТ ДА ПРОДЪЛЖАТ НАТАТЪК — опита се да помогне Смърт. — ГЛЕДАТ НАПРЕД КЪМ СЛЕДВАЩИЯ СИ ЖИВОТ.

— Аз Ще Остана Тук, Моля.

— ТУК ЛИ? ТУК НЯМА КАКВО ДА СЕ ПРАВИ — отбеляза Смърт.

— Да, Знам — каза призракът на голема. — Прекрасно Е. Аз Съм Свободен.

В два часа сутринта заваля дъжд.

Можеше да е и по-лошо. Можеше да завалят змии. Можеше да завали киселина.

Все още имаше малко покрив и малко стени. Значи все още имаше и малко сграда.

Олян и г-ца Миличкова бяха седнали на куп горещ каманак близо до съблекалнята, която общо взето беше единствената стая, която все още можеше с известно право да се нарече така. Големите бяха стъпкали огъня докрай, позакрепили каквото още можеше да стои право и си бяха отишли без да кажат нито дума, за да продължат чак до залез слънце да не бъдат чукове.

Г-ца Миличкова беше взела в ръце наполовина стопена бронзова лента и я въртеше натам насам.

— Осемнадесет хиляди години — прошепна тя.

— Цистерната за дъждовна вода — измърмори Олян, взрян в празното пространство.

— Огън и вода — промълви г-ца Миличкова. — Но не и двете наведнъж!

— Не може ли… някак да се изпече наново или нещо такова? — това му прозвуча безнадежно още докато го казваше. Но беше видял как другите големи преравят трошляка.

— Не остана достатъчно. Само прах, смесен с какво ли не — въздъхна г-ца Миличкова. — А той не искаше нищо друго, освен да е полезен.

Олян се загледа в остатъците от писмата. Потопът беше разнесъл чернилката от тяхната пепел навсякъде по руините. Те не искаха нищо друго, освен да бъдат доставени, помисли си той. В такива моменти седенето за девет хиляди години на дъното на океана изглеждаше напълно привлекателно.

— Той смяташе да чака, докато вселената не се завърти в кръг. Знаеше ли?

— Да, ти ми каза — отговори Олян.

Няма по-тъжна миризма от миризмата на мокра горяла хартия, мислеше си Олян. Тя значеше, че всичко е свършило.

— Няма какво да се разчита, че Ветинари ще построи Пощата наново — продължаваше г-ца Миличкова. — Ако се опита, Мангизов ще се погрижи хората да се развилнеят. Разхищение на държавни средства. Той си има приятелчета. Хора, които му дължат пари и услуги. Бива го да се оправя с тоя род хора.

— Мангизов беше. Той нареди да се подпали пожарът — отбеляза Олян. — Беше потресен да ме види в ресторанта. Мислил е, че ще съм тук.

— Никога няма да успееш да го докажеш.

Сигурно няма да мога, съгласи се наум Олян, някъде всред скръбната, задимена празнота посред главата си. Стражата беше цъфнала тук по-бързо, отколкото Олян беше забелязал, че е обичайно за градските полицаи. Водеха си върколак. Е, за повечето хора щеше да е просто едно красиво куче, но отраснеш ли в Юбервалд при дядо, отглеждащ кучета, ще се научиш да различаваш белезите. Този тук имаше нашийник, задуши жаравата още преди тя да престане да дими и надуши нещо повече за душене в покрова от пушещи сажди и пепел. Те копаха там и после се стигна до един нелеп разпит.

Олян се справи с него колкото можа при дадените обстоятелства. Най-важното беше никога да не им казваш истината. Ченгетата и без това никога не вярваха на каквото им казват хората, така че нямаше защо да им създава допълнителна работа.

— Крилат скелет ли? — беше произнесъл Олян с тон, със сигурност прозвучал като искрена изненада.

— Да, господине. В човешки ръст, но много… увреден. Даже бих казал разпердушинен. Чудя се, дали не знаете нещо повече по този въпрос? — стражарят беше капитан. Олян така и не успя да го разгадае. Лицето му не издаваше нищо, което капитанът не искаше да издаде. Нещо в него намекваше, че вече знае отговорите, но все пак задава въпросите, колкото да се съблюдава приличието.

— Сигурно ще да е извънредно голям гълъб? Те бяха истинска напаст в тази сграда — беше му казал Олян.

— Съмнявам се, господине. Ние смятаме, че беше банши, г-н Ментелик — беше рекъл търпеливо капитанът. — Много рядък вид.

— А аз си мислех, че те само кряскат от покривите на хора, които ще умрат — беше вметнал Олян.

— Така е с цивилизованите, господине. Дивите предпочитат да действат без посредници. Вашият младеж не беше ли казал, че е ударил нещо?

— А, да, Станли беше споменал за нещо хвърчащо, да, имаше нещо такова — засеща се Олян. — Аз обаче си помислих, че е било просто…

— … извънредно голям гълъб. Виждам, виждам. А да имате някакво предположение за това, как е започнал пожарът? Доколкото разбрах, вие използвате навсякъде безопасни фенери.

— Опасявам се, че вероятно е било спонтанно самовъзпламеняване в купчините писма — Олян беше имал време да измисли това.

— Някой да се е държал странно?

— В Пощата, капитане, е много трудно да се отсъди кое е странно. Повярвайте ми.

— Да са Ви били отправяни заплахи? От някого, когото сте раздразнили може би?

— Нищо подобно.

Капитанът въздъхна и прибра бележника си.

— Въпреки всичко ще оставя няколко души да наглеждат мястото за през нощта — беше казал той. — Похвално е, че спасихте котката, господине. Като излязохте, Ви посрещнаха с истинско ликуване. И само още едно нещо, господине…

— Да, капитане?

— Защо ли ще му е на едно банши, или може би на гигантски гълъб, да напада г-н Грош?

И Олян си помисли: шапката…

И Олян каза:

— Нямам представа.

— Да господине. Сигурен съм, че нямате — каза капитанът. — Сигурен съм че нямате. Аз съм капитан Стоманолеярсон, господине, макар че на повечето хора съм известен като капитан Керът. Не се колебайте да ме потърсите, господине, ако Ви се случи нещо. Ние сме тук за ваша защита.

И какво щяхте да сторите срещу баншито? — попита го наум Олян. Подозирате Мангизов. Браво на вас. Но хора като Мангизов не ги е еня за закона. Те никога не нахлуват с взлом, а просто ще използват хора, които нахлуват. И няма да намерите нищичко, ама нищичко записано черно на бяло.

Точно преди капитанът да се обърне да си върви, Олян беше сигурен, че върколакът му намигна.

А сега, докато дъждът прокапваше и просъскваше по все още нагорещените камъни, Олян огледа огньовете. Все още имаше доста от тях, там, където големите бяха струпали жаравата. Понеже това беше Анкх-Морпорк, нощните хора се бяха спуснали насам като мъгла и се бяха скупчили около тях да се топлят.

Тук щеше да отиде цяло състояние. Е и? Той да не би да не знаеше откъде може да вземе купища пари? Собствено те не му трябваха. Бяха само начин да си отчита бройката. Но с това вече беше свършено, защото те принадлежаха на Албърт Искрометов и останалите, а не на един невинен началник на пощата.

Той свали златната си шапка и я заоглежда. Аватар, беше казал Пелц. Божество, въплътено в човек. Той обаче не беше бог, а само мошеник в златен костюм, чиято машинация беше приключила. Къде ли се губеше сега ангелът? Къде бяха боговете, точно когато човек имаше нужда от тях?

Боговете да са му на помощ.

Шапката проблясна на светлината от огньовете и различни части от мозъка на Олян заискряха. Не посмя да диша, когато мисълта се пръкна, та да не би някак да я подплаши. Беше толкова просто. И беше нещо, което не би могло да хрумне на никой честен човек.

— Всичко от което се нуждаем — произнесе той, — е…

— Е какво? — сепна се г-ца Миличкова.

— Е музика! — провъзгласи Олян.

После стана и събра ръце на рупор:

— Ей, хора! Някой да свири на банджо? Или може би на нещо дето прави цигу-мигу? Давам еднодоларова марка със значителна колекционерска стойност на всеки, който съумее да изкара валсов ритъм. Нали знаете, раз-два-три, раз-два-три?

— Да не би да си напълно полудял? — подхвана г-ца Миличкова. — Защото си определено…

Тя спря когато един размъкнат мъж потупа Олян по рамото и сподели:

— Аз свиря на банджо, а аверчето ми Хъмфри е жесток с хармониката. Хонорарът ще е долар, сър. В монета, моля, понеже доколкото не мога да пиша, а не знам никого да може да чете.

— Скъпа моя госпожице Миличкова — усмихна й се лудешки Олян. — Имате ли си някакво друго име? Някакъв прякор или галено име или както са те наричали като малка, някое хубавичко умалително име, с което да не възразяваш да те наричат?

— Да не си пиян? — тросна се тя.

— За нещастие не съм — отвърна той. — А как ми се щеше да бях. Е, госпожице Миличкова? Та аз даже успях да спася най-хубавия си костюм!

Това я завари неподготвена и отговорът й се изплъзна преди вроденият й цинизъм да успее да залости вратата:

— Брат ми ми казваше… ъ…

— Да?

— Трепачка — призна си г-ца Миличкова. — Но го имаше предвид в добрия смисъл. Ти обаче дори не си помисляй да го използваш.

— А какво ще кажеш за Бодилче?

— Бодилче? До-обре, мога да преживея Бодилче — склони г-ца Миличкова. — Което ще рече, че и ти също ще можеш. Но сега не му е времето за танци…

— Напротив, Бодилче — грейна на светлината на огъня Олян, — тъкмо сега му е времето. Ще танцуваме, после ще поприберем малко, за да сме готови, като стане време за отваряне, ще възстановя пощенските доставки, ще поръчам да построят наново сградата и ще направя всичко да си бъде както е било преди. Само стой ме гледай.

— Знаеш ли, сигурно е вярно, че работата в Пощата подлудява хората — забеляза г-ца Миличкова. — И откъде, да попитам, ще намериш парите за строежа?

— Боговете ще ми дадат — отвърна Олян. — Вярвай ми.

Тя го зяпна:

— Сериозно?

— Смъртоносно сериозно — подтвърди Олян.

— Ти ще се молиш за пари?

— Не точно, Бодилче. На тях всеки ден им се изсипват хиляди молитви. Аз имам други планове. Ще възстановим Пощата, г-це Миличкова. Няма защо да мисля като полицай, нито пък като пощаджия, нито като писар. Ще трябва да направя каквото трябва по мой си начин. А след това ще докарам Гепи Мангизов до банкрут още до края на тази седмица.

Устата й стана точно като буквата О.

— И как точно смяташ да го постигнеш? — успя най-накрая да продума тя.

— Нямам представа, но всичко е възможно, ако танцувам с теб и си запазя и десетте пръста на краката. Ще танцуваме ли, госпожице Миличкова?

Тя беше възхитена и изумена и шашната, а на Олян фон Ментелик му харесваше проявата на тези качества в хората. Поради някаква причина се чувстваше съвършено щастлив. Не знаеше защо и не знаеше какво точно ще прави после, но щеше да е голяма веселба.

Имаше онова наелектризиращо чувство, същото, което получаваш дълбоко в себе си, когато се изправиш пред някой банкер, внимателно изучаващ някой образец на най-големия ти майсторлък. Вселената затаява дъх, и ето че човекът ти се усмихва и ти казва: „Много добре, г-н Измислено Име, ей сега ще пратя служителя ми да Ви донесе парите.“ Това не беше тръпка от преследването, а от изчакването на място, от запазването на хладнокръвие, съсредоточеност и правдоподобност за достатъчно време, че да успееш да баламосаш света и да го завъртиш около пръста си. Заради такива моменти си струваше да се живее, тогава той се чувстваше наистина жив, а мислите му щъкаха като живак и дори самият въздух блещукаше. По-късно това чувство щеше да си представи сметката. Засега обаче той летеше.

Беше се върнал в играта. Сега обаче, озарен от догарящите отминали дни, той валсираше с г-ца Миличкова, докато импровизираният оркестър импровизираше импровизирането си.

После тя се прибра да си ляга, озадачена, но усмихваща се странно, а той се върна в кабинета си, в който не достигаше цяла стена, и се обърна към религията, както никой дотогава не се беше обръщал към нея.

Младият жрец на Бога-Крокодил Офлър не беше много-много във форма в 4 ч. през нощта, но мъжът с крилатата шапка и златния костюм изглежда знаеше какво трябва да става, така че жрецът го прие както си беше. Той не беше особено умен, поради което беше на тази смяна.

— Искате да доставим това писмо до Офлър ли? — недоумяваше той и се прозяваше. В ръцете му беше връчен пощенски плик.

— Адресирано е до него — заяви Олян. — Има си марка и печат. На едно добре написано писмо няма как да не му бъде обърнато внимание. Освен това нося половин кило кренвирши, както, доколкото знам, повелява обичаят. Крокодилите нали обичат кренвирши.

— Строго погледнато, виждате ли, това, което се възнася към боговете, са молитвите — измънка колебливо жрецът.

Корабът на храма беше безлюден, с изключение на дребен старец в излиняла роба, премитащ сънливо пода.

— Доколкото разбирам — поясни Олян, — кренвиршното приношение достига до Офлър като го опичат, нали така? И духът на кренвиршите се възнася до Офлър посредством миризмата, нали? И тогава вие изяждате кренвиршите, нали така?

— А, не. Не е точно така. Изобщо не е така — завъзразява младият жрец, който си спомняше тази част. — Може и да изглежда така за непосветените, но както казахте, истинската кренвиршовост отива директно при Офлър. Той, естествено, изяжда духа на кренвиршите. А ние ядем само тленната земна обвивка, която, повярвайте ми, в устата ни се превръща в прах и пепел.

— Тогава това обяснява защо миризмата на кренвиршите винаги е по-добра от самия кренвирш, а? — изтъкна Олян — Винаги съм го забелязвал.

Жрецът беше впечатлен.

— Вие богослов ли сте, господине? — попита с интерес той.

— Аз съм… в един сроден бранш — отговори Олян. — Но вижте как виждам нещата аз: ако прочетете писмото, ще е все едно сам Офлър го чете, прав ли съм? През вашите очни ябълки духът на писмото ще възлезе към Офлър, нали? И тогава ще мога да ви дам кренвиршите.

Младият жрец отчаяно се заозърта из храма. Беше още твърде рано. Когато от твоя бог, метафорично казано, не може да се очаква кой знае какво, докато пясъчните брегове не се нагреят едно хубаво, старшите свещенослужители бяха склонни да се излежават.

— Предполагам, може и да е така — съгласи се той неохотно. — Няма ли как да почакате докато Настоятелят отец Джоунс не…

— Всъщност бързам — прекъсна го Олян, направи пауза и добави. — Донесох и медена горчица. Най-добрата подправка за кренвирши.

Внезапно жрецът се обърна целият в слух.

— Коя марка?

— Екстра Специалният Резерв на Г-жа Едит Просмуковска — вдигна бурканчето Олян.

Лицето на младежа просия. Беше ниско в йерархията и не получаваше много повече кренвирши от Офлър.

— Боже, че това е скъпо! — секна дъхът му.

— Да, тайната е в точната пропорция див чесън — кимна Олян. — Но сигурно ще се наложи да почакам, докато отецът Настоятел…

Жрецът грабна буркана и заговори припряно:

— Не, не, виждам, че бързате. Ей сега ще го направя. Сигурно е прошение за помощ?

— Да, бих искал светлината на очите и блясъкът на зъбите на Офлър да възсияят върху моя колега Контроливър Грош, който понастоящем е в Болницата на Лейди Сибил — каза Олян.

— О, да — успокои се новоръкоположеният свещенослужител, — често служим подобни молебни…

— И освен това — продължи Олян, — бих желал сто и петдесет хиляди долара. За предпочитане Анкх-Морпоркски, но няма да откажа и да са в други приемливо стабилни валути.

Като се връщаше в руините на Пощенската Палата, в походката на Олян вече се забелязваше известен намек на танц. Беше пуснал писма до Офлър, Ом и Слепия Йо, всичките доста важни богове, както и до Аноя, малко известната богиня на Нещата Заклещили Се В Чекмеджета[66]. Тя си нямаше свой храм и й служеше само една жрица на частично работно време на улица Кабелна, но Олян имаше чувството, че до края на деня Аноя ще бъде предопределена за по-висша съдба. Беше я подбрал само защото му беше харесало как звучи името й.

Смяташе да им остави около час. Боговете работят бързо, нали така?

Дневната светлина не беше подобрила вида на Пощата. Към половината от сградата все още стърчеше. Но дори като се броят брезентовите платнища, пространството под покрив беше малко и тъмно. Хората се размотаваха наоколо, несигурни какво да правят.

Е, той щеше да им каже.

Първият когото видя беше Джордж Аджи, задал се към него с бързо куцане.

— Ужасно, сър, ужасно е. Като чух, веднага пристигнах… — започна той.

— Радвам се да те видя, Джордж. Как е кракът?

— Какво? А, на д’бре отива, сър. Малко се е запалил, да, но пък колко свещи ш’си спестя от него. Ама к’во ш’пра…

— Ти ще си ми заместник, докато г-н Грош не излезе от болницата — съобщи му Олян. — Колко пощальони можеш да събереш?

— Около дузина, сър, ама к’во ш’пра…

— Ще придвижваме пощата, какво друго, г-н Аджи! Това ни е работата. Кажи на всички, че днешното специално предложение е гарантирана доставка до Псевдополис за десет цента! Всички останали могат да попочистят малко. Още ни е останал малко покрив. Отворени сме както винаги. По-отворени отколкото винаги.

— Но… — Аджи не намери думи и просто махна с ръка към развалините. — Ам’че това?

— Ни дъжд ни огън, г-н Аджи! — сряза го Олян.

— Ам’че туй го нямаше на лозунга, сър — стъписа се Аджи.

— От утре ще го има. А, Джим…

Кочияшът с огромното си плющящо пътно наметало се наведе към него и проръмжа:

— Проклетият Мангизов беше, а? Гадният му подпалвач! Какво можем да сторим за вас, г-н Ментелик?

— Още ли можете да изкарате днешния ви курс си до Псевдополис? — попита го Олян.

— Да — отговори Джим. — Хари и момците изведоха всичките коне, веднага щом те надушиха пушека и загубиха само една карета. Ще ти помогнем ние, адски вярно си е, тъй де, ама Магистралната си работи, та пушек се дига. Само си губиш времето.

— Вие ми осигурете колелата, Джим, а аз ще ви дам какво да карате — отсече Олян. — В десет ще имаме за вас един чувал.

— Нещо сме много сигурни, а, г-н Ментелик? — наведе глава настрани Джим.

— Един ангел ми се яви насън и ми каза туй-онуй — каза Олян.

Джим се ухили:

— Тъй ли било, а? Ангел, а? Много своевременна помощ в тежки времена, поне тъй ми е дадено да разбирам, хъ.

— Човек да не повярва — заключи Олян и се качи в осаждената, ветровита, тристенна пещера, в каквато се беше превърнал кабинетът му. Избърса пепелта от стола, бръкна в джоба си и извади писмото от Димящото гну на бюрото си.

Единствените хора, които биха могли да знаят, кога ще се строши една щракалкова кула, трябваше да работят в компанията, нали така? Или, по-вероятно, да са били работили в компанията. Ха. Така ставаха те тези неща. Ето да речем онази банка в Сто Лат — той изобщо нямаше да успее да подправи онези платежни, ако не беше онзи продажен служител, който му предаде онази стара счетоводна книга с всичките му подписи в нея. Хубав ден беше тогава.

Голямата Магистрална Линия Ад би следвало не да си създава врагове, а да ги произвежда в промишлени количества. И ето че тези типове, Димящото гну, решили да му помогнат. Незаконни сигналчици. Като си помисли само човек за всичките тайни, които ще да знаят те… Той следеше с едно ухо биенето на часовника, а сега беше станало девет без петнадесет. Какво ли ще сторят? Някоя кула ли ще гръмнат? Да, обаче в кулите работеха хора. Сигурно нямаше да е това…

— О, г-н Ментелик!

Не се случва често хлипаща жена да нахлуе в стаята и да се хвърли на врата на човек. На Олян досега това не му се беше случвало. Е, сега му се случи и изглеждаше толкова жалко, че жената беше г-ца Маккалариат. Тя мина препъвайки се през кабинета и се вкопчи в шашардисания Олян, със стичащи се по лицето й сълзи.

— О, г-н Ментелик! — проплака тя. — О, г-н Ментелик!

Олян залитна под тежестта й. Така беше увиснала на яката му, че нищо чудно да се озовеше на пода, а самата мисъл да го намерят на пода с г-ца Маккалариат беше… добре де, беше просто немислима. Мозъкът щеше да се взриви преди да си я представи. В сивата си коса тя имаше розова шнола. С мънички ръчно изрисувани теменужки. Която гледка, само на сантиметри от очите на Олян, беше някак нелепо смущаваща.

— Айде, айде, стегнете се, г-це Маккалариат, стегнете се — измънка той мъчейки се да запази баланса и за двамата.

— О, г-н Ментелик!

— Да, наистина, г-це Маккалариат — каза той отчаяно. — С какво мога да съм Ви…

— Г-н Аджи каза, че Пощата вече никога няма да бъде построена отново! Той казва, че лорд Ветинари никога няма да отпусне пари! О, г-н Ментелик! Цял живот съм мечтала да работя на гише тук! Баба ми ме научи на всичко, дори ме караше да се упражнявам с дъвкане на лимони, за да докарам правилното изражение! И аз предадох всичко и на дъщеря ми. Тя, миличката ми, има такъв глас, че бели боята от стените! О, г-н Ментелик!

Олян отчаяно затърси къде може да потупа жената, без да попадне на нещо подгизнало или да излезе от рамките на приличието. Накрая се спря на рамото й. Наистина, ама наистина се нуждаеше от г-н Грош. Г-н Грош знаеше как да се оправя с такива неща.

— Всичко ще се оправи, г-це Маккалариат — заутешава я той.

— А горкичкият г-н Грош! — изхлипа жената.

— Доколкото разбрах, ще се оправи, г-це Маккалариат. Нали знаете какво казват за болницата „Лейди Сибил“: някои хора излизат живи.

А наум добави: „Наистина, ама наистина се надявам да излезе оттам. Без него съм загубен“.

— Всичко е толкова ужасно, г-н Ментелик! — г-ца Маккалариат беше твърдо решена да изпие горчивата чаша на отчаянието до последната утайка. — Всичките ще стигнем до просешка тояга!

Олян я хвана под ръка и внимателно я заизвежда, борейки се срещу представата за г-ца Маккалариат с просешка тояга.

— А сега ме изслушайте внимателно, г-це Мак… Между другото, как Ви е първото име?

— Анестезия, г-н Ментелик — изсекна се в кърпичката си г-ца Маккалариат. — На баща ми му харесало звученето.

— Добре… Анестезия, твърдо съм убеден, че до края на този ден ще разполагам с парите за строежа — заяви Олян.

„Тя си издуха носа в него и, да, точно така, ох майчице, сега ще си го пъхне в ръкава на жилетката, о богове…“

— Да, и г-н Аджи каза така, а се носи и слух, сър. Говори се, че сте пратили на боговете писма, в които сте им искали пари! О, сър! Не ми е работа да Ви го казвам, сър, но боговете не раздават пари на хората!

— Аз имам вяра, г-це Маккалариат — изпъна се Олян.

— В моето семейство сме аноянци вече от пет поколения, сър — сподели г-ца Маккалариат. — Всеки ден тракаме с чекмеджетата и досега не сме получили нищо солидно, както сигурно бихте се изразили Вие, освен когато баба ми извади бъркачка за яйца, която не си спомняше да е оставяла там, но всички бяхме сигурни, че това беше случайност…

— Г-н Ментелик! Г-н Ментелик! — извика някой. — Казват, че щракалките… О, колко съжалявам… — изречението затъна в някакъв сладникав сироп.

Олян въздъхна и се обърна към ухиления новодошъл в измацаната със сажди врата:

— Да, г-н Аджи?

— Чухме, че щракалките пак са спрели, сър! За Псевдополис! — докладва Аджи.

— Ау, колко прискърбно — каза Олян. — Да вървим, г-це Маккалариат, да вървим, г-н Аджи, да придвижваме пощата!

В онова, което беше останало от залата, се беше насъбрала тълпа. Както беше забелязал Олян, гражданите си падаха по нови неща. Вярно, Пощата беше старо нещо, но пък толкова старо, че по вълшебен начин пак се беше оказала новост.

Те посрещнаха Олян с ръкопляскания. Само им дай шоу, винаги им давай шоу. Анкх-Морпорк винаги ще ръкопляска на едно шоу.

Олян намери стол, качи се на него и събра длани пред устата си.

— Специално предложение за днес, дами и господа! — занадвиква врявата той. — Пощата до Псевдополис е намалена до само три пенса на плик. Три пенса, дами и господа! Каретата тръгва в десет! А ако на някого са му останали щракограми, подадени при нашите изпитващи затруднения колеги от Голямата Магистрална, и ако бъде толкова добър да си ги вземе обратно и да ни ги донесе тук, ние ще му ги доставим безплатно!

Това предизвика допълнително вълнение и някои хора се измъкнаха от навалицата и се забързаха навън.

— Пощенската служба, дами и господа! — провъзгласи Олян. — Ние доставяме!

В отговор получи одобрителни възгласи.

— Искате ли да научите нещо наистина интересно, г-н Ментелик? — притича към него Станли.

— И какво е то, Станли? — попита Олян докато слизаше от стола.

— Продадохме много от новите еднодоларови марки тази сутрин! И знаете ли какво? Хората си пращат писма до самите себе си!

— Какво? — смая се Олян.

— Само за да може марките да са минали през пощата, сър. Това, знаете ли, ги прави истински! Доказва, че са били използвани. Те ги колекционират, сър! А има и още по-добро, сър!

— Че какво може да е по-добро от това, Станли? — Олян погледна надолу към него. И да, момчето имаше нова фанелка с изображение на еднопенсова марка и лозунга: „Питай Ме За Марките“.

— От Сто Лат искат Тиймър и Спулс да им направят техен собствен комплект! А и другите градове също питат за това, сър!

Олян си отбеляза наум: често ще сменяме марките. И ще предлагаме нови марки на всички градове и страни, за които можем да се сетим. Всички ще предпочитат да си имат собствени марки, вместо да „ближат задницата на Ветинари“, а ние ще им доставим това удоволствие, стига да доставят нашата поща, а г-н Спулс ще ни изрази своята признателност по съвсем определен начин, за това ще се погрижа лично.

— Съжалявам за твоите карфици, Станли.

— Карфици? — сепна момчето. — О, карфиците ли? Карфиците са само остри метални неща, сър. Карфиците са мъртви!

Това е то прогресът, мислеше си Олян. Никога не преставай да се движиш. Може и да има нещо зад гърба ти.

Всичко което ни трябва сега, е боговете да ни се усмихнат.

Хъм. Струва ми се, че навън ще ни се усмихнат малко по-широко.

Олян излезе на дневна светлина. Разликата между вътре и вън на Пощата вече не беше толкова отчетлива, както някога, но и там имаше много народ. Имаше и по някой друг стражник. Те щяха да са от полза. Вече го наблюдаваха подозрително.

Е добре, това беше значи. Да се оправи той сега щеше да е цяло чудо. Всъщност, да пукне, ако наистина нямаше да си бъде цяло чудо!

Олян се загледа в небето и се вслуша в гласовете на боговете.

Глава единадесета

Изявление за мисия

В която лорд Ветинари дава съвет — Лошата памет на г-н Ментелик — Трудностите на злите криминални гении при намирането на собственост — Страхът от Къпане на г-н Грош и Разговор за взривоопасното бельо — Копията на г-н Пони — Бордът разисква, Мангизов решава — Олян фон Ментелик опитва Невъзможното

Часовниците забиха седем часа.

— А, г-н Ментелик, — вдигна поглед лорд Ветинари — Толкова съм Ви благодарен, че решихте да се отбиете. Какъв напрегнат ден, нали? Дръмнот, ще изпратите ли г-н Ментелик до стола му? Пророчествата могат да са извънредно изтощителни, доколкото разбирам.

Олян махна с ръка на чиновника да не си прави труда и отпусна болящото си тяло на стола.

— Не беше точно мое решението да се отбия — забеляза той. — Един възедър трол стражник връхлетя и ме сграбчи за ръката.

— О, без съмнение за да Ви подкрепи. — Лорд Ветинари се беше втренчил в битката между каменните тролове и каменните джуджета. — А Вие не го ли съпроводихте по Ваша собствена воля?

— Много съм привързан към ръката си — изтъкна Олян. — Помислих си, че ще е по-добре да я последвам. Какво мога да сторя за Вас, милорд?

Ветинари се изправи и отиде да седне на стола зад бюрото си, откъдето заразглежда Олян с нещо, което още малко и щеше да заприлича на веселие.

— Командор Ваймс ми изпрати доста сбит доклад по днешните събития. — Ветинари остави една тролска фигурка и прелисти някакви книжа. — Като се започне с тазсутрешните безредици в офисите на Голямата Магистрална, както той твърди, под Ваше подбудителство…?

— Но аз не съм направил нищо освен да изявя готовността си да доставя щраксове, забавили се поради днешната прискърбна авария — посочи Олян. — Как бих могъл да очаквам, че онези идиоти в офиса им ще откажат да върнат щракограмите на клиентите си! Ами че нали хората са си платили в аванс. Аз просто исках да предложа помощ в тези трудни времена. И определено не съм „подбуждал“ никого да налага чиновници със стол!

— Разбира се че не сте, разбира се — съгласи се лорд Ветинари. — Сигурен съм, че действията Ви са били напълно невинни и подбуждани от най-добри намерения. Обаче изгарям от желание да чуя нещо повече за златото, г-н Ментелик. Сто и петдесет хиляди долара, доколкото съм осведомен.

— Част от случилото се просто ми се губи — отвърна Олян. — А и останалото ми е малко смътно.

— Да, естествено, предполагам, че ще е така. Вероятно бих могъл да Ви опресня за някои подробности — предложи лорд Ветинари. — Към средата на сутринта Вие, г-н Ментелик, сте разговаряли с хората пред Вашата толкова прискърбно пострадала Палата — тук Патрицият се свери с бележките си, — когато внезапно сте погледнали нагоре, заслонили сте очите си с длани, паднали сте на колене и сте се развикали: „Да, да, благодаря ви, аз не съм достоен, слава да бъде, птици да почистят зъбите Ти, алилуя, възгърмете чекмеджетата си“ и други подобни изрази, с което сте предизвикали всеобщ интерес, след което сте се изправили с разпростряни ръце и сте извикали: „Сто и петдесет хиляди долара, закопани в полето! Благодаря, благодаря, веднага ще ида да си ги взема!“ После сте изтръгнали лопата от ръцете на един от хората, помагащи с разчистването на развалините, и сте се запътили целенасочено извън града.

— Нима? — промълви Олян. — За мен всичко е общо взето едно тъмно петно.

— Несъмнено — кимна радостно Ветинари. — Сигурно ще сте крайно изненадан да разберете, че известен брой хора са Ви последвали, г-н Ментелик? Включително г-н Помпа и двама представители на Градската Стража.

— О небеса, наистина ли?

— Определено. В продължение на няколко часа. На няколко пъти сте спирали за молитва. Остава ни да приемем, че е било за напътствие, довело в крайна сметка стъпките Ви до една малка горичка всред зелевите поля.

— Нима? Опасявам се, че всичко в паметта ми е като в мъгла — вметна Олян.

— Доколкото разбирам, сте копали като демон, съгласно свидетелството на Стражата. И забелязах, че голям брой почтени и достоверни свидетели са присъствали, когато лопатата Ви е ударила капака на ковчежето. Доколкото разбирам „Вестникът“ ще публикува снимка в следващото си издание.

Олян си замълча. Това беше единственият начин да е сигурен.

— Някакви коментари, г-н Ментелик?

— Не, милорд, всъщност нямам.

— Хъм. Преди около три часа в този кабинет бяха старшите жреци на три от основните религии, както и една крайно изумена жрица на свободна практика, която доколкото разбирам се грижи за земните дела на Аноя съвместно с тези на още няколко дребни божества. Всичките те твърдят, че именно техният бог или богиня Ви е казал къде е златото. А Вие самият случайно да си спомняте кой от тях е бил?

— В известен смисъл аз не толкова чух, колкото почувствах гласа — отговори предпазливо Олян.

— Естествено — съгласи се Ветинари, след което добави: — Между другото, от своя страна всички те почувстваха, че храмовете им трябва да получат десятък от парите. По един на всеки.

— Шестдесет хиляди долара? — скокна Олян. — Това не е справедливо!

— Възхищавам се на скоростта на вътрешната Ви аритметика във Вашето смутено състояние. Радвам се да видя, че тук няма никаква неяснота — отбеляза Ветинари. — Бих си позволил да Ви посъветвам да дарите петдесет хиляди долара, разделени на четири равни части. В крайна сметка това е по един много публичен и много несъмнен и необратим начин дар от боговете. Нима не настъпи време за благочестива благодарност?

Последва продължителна пауза, след което Олян вдигна пръст и съумя въпреки всичко да изкара бодра усмивка:

— Мъдър съвет, милорд. Да не говорим, че знае ли човек кога ще му потрябва една молитва.

— Именно — кимна лорд Ветинари. — По-малко е от това, за което са настоявали, но е повече отколкото са очаквали, а аз им посочих, че остатъкът от парите ще бъде употребен за обществено благо. Нали ще бъде употребен за обществено благо, г-н Ментелик?

— О, да. Определено!

— Което е много удачно стечение на обстоятелствата, доколкото понастоящем парите се помещават в килиите на командор Ваймс. — Ветинари погледна надолу към панталоните на Олян. — Виждам че целият Ви прекрасен златен костюм е окалян, г-н Началник Пощите. Чудна работа, всичките тези пари, заровени в полето. И все още ли не си спомняте нищо за това, как стигнахте до там?

Изражението на Ветинари започна да му действа на нервите. Ти знаеш, мислеше си той. И аз знам, че ти знаеш. И ти знаеш, че аз знам, че ти знаеш. Но аз знам, че ти не можеш да си сигурен, не и сигурен.

— Добре де… имаше един ангел — каза накрая той.

— Така ли? И какъв по-точно?

— Такъв, какъвто може да му дойде на човек само веднъж, мисля — отговори Олян.

— А, добре. Е, в такъв случай за мен всичко изглежда изяснено — Ветинари се облегна на стола си. — Рядко е смъртен човек да се сподоби с такъв миг на божествено откровение, но жреците ме уверяват, че такива неща са възможни, а кой ще знае по-добре от тях? Всеки, който дори предположи, че парите са били по някакъв начин… неправомерно придобити, ще трябва да се разправя с някои разбушували се жреци и освен това, предполагам, изобщо няма да може да си затвори чекмеждетата в кухнята. Освен това Вие дарявате парите на града… — Той вдигна ръка, когато Олян си отвори устата. — … тоест на Пощенската Служба, поради което не може да става дума за лична облага. Парите не изглежда да имат собственик, въпреки че до този момент, естествено, деветстотин тридесет и осем души биха желали да ме убедят, че парите им принадлежат. Какво да се прави, такъв е животът в Анкх-Морпорк. Така че, г-н Ментелик, на Вас Ви се възлага да построите наново Пощата колкото е възможно по-скоро. Сметките ще бъдат платени и, понеже парите са практически дар от боговете, данъкоплатците няма да бъдат обременени. Добра работа, г-н Ментелик. Много добра работа. Не ме оставяйте да Ви задържам.

Олян тъкмо хвана дръжката на вратата, когато чу гласа зад себе си:

— Още само една дребна подробност, г-н Ментелик.

Той спря:

— Да, сър?

— Струва ми се, че сумата, с която боговете толкова щедро са благоволили да ни благословят, по чисто стечение на обстоятелствата, съответства на оценката на плячката на един прочут престъпник, която плячка, доколкото знам, така и не е била открита.

Олян се втренчи в дърворезбата пред очите си. „Как може този човек да управлява само един град?“ — мислеше си той. — „Защо ли не управлява целия свят? Така ли се държи и с другите хора? Все едно си кукла на конци. Единствената разлика е, че той успява да те накара сам да си дърпаш конците.“ Той се обърна, внимавайки лицето му да е безизразна маска.

— Нима, сър? Кой ли може да е това? — произнесе той.

— Някой си Албърт Искрометов, г-н Ментелик.

— Той е мъртъв, сър — каза Олян.

— Сигурен ли сте?

— Да, сър. Бях там, когато го обесиха.

— Много добра памет имате, г-н Ментелик — каза Ветинари и премести едно джудже от единия до другия край на дъската.

„Проклятие! Проклятие! Проклятие!“ — завика Олян, но само за вътрешна употреба. Беше се съдрал от работа за тези па… добре де, банките и търговците се бяха съдрали от ра… добре де, някъде надолу по йерархията все някой се е съдрал от работа за парите, а сега една трета от тях е… какво да го увъртаме, открадната, няма друга дума за това, което се случи. Олян изпита известно неправедно възмущение по този повод.

Естествено, той щеше да даде повечето от тях за Пощенската служба, нали затова беше цялата работа, но можеше да се построи съвсем прилична сграда и за значително по-малко от сто хиляди долара, а Олян се беше надявал да падне нещичко и за самия него.

И все пак той се почувства доволен. Може би това беше онази „чудесна топлинка в сърцето“, за която разправяха хората. А и за какво му бяха на него парите? Всъщност той никога не беше имал време да харчи. Защото какво в крайна сметка можеше да си купи един виртуоз на престъпността? Не се намираха много крайморски имения с потоци от истинска лава наблизо и с надежден източник на пирани, а светът адски сигурно нямаше нужда от поредния Мрачен Владетел, не и докато Мангизов се справя толкова добре. Мангизов нямаше нужда от кула и десет хиляди трола на лагер в подножието й, а само от счетоводни книги и остър ум. Което работеше по-добре, беше по-евтино и така човек можеше да излиза да купонясва през нощта.

Изобщо не му беше лесно да предаде цялото това злато на ченгетата, но всъщност той нямаше никакъв избор. Както и да е, той ги беше хванал за ташаците. Никой нямаше да се изтъпанчи и да каже, че боговете не правят такива неща. Вярно, че никога не го бяха правили досега, но знае ли човек, като става дума за богове. Несъмнено пред трите храма вече се виеха опашки, веднага след като излезе вечерното издание на „Вестника“.

Всичко това изправи жречеството пред един философски проблем. Официално те бяха против това хората да трупат съкровищата си на земята, но се налагаше да признаят, че винаги е добре да има задници по пейките, крака в свещените дъбрави, ръце, тръскащи чекмеджетата и пръсти, потопени в басейна с малките крокодилчета. Така че в крайна сметка те се спряха на варианта да отричат с леко намигване, че такова нещо би могло да се случи отново, но да намекнат, че, добре де, човек никога не знае, а пък пътищата на боговете са неизповедими, нали? Освен това една редица от молители с писма, искащи голяма торба кеш нямаше как да не е отворена за внушението, че най-вероятно ще получат тези, които вече са дарявали, и биха схванали намека след като ги потупаш няколко пъти по главата с подноса за дарения. Дори г-ца Екстремалия Мум, чийто малък мултифункционален храм над една подвързвачница на улица Кабелна движеше делата на няколко десетки не особено значителни богове, завъртя добър бизнес с нежелаещите да изпускат и най-дребния шанс хора. Беше окачила над вратата си плакат. На който пишеше: „Може и да си ТИ“.

Не би могло да стане. Не би трябвало да стане. Но знае ли човек… този път може пък да стане.

Олян познаваше този вид надежда. От нея си беше изкарвал хляба. Хората знаеха, че човекът въртящ „Тука има — тука нема“ все ще спечели, знаеха, че хора в стеснени обстоятелства не продават пръстени с диаманти за малка част от стойността им, знаеха, че животът обикновево им поднася дървената страна на дървото и знаеха, че боговете обикновено не си избират от цялото население някой средностатистически, с нищо не заслужил смотаняк да му връчат огромно богатство. Само че нима нямаше как само този път, по изключение това да не важи, а? Можеше пък просто да се случи, а?

Ето това беше то — най-голямото от всички съкровища, Надеждата. Един сигурен начин да станеш беден наистина много бързо и да си останеш беден. Може и да си ти. Да, ама няма.

В момента Олян фон Ментелик вървеше по улица Апатична Пчела[67] по посока към Безплатната Болница „Лейди Сибил“. Докато минаваше, хората обръщаха глави. В крайна сметка дни наред той не беше слизал от първата страница. Можеше само да се надява, че крилатата шапка и златният костюм изчерпваха отличителните му белези. Хората не гледаха лица, а златото.

Болницата все още се строеше, впрочем, като всяка болница, но си имаше опашка пред входа. Олян се справи с нея като я пренебрегна и направо си влезе. Там, в главната зала, имаше хора, изглеждащи точно като такива, чиято работа е да казват „ей, ти там!“, когато някой речеше да влезе ей така, но Олян излъчваше личното си поле „Твърде важна клечка съм за да ме спирате“, така че те изобщо не успяха да намерят думи. А естествено, минеш ли веднъж покрай демоните на входа на коя да е организация, хората приемаха, че имаш правото да си там, където си и те упътваха.

Г-н Грош беше сам в стая. На вратата имаше табела „Не влизай“, но Олян рядко го безпокояха такива неща. Старецът седеше на леглото си и изглеждаше тъжен, но грейна като видя Олян:

— Г-н Ментелик! К’ва гледка за просълзените ми очи, сър! Да мож’те д’ разберете само, къде с’ми дянали панталоните? Казах им аз, че ш’ми мине като на куче, а те д’земат д’ми скрият панталоните! Помогнете ми да се измъкна оттук, преди д’са ме понесли на още някоя баня, сър. Баня, сър!

— Трябвало е да те носят? — обезпокои се Олян. — Не можеш ли да вървиш сам, Контроливър?

— Дасър, но аз им се съпр’тивлявам, сър, не им се давам аз. Баня, сър, ам’ че работа? От фусти? Д’ ми зяпат те мойте фанфари-и-кравайчета! Ей на туй му викам аз безсрамие, сър! Кой не знае, че сапунът унищожава нат’ралните излъчения? О, сър! Заточеник ме държат те, сър, заточеник! Сър, направиха ми те панталонотомия!

— Моля ви се, успокойте се, г-н Грош — побърза да се намеси Олян. Лицето на стареца беше цялото почервеняло от гняв. — Значи всичко ти е наред?

— Само драскотина, сър, вижте… — Грош разкопча пижамата си. — Виждате ли? — обяви триумфално той.

Олян замалко не припадна. Баншито се беше опитало да направи от гърдите на стареца поле за морски шах. А някой друг го беше акуратно зашил.

— Мераклийска раб’та са свършили, признавам им го — измърмори неохотно Грош. — Но вече тряб’ше да съм на крака и в действие, сър, на крака и в действие!

— Сигурен ли си, че си наред? — втренчил се беше в плетеницата от шевове Олян.

— Наред та дрънка, сър. Казах им аз, сър, че щом като и банши не може д’ ми пр’одолее гръдния предпазител, то техните проклети невидими хапливи демончета вовеки няма и да припарят. Обзалагам се, че всичко е тръгнало д’се разкапва, сър, щом като Аджи ш’ми командори наляво и надясно, а? Тъй си е, обзалагам се! И се обзалагам, че наистина се нуждаете от мен, нали, сър?

— Ммм, да — призна Олян. — Дават ли ти лекарства?

— Ха, те му викат на туй лекарства, сър. Проглушиха ми ушите с разни ала-бала-мокуси, колко чудотворно било и хън-мън, да ама си няма ни вкус ни мирис, ако питате за мойто мнение. Казват ми те, че щяло д’ми донесе добро, ама им казах аз, че добро ш’ми донесе здравата работа, да, сър, а не д’се квася в сапунена вода и разни млади фусти д’ми зяпат мойте дудук-и-гевреци. И д’ ми вземат косата те! Нехигиенично било, ха! Какво безочие! Вярно, че малко си се движи сама, но не е ли нат’рално това? Аз, сър, тая коса я имам знаете ли откога? Свикнах си аз с всичките й прищевчици!

— Ка-акво става тук? — разнесе се един изпълнен със собственическо възмущение глас.

Олян се обърна. Ако едно от правилата, на които трябваше да бъде обучен всеки младеж беше: „не се забърквай с побъркани момичета, пушещи като комини“, то в никой случай не би трябвало да се пропуска и още едно: „видиш ли жена, казваща «какво» с две а-та с тире между тях, бягай ако ти е мил животът“.

Тази жена можеше да бъде цели две жени. Определено имаше кубатурата, а както беше облечена в бяло, приличаше на айсберг. Само че айсбергите не бяха толкова мразовити. Нито имаха платна. Нито шапчици, колосани като острие на меч.

Две по-малки жени бяха застанали от двете й страни зад нея, заплашени от прегазване, ако тя речеше да стъпи крачка назад.

— Дойдох да видя г-н Грош — измънка Олян, докато Грош замърмори нещо и се зави с чаршафа през глава.

— Напълно невъзможно! Аз съм старшата тук, млади момко, и настоявам да напуснете незабавно! Г-н Грош е в извънредно нестабилно състояние.

— На мен ми изглежда добре — не се съгласи Олян.

Не можеше да не се възхити на погледа, хвърлен му от старшата сестра. Този поглед удостоверяваше, че Олян току-що е бил намерен размазан по подметката на обувката й. Той й върна един от собствените му смразяващи погледи.

— Млади момко, състоянието му е извънредно критично! — сопна се тя. — Отказвам да го освободя!

— Госпожо, болестта не е престъпление! — заяви Олян. — Хората не ги освобождават от болница, а ги изписват, при това без да се стига до взривоопасни ситуации!

Старшата сестра се изпъна та чак се изду и се усмихна тържествуващо:

— Точно това, млади момко, е ка-аквото искаме да избегнем!

Олян беше сигурен, че докторите държат скелети, за да сплашват пациентите си. „На-на-на, знам как изглеждаш отдолу…“ Впрочем, той напълно одобряваше. И изпитваше известни колегиални чувства. Места като „Лейди Сибил“ бяха много редки в тези дни, но Олян беше сигурен, че би могъл да направи доходна кариера от носенето на бяла роба, използването на дълги учени имена за неразположения като „настинка“ и мрачното взиране в съдържанието на стъкленици.

От другата страна на бюрото някой си д-р Лоун[68] (името му беше написано на табела на бюрото му, защото докторите са много заети хора и не могат да помнят всичко) преглеждаше бележките си за Контроливър Грош.

— Много интересен случай, г-н Ментелик. Досега не ми се беше налагало да отстранявам оперативно дрехите на пациент. Случайно да знаете, от какво е била онази лапа? Той не ще да ни каже.

— Доколкото чух, слоеве бархет, гъша мас и хлебен пудинг[69] — каза Олян, разглеждайки кабинета.

— Хлебен пудинг? Наистина ли хлебен пудинг?

— Очевидно да — отговори Олян.

— Значи не е нещо живо? На нас ни се стори кожесто — говореше докторът, докато прелистваше бележките си. — Ах да, ето. Да, панталоните му бяха подложени на контролирана детонация, след като един от чорапите му експлодира. Не сме съвсем сигурни защо.

— Той си ги пълни със сяра и въглен, за да си държи краката свежи, а панталоните си ги кваси в селитра за предотвратяване на Гадинки — обясни Олян. — Виждате ли, той е голям привърженик на природната медицина. Не се доверява на доктори.

— Нима? — възкликна д-р Лоун. — В такъв случай е запазил поне някакви следи от здравомислие. В случая обаче, просто не е мъдро да се спори със сестринския персонал. Намирам, че най-благоразумният подход е да хвърлиш малко шоколади в една посока и да избягаш в другата, докато вниманието им е отклонено. Г-н Грош, предполагам, твърди, че всеки си е свой собствен терапевт?

— Сам си прави лекарства — заразправя Олян. — Всеки ден започва със сто милилитра джин, смесен с извлек от селитра, сяра на прах, хвойна и сок от лук. Казва, че отпушвало проходите.

— О небеса, изобщо не се съмнявам, че ги отпушва. Той изобщо пуши ли?

Олян се замисли и после каза:

— Не-е. Като гледам, по-скоро пуска пара.

— А познанията му по основи на алхимията са…?

— Несъществуващи, доколкото знам — отговори Олян. — Обаче произвежда едни много интересни бонбонки против кашлица. Посмучеш ли го две минути и усещаш как ушната кал ти изтича от ушите. Маже си коленете с някаква смес от йод и…

— Достатъчно! — спря го докторът. — Има моменти, когато ние, скромните занаятчии, трябва да отстъпим и да замълчим в удивление. На безопасна дистанция в случая с г-н Грош, за предпочитане — скрити зад някое дърво. Махнете го оттук, моля ви. Трябва да призная, че въпреки всичко го намирам учудващо здрав. Определено мога да видя как е могъл да се оправи толкова леко след нападение от банши. Фактически г-н Грош вероятно не би могъл да бъде убит с никакви нормални средства, въпреки че не бих Ви съветвал да го оставяте да танцува степ. А да, и ще бъдете ли толкова добри да приберете перуката му? Опитахме се да я заключим в един шкаф, но тя се измъкна. Сметката в Пощенската Палата ли да ви я изпратим?

— Беше ми се сторило, че на табелата пишеше „Безплатна Болница“ — изкоментира Олян.

— Общо взето, ммм да, общо взето — изхъмка д-р Лоун. — Но тези, които са били благословени от боговете с толкова много дарове, както чух — сто и петдесет хиляди на брой, нали няма как да не са богато надарени с, хъм, толкова ценената от боговете щедрост?

И всичките гният в килиите на Стражата, помисли си Олян. Той бръкна в джоба си, извади измачкан свитък еднодоларови Анкх-Морпоркски марки и попита:

— Ще приемете ли това?

Снимката на Мотльо, изнасян от Пощата от Олян фон Ментелик, понеже се отнасяше за животно, беше сметната от редактора на „Вестника“ за изпълнена с човешки интерес и затова беше изтипосана на първата страница.

Гепи Мангизов я погледна без да изрази какъвто и да е интерес. После препрочете статията до нея под заглавията:

ЧОВЕК СПАСЯВА КОТКА

„Ще я построим наново и то по-голяма!“ — Обещание, докато Пощата още гори

$150 000 Дар от Боговете

Вълна от заклещени чекмеджета сполита града

— Струва ми се, че понякога редакторът на „Вестника“ съжалява, че има само една първа страница — забеляза той сухо.

Откъм насядалите край голямата маса мъже се разнесе звук. Онзи вид звук, получаващ се, когато на хората не им е особено смешно.

— Мислиш ли, че боговете са на негова страна? — попита Зеленобут.

— Надали — отвърна Мангизов. — Трябва да е знаел предварително къде са парите.

— Така ли мислиш? Ако аз знаех къде има толкова пари, нямаше да ги оставя под земята.

— Да, ти нямаше да ги оставиш — продума тихо Мангизов така, че Зеленобут леко се попритесни.

— Дванайсе и половина процента! Дванайсе и половина процента! — заврещя Алфонс, подскачайки на пръчката си.

— Той ни изкара пълни глупаци, Гепи! — завайка се Стоули. — От вчера още си е знаел, че линията ще падне! А може да е имал и божествено напътствие! Вече губим местния трафик. Отсега всеки път като ни се случи авария, той, айде да се обзаложим, ще праща нанякъде кола от чист келешлък. Пред нищо няма да се спре проклетникът му с проклетник. Та той обърна Пощенската служба на… на шоу!

— Рано или късно всички циркове напускат града — зауспокоява го Мангизов.

— Но той ни се присмива! — настояваше Стоули. — Ако Голямата Магистрална пак падне, няма да се учудя, ако прати кола и до Генуа!

— Ще му отнеме седмици — изтъкна Мангизов.

— Да, ама ще е по-евтино и накрая ще стигне дотам. Така ще им каже той. И ще го каже гръмогласно. Трябва да направим нещо, Гепи.

— Ти какво предлагаш?

— Защо не отделим малко пари за малко свястна поддръжка?

— Не можете — намеси се нов глас. — Не ви достигат точните хора.

Всички глави се обърнаха към човека в края на масата. Беше облякъл сако над работен комбинезон, а на масата до него беше оставил доста овехтял цилиндър. Казваше се г-н Пони[70] и беше главният инжинер на Голямата Магистрална. Завариха го в компанията и остана в нея, защото когато човек е на петдесет и осем, има болки в ставите, болна жена и кръста му не го бива, гледа да не припира с горди жестове от типа на демонстративно напускане на работа. До преди три години, когато беше създадена компанията, той не беше и помирисвал щракалки, но пък беше методичен човек, а инжинерството си беше инжинерство.

Понастоящем най-добрият му приятел беше колекцията му от розови копия. Беше сторил каквото му беше по силите, но когато най-сетне всичко се разсмърдеше, нямаше точно той да опере пешкира, а за това щяха да се погрижат розовите му копия. Белият оригинален доклад отива до председателя, жълтото копие в архива, а розовото копие си остава при теб. И никой няма да може да каже, че не ги е предупреждавал. Носеше си в една папка пет пръста дебело тесте от най-последните копия. И сега, чувствайки се като някой престарял бог, надзъртащ иззад облаците на някой Армагедон и натякващ с гърмовен глас: „Казвах ли ви аз? Предупреждавах ли ви аз? А вие слушахте ли? Е, късно е вече да слушате!“, той заговори с глас, лъхащ на натегнато търпение:

— Сега имам шест аварийни бригади. Миналата седмица бяха осем. Изпратих ви доклад за това, копията са тук при мен. А ни трябват осемнайсе бригади. Половината момчета трябва да ги обучаваме в движение, а нямаме време за обучение. Преди щяхме да вдигнем ходещи кули, които да поемат трафика, но сега нямаме хора дори и за това…

— Добре де, разбираме, ще ни трябва време — намеси се Зеленобут. — Колко време ще ни отнеме ако… наемем още хора и вкараме в работа тези ходещи кули и…

— Вие ме накарахте да изпоуволня купища майстори — тросна се Пони.

— Не сме ги уволнили. „Оставихме ги да напуснат“ — поправи го Мангизов.

— Ние… свивахме — додаде Зеленобут.

— Е, изглежда сте успели, сърове — контрира Пони. Извади от един от джобовете си огризък от молив и омазнен бележник от друг и попита: — Как го искате, господа, бързо, евтино или добре? Щото както е тръгнало, ще мога да ви дам само едно от трите…

— Кога най-скоро Голямата Магистрална ще може да заработи прилично? — попита Зеленобут, докато Мангизов се отметна назад и затвори очи.

Устните на Пони се замърдаха докато преглеждаше сметките си.

— Девет месеца — каза накрая той.

— Струва ми се, че ако видят да работим здравата, девет месеца несигурни услуги няма да са твърде… — започна Стоули.

— Девет месеца затворени — заяви г-н Пони.

— Я не говори глупости!

— Не говоря глупости, сър, благодаря много — каза рязко Пони. — Налага се да намеря и обуча нови майстори, защото повечето от стария екип няма да се върнат, каквото и да им обещая. Ако затворим кулите, ще мога да използвам сигналчиците. Те поне са наясно с кулите. Ще можем да свършим повече работа, ако не ни се налага да мъкнем ходещи кули и да ги настройваме. Да започнем начисто. Щото то кулите поначало не са били построени както трябва. Миличков хич не е очаквал подобен трафик. Девет месеца тъмни кули, сърове.

Искаше му се да каже, ах, как му се искаше да каже: „Майстори. Знаете ли какво значи това? Значи хора с гордост, на които им писва и напускат, ако ги караш да вършат калпава работа надве-натри, без значение колко ще им платиш. И ето, че вземам на работа като «майстори» типове, дето я може, я не може да им се повери да подметат работилницата. Вас обаче не ви е еня, защото ако не търкат по цял ден столове със задниците си, си мислите, че мъж, изкарал седем години като чирак и калфа, е същото като някой дръвник, дето не го бива дори да хване чук от която страна трябва“. Той обаче не каза това на глас, защото, макар че един възрастен човек може да няма толкова бъдеще колкото двадесетгодишен младеж, той гледа на това бъдеще много по-сериозно…

— И няма ли как да поускорите нещата? — попита Стоули.

— Г-н Стоули, ще съм страшно бърз, ако се вместя само в девет месеца — пак се съсредоточи Пони. — Ако не искате да затваряте, може и да успея да се справя за година и половина, ако намеря достатъчно мъже и ако сте съгласни да отпуснете достатъчно пари. Обаче всеки ден ще имате аварии. Ще е надбягване на куц крак, сър.

— За девет месеца тоя Фон Ментелик направо ще ни прегази! — възкликна Зеленобут.

— Много съжалявам, сър.

— И колко ще ни струва всичко това? — попита замечтано Мангизов, без да си отваря очите.

— Както и да го въртим, сър, като гледам, май ще са двеста хиляди — заяви Пони.

— Не ставай смешен! За цялата Голяма Магистрална не сме платили толкова! — избухна Зеленобут.

— Да, сър. Но, виждате ли, сър, трябваше да не преставате да правите поддръжка. Клатихте кулите до пълно разбрицване. Пък и онази страшна буря от Сектомври и цялата оная разправия в Юбервалд… Нямах достатъчно личен състав. Не правиш ли поддръжка, малкият дефект скоро става голям. Пращах на господата доклад след доклад, сър. А пък на два пъти ми свивахте бюджета. Да ви кажа, мойте момчета направиха чудеса с…

— Г-н Пони — рече тихичко Мангизов, — доколкото мога да видя, тук имаме случай на културна несъвместимост. Нали няма да възразите да се разходите до кабинета ми, моля? Игор ще Ви направи чаша чай. Благодаря Ви много.

Когато Пони излезе, Зеленобут отбеляза замислено:

— Знаете ли кое най-много ме тревожи сега?

— Казвай — Мангизов скръсти ръце над скъпата си жилетка.

— Г-н Въртел го няма тук.

— Праща ни извиненията си. Казва, че имал някаква важна работа.

— Та ние сме му най-големите клиенти! Какво може да е по-важно от нас? Не, няма го тук, защото не иска да е с нас! Дъртият му бродник има усет за неприятностите и винаги се измъква по терлици щом нещата почнат да се скофтват. Въртел винаги е излизал ухаещ на рози!

— Което поне не вони като обичайния му формалдехид — не се впечатли Мангизов. — Без паника, господа.

— Е, някой май го е ударил на паника — заяде се Стоули. — Само не ми казвай, че оня пожар беше случайност! А? И какво се случи с горкия стар Шишко Конскипръж?

— Успокойте се, приятели, успокойте се — разпери ръце Мангизов. Те не са нищо повече от банкери, помисли си той. Не са ловци, а са само лешояди. Никаква визия си нямат.

Изчака ги, докато пак насядат и го загледат с онзи странен и леко тревожен поглед, характерен за богаташите, когато си мислят, че са в опасност да обеднеят.

— Очаквах нещо такова — сподели им той. — Ветинари иска да ни стресне, това е всичко.

— Гепи, нали знаеш, че ще загазим яко, ако Голямата Магистрална спре — отбеляза Финтър. — Някои от нас имат да… обслужват кредити. Ако Линията не носи приходи, хората ще почнат да… задават въпроси.

Ох, като ми започнат с тези паузи, мислеше си Мангизов. „Присвояване на средства“ е толкова трудна дума.

— Много от нас са се скъсали от работа, за да съберат тези пари — добави Стоули.

Да бе, да погледнете клиентите си в очите може и да ви е било много трудно, помисли си Мангизов. А на глас каза:

— Мисля, че се налага да платим, господа. Мисля, че се налага.

— Двеста хиляди ли? — възкликна Зеленобут. — И от къде си мислиш, че ще намерим толкова пари?

— По-рано ги намерихте — продума Мангизов.

— И какво ще да значи това, моля? — рече Зеленобут с малко повече възмущение, отколкото трябваше.

— Бедният Хрупърт ме посети вечерта преди смъртта си — заразказва Мангизов, студено като две стъпки сняг. — И почна да ми бръщолеви едни, абе всякакви дивотии. Изобщо не си заслужава да ви ги повтарям. Май че беше решил, че някой го преследва. Както и да е, той настоя да ми тикне в ръцете една малка счетоводна книга. Излишно е да ви казвам, че тя е заключена на сигурно място.

Стаята се смълча и мълчанието се задълбочи и нажежи от яростното и трескаво мислене на няколко отчаяни мъже. Всичките те бяха, по собствените им стандарти, почтени мъже, понеже правеха само каквото смятаха, че прави всеки друг, и понеже никога нямаше видимо кръвопролитие, но в този момент те бяха мъже далече в открито заледено море, които тъкмо са чули как ледът се пропуква.

— Сериозно подозирам, че ще ни трябват малко по-малко от двеста хиляди — продължаваше Мангизов. — Пони би бил пълен глупак, ако не си остави пространство за маневриране.

— Ти не ни предупреди за това, Гепи — упрекна го Стоули.

Мангизов махна с ръка:

— Без спекулация няма капитализация! Колкото до Пощенската Служба, тя е само фокуси и ловкост на ръцете. О, фон Ментелик е пълен с идеи, но си няма нищо друго. Вярно, че направи удар, но няма да му стигне издръжливостта за продължителна борба. И май ще излезе, че даже ни е направил услуга. Вероятно сме се били… малко поотпуснали, леко сме почивали на лаврите си, но сега вече сме си научили урока! Пришпорени от конкуренцията, ние инвестираме няколко стотин хиляди долара…

— Няколко стотин? — изстена Зеленобут.

Мангизов му махна с ръка да млъкне и продължи:

— … няколко стотин хиляди долара в едно амбициозно, старателно обмислено и отварящо нови предизвикателства системно преустройство на цялостната ни организация, като се съсредоточим върху базовите ни компетенции, но същевременно поддържаме пълно и открито сътрудничество с общностите, на които сме горди да служим. Напълно съзнаваме, че енергичните ни усилия да оптимизираме заварената от нас проблемна инфраструктура не са били наистина докрай удовлетворителни и се надяваме и вярваме, че нашите дълбокоценени и лоялни клиенти ще ни разберат в идните месеци, докато работим синергетично с обновената управа в нашата борба за съвършенство. Това е нашата мисия.

Настъпи изпълнена със страхопочитание тишина.

— И така ние отвръщаме на удара — заключи Мангизов.

— Но ти каза нещо за няколко сто…

— Да, казах го — въздъхна Мангизов. — Вярвайте ми. Това е една игра, господа, а добър играч е този, който може да извлече от лошата ситуация предимство. Нима не ви водих добре чак до тук? Малко кеш и правилен подход ще ни докарат и до края на нашия път. Убеден съм, че можете да намерите още малко пари отнякъде, където няма да са толкова нужни.

Това сега вече не беше мълчание, а оттатък мълчанието.

— За какво намекваш? — попита Финтър.

— Злоупотреба, кражба, нарушение на довереността, присвояване на средства… понякога хората са толкова груби. — Мангизов отново разпростря ръце и се усмихна широко и дружелюбно, като слънце разпръскващо буреносни облаци. — Господа! Аз съм човек с разбиране! Парите са създадени да работят, да циркулират, да нарастват, а не да остават заключени в разни сейфове. Горкичкият г-н Конскипръж очевидно тъй и не успя да проумее това. Толкова се тревожеше, бедният. Ние обаче… ние сме бизнесмени. Ние разбираме тези неща, приятели мои.

Той изгледа лицата на мъжете пред него, сега вече знаещи, че са яздили тигър. Допреди седмица и нещо ездата си я биваше. И не беше да не могат да слязат навреме. Можеха си да слязат. Не това беше проблемът. Проблемът беше, че тигърът знаеше къде живеят.

Горкичкият г-н Конскипръж… ами носеха се слухове. Вярно, че бяха напълно безоснователни слухове, защото г-н Грайл беше изключително добър в работата си, когато не бяха намесени гълъби, движеше се като сянка с остри нокти и, макар и да оставяше бледа миризма, тя биваше маскирана от кръвта. За носа на един върколак кръвта заглушаваше всичко. Но слухът все пак се разнасяше из Анкх-Морпорк като миазми от торище.

И на един двама от борда им се стори, че това добросърдечно „приятели мои“ в устата на Гепи Мангизов с всичките му щедри покани, пръскани наляво и надясно бакшиши, с всичките му съвети и шампанско, някак си започваше, с нещо в тембъра и интонацията си, да прилича досущ на израза „приятелче“ в устата на някой тип в тъмна пресечка, предлагащ козметична хирургия със счупена бутилка в замяна на това да не му дадеш никакви пари. От друга страна пък нали бяха оцелели досега. Може пък да си струваше да се последва тигърът до плячката му. По-добре да вървиш по петите на звяра, отколкото да се окажеш негова жертва…

— А сега виждам, че без никакво оправдание ви лишавам от заслужения ви нощен покой — наруши тишината Мангизов. — Лека ви нощ, господа. Спокойно можете да оставите всичко на мен. Игор!

— Да, гошподарю — отзова се иззад гърба му Игор.

— Изпрати господата до вратата и покани г-н Пони.

Мангизов ги гледаше как си тръгват с доволна усмивка, която стана ведра и лъчезарна, когато беше въведен Пони.

Интервюто с инжинера протече така:

— Г-н Пони — започна Мангизов. — За мен е голямо удоволствие да Ви съобщя, че Бордът, впечатлен от всеотдайността и усилния труд, с който допринасяте за общото ни дело, единодушно гласува да се увеличи заплатата Ви на петстотин долара годишно.

Пони просия:

— Много Ви благодаря, сър. Това наистина ще ми дойде…

— Обаче, г-н Пони, в качеството Ви на част от управата на Голямата Магистрална Линия Ад, да, ние мислим че сте част от отбора, ще трябва да Ви помолим да се съобразите с финансовия ни баланс. Не бихме могли да си позволим бюджет, надвишаващ двадесет и пет хиляди долара за ремонтна дейност за тази година.

— Но това са само по около седемдесет долара на кула, сър! — запротестира инжинерът.

— Тъй ли? Казах ли им аз, че няма да приемете това — рече Мангизов. — Г-н Пони е инжинер с достойнство, така им казах. Той не би приел и пени под петдесет хиляди, това им казах!

Пони доби вид на приклещен в ъгъла.

— Наистина няма да помогне много, сър, дори и толкова да е. Ще мога да изкарам някоя друга бригада с ходещи кули, вярно, но повечето планински кули я карат на честна дума, както е…

— Ние разчитаме на теб, Джордж — каза му благо Мангизов.

— Добре де, струва ми се… Може ли да върнем Часа на Мъртвите, г-н Мангизов?

— Наистина бих искал да забравите този неприятен термин — сви устни Мангизов. — Изобщо не допринася за верния имидж.

— Съжалявам, сър — отвърна Пони. — Но се нуждаем от него.

Мангизов затропа с пръсти по масата.

— Искаш много от нас, Джордж, наистина много. В крайна сметка говорим възвръщаемост на вложенията. Бордът няма да ме посрещне добре ако…

— Мисля, че се налага да настоявам, г-н Мангизов — каза Пони, свел поглед в краката си.

— И какво ще дадеш в замяна? — попита Мангизов. — Бордът ще попита това. Те ще ми кажат: „Гепи, ние даваме на добрия стар Джордж всичко, което иска от нас, а какво ще получим в замяна?“

Забравил за миг, че му предлагат само четвърт от каквото беше поискал, добрият стар Джордж каза:

— Ами, бихме могли да позакърпим тук там и да вкараме в нещо като ред наистина разнебитените кули, особено 99-та и 201-ва… Ох, толкова много неща плачат за оправяне…

— Това би ли могло да ни даде, примерно, една година приемливо функциониране?

Г-н Пони мъжествено се пребори с постоянния страх на един инжинер да обещава каквото и да е, и успя да каже:

— Ами може, ако не загубим твърде много персонал и ако зимата не е много лоша, но разбира се винаги има…

Мангизов щракна с пръсти:

— Мътните да го вземат, Джордж, ти ме убеди! Ще кажа на Борда, че те подкрепям, а те ако ще да вървят по дяволите!

— Е, това е много мило от Ваша страна, сър, разбира се — смая се Пони. — Но ще е наистина само позамазване на дупките. Така ние не правим сериозно преустройство, а само си приготвяме нови проблеми за в бъдеще…

— След около година, Джордж, можеш да ни представиш каквито планове пожелаеш! — обеща му дружелюбно Мангизов. — Твоите способности и изобретателност ще са спасението на компанията! А сега, знам, че си зает човек и не бива да ти отнемам времето. Върви и извършвай чудеса на икономията, г-н Пони!

Г-н Пони излезе с несигурна стъпка, горд, смаян и ужасен.

— Ей че глупак — каза си Мангизов, протегна се и отвори долното чекмедже на бюрото си. Извади един мечи капан, с известни усилия го зареди и го остави посред пода зад гърба си. И извика:

— Игор!

— Да, шър — каза иззад гърба му Игор. Чу се щракване.

— Щрува ми се, че това е Ваше, шър — добави Игор като подаде на Мангизов сработилия капан. Мангизов погледна надолу. Краката на слугата му изглеждаха непокътнати.

— Как успя… — понечи да се изуми той.

— О, ние Игорите шме швикнали ш гошподари ш ижшледователски дух, шър — поясни печално Игор. — Един от моите патрони имаше навика да жащава ш гръб към яма ш побити копия, шър. О, как шамо ше шмяхме, шър.

— Какво стана?

— Един ден той жабрави и щъпи в ямата. Като щава дума жа шмях, шър.

Мангизов също се разсмя и се върна зад бюрото си. Допадаха му такива шеги.

— Игор, какво ще кажеш, аз побъркан ли съм? — попита той.

Игорите не би трябвало да лъжат работодателите си. Това беше част от Кодекса на Игорите. Игор намери спасение в строгата словесна правдивост:

— Не бих бил шпошобен да кажа това, шър — каза той.

— Трябва да съм побъркан, Игор. Ако не съм, значи всички останали са — заоткровеничи Мангизов. — Имам предвид, аз нали им показвам, какво им правя, нали им показвам, че картите ми са белязани, направо си им казвам какъв съм… а те само се ръгат един друг в ребрата, подхилват се и всеки от тях се мисли за голяма работа като върти бизнес с мен. И хвърлят ли, хвърлят пари в бездънната яма. Въобразяват си, че са хитри играчи, а ми се подлагат като агънца. Умирам си да им гледам израженията, когато си мислят, че са, видите ли, коварни.

— Наищина, шър — кажа Игор. Зачуди се, дали пък онази работа в новата болница още не е свободна. Братовчед му Игор вече работеше там и му каза, че било чудесно. Понякога имаше късмет да работи по цяла нощ! И ти даваха бяла престилка, купища гумени ръкавици за ядене и, най-хубавото от всичко, получаваше уважение.

— Това е толкова… елементарно — продължаваше Мангизов. — Вадиш пари от сгромолясването му, вадиш пари от възстановяването му, може дори и да извадиш малко пари от функционирането му, после го продаваш на себе си, когато пак рухне. Че то само наемите са цяло състояние. Би ли дал на Алфонс ядките му?

— Дванайсе и половина процента! Дванайсе и половина процента! — обади се какадуто, подскачайки възбудено на пръчката си.

— Ражбира ше, шър — отвърна Игор, извади една торба от джоба си и запристъпва предпазливо. Алфонс имаше клюн като стригачна ножица.

Или може би да се заеме с ветеринарство като другия му братовчед Игор, замисли се Игор. Това определено беше добра традиционна професия. Е, жалко за цялата публичност, възникнала, когато хамстерът строши колелото си и изяде крака на онзи човек преди да избяга, но това е то Прогрешът. Важното беше да се махнеш преди да пристигне тълпата. А щом като шефът ти почне да се фука каква голяма работа е, значи му е дошло времето.

— Надеждата е проклятието на човечеството, Игор — забеляза Мангизов и скръсти ръце зад главата си.

— Шигурно, шър — Игор се надяваше да избегне ужасния крив клюн.

— Тигърът не се надява да хване плячката си, нито пък газелата се надява да се спаси от лапите му. Те се движат, Игор. Само движението е от значение. Знаят само че трябва да бягат. И ето че сега аз трябва да бягам при онези мили хора от „Вестника“ и да разкажа на всички за нашето светло бъдеще. Ще приготвиш ли каретата?

— Ещещвено, шър. Ако ме ижвините жа момент, ще отида да ши вжема нов пръст.

Най-добре да се върна в планините, помисли си той, докато слизаше в мазето. Тамошните чудовища имаха поне приличието да изглеждат като такива.

Огньовете около руините на Пощата изпълваха нощта със светлина. Големите нямаха нужда от това, обаче строителите имаха. Олян беше сключил с тях добра сделка. В крайна сметка боговете си бяха казали думата. Нямаше да навреди на една фирма да свърже името си с такава сграда феникс.

В онази част, която все още беше изправена, подпряна или покрита с платнище, Пощенската Служба, сиреч хората, които бяха Пощенската Служба, работеше през нощта. В интерес на истината, не всички имаха какво да вършат, но те все пак бяха надошли тук да го вършат. Защото това беше една от онези нощи. Трябваше да си там, за да можеш по-късно да казваш: „… и аз бях там, през онази нощ…“

Олян съзнаваше, че трябва да намери време за сън, но и той трябваше да бъде тук, жив и бляскав. Беше… чудесно. Слушаха го, правеха разни неща за него, суетяха се около него, сякаш беше истински лидер, а не само един шарлатанин и шмекер.

А ги имаше и писмата. О, от писмата го заболя глава. Идваха все повече и повече и всичките бяха адресирани до него. Новината беше обиколила града. Нали го пишеше и във вестника! Боговете чуваха този човек!

… ще доставяме и на самите богове…

Е, той беше мъжът със златния костюм и крилатата шапка. Те бяха направили от един мошеник вестоносец на боговете и струпваха на осажденото му бюро всичките си страхове и надежди… вярно, с лоша пунктуация и с бледото безплатно пощенско мастило, оклепало хартията при трескавото писане.

— Те си мислят, че си ангел — каза г-ца Миличкова, която беше седнала от другата страна на бюрото за да му помогне със сортирането на жалките прошения. Не минаваше и половин час без г-н Помпа да му донесе нови.

— Добре, но аз не съм — тросна се той.

— Ти говориш на боговете и боговете те чуват — ухили му се г-ца Миличкова. — Те ти казаха къде е съкровището. Ей на това аз му викам религия. Между другото, ти откъде знаеше за парите?

— В никакви богове ли не вярваш?

— Разбира се, че не. Не и докато хора като Гепи Мангизов ходят под небето. Всичко което имаме, сме си ние. Та значи парите…?

— Не мога да ти кажа — каза Олян.

— Чете ли някои от писмата? — не спираше г-ца Миличкова. — Болни деца, умиращи съпруги…

— Някои искат просто мангизи — завърши припряно Олян, сякаш това можеше да подобри нещата.

— И кой ти е виновен за това, Тарикатчо? Ти си този, който може да измуфти пачки кинти от боговете!

— И какво да ги правя тези… молитви? — запита се Олян.

— Да ги доставиш, какво друго. Трябва да го направиш. Ти си вестоносецът на боговете. Те си имат марки. Някои са направо покрити с марки! Това ти е работата. Отнеси ги в храмовете. Ти обеща!

— Нищо такова не съм обещавал…

— Обеща, като им продаде марките!

Олян замалко не падна от стола. Тя беше размахала това изречение като юмрук.

— И това ще им донесе надежда — добави тя малко по-тихо.

— Лъжлива надежда — промълви Олян и се изправи с мъка.

— Може би не и този път — каза г-ца Миличкова. — Нали за това е надеждата. — Тя вдигна жалките остатъци на превръзката на Ангамарад. — Той носеше писмо през цялото Време. А пък ти ще ми казваш, че ти е дошло множко.

— Г-н Ментелик? — долетя един глас откъм залата и в същото време фоновият шум спадна като калпаво суфле.

Олян се приближи до мястото, където някога имаше стена. Сега, стъпил на поскърцващия под краката му овъглен паркет, той имаше изглед право към залата. Някаква малка частица в него си отбеляза: тук трябва да сложим голям панорамен прозорец. Никакви думи не можеха да опишат гледката.

Посрещнаха го бученето на шепнещи гласове и няколко сподавени възклицания. Беше пълно с клиенти, дори в този ранен мъглив час. Никога не е късно за молитва.

— Всичко ли е наред, г-н Грош? — попита той.

Нещо бяло беше размахано във въздуха.

— Ранното издание на „Вестника“, сър! — провикна се Грош — Току-що от печатницата! Цялата първа страница е все за Мангизов! А там трябваше да сте Вие, сър! Хич няма д’Ви хареса, сър!

Ако Олян фон Ментелик беше възпитан като клоун, щеше да посещава циркове и панаири и да наблюдава царете на смешничеството. Щеше да се възхищава на изящната траектория на тортата с крем, да запаметява новия подход със стълбата и кофата с вар и да наблюдава грижливо всяко безгрижно подхвърляно яйце. Докато останалата публика щеше да наблюдава представлението с подходящите чувства на ужас, яд и отчаяние, той щеше да си води бележки.

А сега, като чирак изправен пред шедьовъра на майстор, той четеше думите на Гепи Мангизов във все още топлия вестник.

Беше пълен боклук, но пък сготвен от експерт. О, да. Нямаше как да не се възхитиш на начина, по който напълно невинни думи бяха покварявани, изнасилвани, лишавани от всякакъв истински смисъл и порядъчност и захвърляни на бунището заради Гепи Мангизов, макар че думата „синергетично“ вероятно поначало си е била курва. Всичките беди на Голямата Магистрална несъмнено бяха предизвикани от някакъв тайнствен гърч на вселената и нямаха нищо общо с алчността, наглостта и простотията. О, управата на Голямата Магистрална беше допуснала някои грешки, пардон, „добре обосновани решения, които от дистанцията на настоящия облагодетелстван с повече информация момент, се оказаха, в известен смисъл, погрешни“, но и те се били случили, както изглежда, в процеса на коригиране на „фундаментални систематични грешки“, допуснати от предишната управа. Никой не съжаляваше за нищо, защото никое живо същество не беше сторило нищо лошо. Лошите неща бяха спонтанно генерирани от някакъв шантав, студен, геометричен отвъден свят, и за тях „можеше само да се скърби“.[71]

Журналистът от „Вестника“ беше направил някакъв опит за съпротива, но нищо освен побесняла тълпа не можеше да спре влудяващата атака на Гепи Мангизов срещу смислеността на смисъла. Голямата Магистрална беше „за хората“ и репортерът изобщо не се сети да попита, какво именно можеше да означава това. А я имаше и онази част, наречена „Нашата Мисия“…

Олян усети как гърлото му се пълни с киселина, достатъчна да направи с плюнката си стоманен лист на дантела. Глупави безсмислени думи от хора без каквато и да е мъдрост или интелект или умения, освен способността да разводняват валутата на изразяването. О, Голямата Магистрална беше за всичко, като се започне от живота и свободата и се свършеше с домашния изтормозен пудинг на Мама.[72] Беше за всичко, с изключение на което и да е конкретно нещо.

Всред розовата мъгла окото му се спря на изречението: „безопасността е първостепенна грижа за нас“. Как ли не се стопи печатарското олово, как ли не изгоря хартията само за да не бъде част от такова кощунство? Как ли не се преобърна пресата, как ли цилиндърът не смачка формата…?

Дотук беше много лошо. И тогава той зърна отговора на Мангизов на някакво припряно питане на журналиста относно Пощенската Служба.

Гепи Мангизов беше направо трогнат от Пощенската Служба, тъй де, „не са ли сладки, миличките“. Беше много благодарен за сътрудничеството й в този изпълнен с трудности период и беше отворен за съвместни проекти в бъдеще, въпреки че в реалния модерен свят Пощата, естествено, никога нямаше да може да бъде конкурентоспособна, освен на много локално равнище. Е, нали все някой трябва да доставя сметките, ха ха ха…

Беше майсторска работа… копелето му мръсно.

— Ъ… добре ли си? Може ли да престанеш да крещиш? — каза му г-ца Миличкова.

— Какво? — мъглата започна да се разсейва.

Всички в залата го гледаха със зинали уста и широко отворени очи. Рядко мастило капеше от пощенски писалки, марки съхнеха по хорските езици.

— Беше се развикал — осведоми го г-ца Миличкова. — По-точно, беше се разпсувал.

Г-ца Маккалариат си проби път през навалицата с най-решително изражение.

— Г-н Ментелик — скастри го тя, — надявам се никога повече да не съм чула такъв език в тази сграда!

— Той го употреби за председателя на борда на директорите на Голямата Магистрална Линия Ад — намеси се г-ца Миличкова с нещо, което за нея минаваше за примирителен тон.

— О. — Г-ца Маккалариат се поколеба, но бързо се овладя. — Ъ, в такъв случай… може би малко по-тихичко, а?

— Разбира се, г-це Маккалариат — отговори послушно Олян.

— И може би без думата на Ш?

— Няма вече, г-це Маккалариат.

— И без думата на Е, думата на К, двете думи на П, думата на Л и думата на Г.

— Както кажете, г-це Маккалариат.

— „Мазно извратено надуто гадно копеле мръсно“ обаче беше приемливо.

— Ще го имам предвид, г-це Маккалариат.

— Много добре, г-н Началник на Пощата.

Г-ца Маккалариат се обърна кръгом и се отправи да се кара на някакъв нещастник, задето не използвал попивателна хартия.

Олян предаде вестника на г-ца Миличкова с думите:

— И така на него ще му се размине. Ще бълва думи и толкова. Голямата Магистрална е твърде голяма, за да издъхне. Твърде много инвеститори. Той ще насъбере още малко пари, ще закрепи системата само на косъм от окончателна катастрофа, а после ще я остави да се срине. Ще я купи през някаква друга компания може би, за безценица.

— Аз бих го заподозряла в какво ли не — забеляза г-ца Миличкова. — Ти обаче изглеждаш много сигурен.

— Аз бих сторил това на негово място — обясни Олян, — ъ, ако бях такъв човек де. Това е най-старият номер в учебниците. Гледаш залаг… гледаш другите да са толкова навътре, че да не смеят да се откажат. Разбираш ли, това е един блян. Те си мислят, че ако останат в него докрая, нещата ще се наредят. Няма да посмеят да си помислят, че е само блян. Замайваш ги с големи думи, за да им намекнеш, че утре ще има гювеч и те се надяват. Но никога няма да спечелят. Частица от тях си го знае, но останалото в тях хич не ще да слуша. Казиното винаги печели.

— Защо на хора като Мангизов винаги им се разминава?

— Нали ти казах. Защото хората се надяват. Вярват, че все някой ще им продаде истински диамант за долар. Съжалявам.

— Знаеш ли как стана така, че почнах да работя за Сдружението? — започна г-ца Миличкова.

Защото с глинените хора ти е по-лесно да се оправиш ли? — помисли си Олян. Те не кашлят като им говориш?

— Не — каза той.

— По-рано работих за една банка в Сто Лат. Зелепроизводителската Кооперативна…

— А, онази на градския площад? С мраморната зелка над входа ли? — сети се Олян преди да се сети да се спре.

— Да не би да я знаеш?

— Общо взето, да. Бях минавал оттам веднъж…

О, не, мислеше си той, докато умът му го снабдяваше с много достоверни прогнози за случката с нея, ох, моля ти се, не…

— Работата не беше лоша — разказваше г-ца Миличкова. — Моята беше да проверявам чекове и платежни. Нали разбираш, да гледам за фалшификати. Е, един ден пропуснах четири. Четири фалшивки! На банката това й струваше две хиляди долара. Бяха приносителски чекове, с перфектни подписи. На мен това ми докара уволнение. Казаха ми, че все нещо трябвало да направят, иначе щели да изгубят доверието на клиентите. Не е шега работа това, хората да си мислят, че си мошеник. Ето какво се случва на хора като нас. А на хора като Мангизов винаги им се разминава. Ти добре ли си?

— Ммм? — каза Олян.

— Изглеждаш малко… обезцветен.

А беше такъв добър ден, мислеше си Олян. Е поне до този момент беше добър ден. Навремето беше направо очарован от него. Но не се предполагаше да срещаш хората впоследствие. Проклет да е г-н Помпа с неговото статистическо понятие за убийство!

Той въздъхна. Е, значи се стигна до там. Знаеше си той. Той и Мангизов един на един, борещи се за титлата най-голям негодник.

— Това беше провинциалното издание на „Вестника“ — каза той. — Няма да пратят за печат градското издание още до деветдесет минути, в случай че им изникнат някакви късни експлозивни новини. Мисля, че ще мога най-малкото да излича усмивката от лицето му.

— Какво смяташ да правиш? — попита г-ца Миличкова.

Олян си нагласи шапката с крилата и каза:

— Ще опитам невъзможното.

Глава дванадесета

Кълвачът

Предизвикателството — Да местиш планини — Многообразните употреби на Зелето — Бордът дискутира — Г-н Ментелик на колене — Димящото Гну — Пътят на Кълвача

Стана сутрин.

Нещо сръга Олян.

Той отвори очи и плъзна поглед по лъскавия черен бастун, подмина ръката, хванала сребърната дръжка във форма на череп и се спря на лицето на лорд Ветинари. Отзад в ъгъла тлееха очите на голема.

— Не ставайте, моля Ви — каза Патрицият. — Сигурно сте имали напрегната нощ?

— Извинявайте, сър — измънка Олян, вдигайки се с мъка.

Пак беше заспал на бюрото си. Устата му вонеше все едно Мотльо беше спал в нея. Зад главата на Ветинари можеше да се видят г-н Грош и Станли, надзъртащи разтревожено из-зад вратата. Лорд Ветинари седна насреща му, след като избърса пепелта от стола.

— Сигурно сте чели днешния „Вестник“ — рече Ветинари.

— Бях там като го печатаха, сър. — Във врата на Олян изглежда бяха пораснали допълнителни кокали. Той се постара някак да поизправи главата си.

— Ах, да. От Анкх-Морпорк до Генуа има около две хиляди мили, г-н Ментелик. А Вие твърдите, че можете да докарате до там съобщение по-бързо от щракалките. Заявили сте го като предизвикателство. Много интригуващо!

— Да, сър.

— Дори и на най-бързата карета би и отнело към два месеца, г-н Ментелик, а ме осведомиха, че ако пътувате без спиране, бъбреците ви ще ви излязат през ушите.

— Да, сър. Знам — прозина се Олян.

— Нали знаете, че ще е измама да се ползва магия?

Олян отново се прозя:

— И това го знам, сър.

— А да сте попитали Архиканцлера на Невиждания Университет преди да предложите той да определи посланието за това любопитно състезание? — поинтересува се лорд Ветинари и разгъна вестника. Олян зърна за малко заглавията:

НАДПРЕВАРАТА ЗАПОЧНА!

„Летящият Пощаджия“ срещу Голямата Магистрална Линия

— Не, милорд. Казах всъщност, че посланието трябва да бъде определено от високоуважаван гражданин, отличаващ се с най-висока степен на неподкупност, такъв като Архиканцлера, сър.

— След което той вече едва ли ще каже не, нали? — забеляза Ветинари.

— Надявам се, че няма, сър. Него поне Мангизов няма да може да подкупи.

— Хъм — Ветинари потропа веднъж-два пъти по пода с бастуна си. — Ще Ви изненадам ли, ако Ви съобщя, че в града тази сутрин преобладава мнението, че ще победите? Голямата Магистрална никога досега не е оставала извън строя за повече от седмица, щраксът стига до Генуа на няколко часа и все пак, г-н Ментелик, хората си мислят, че ще се справите. Не намирате ли, че е изумително?

— Ъ…

— Но Вие естествено сте човекът на деня, г-н Ментелик. — Тонът на Ветинари стана внезапно приятелски. — Та Вие сте вестоносецът на боговете! — В усмивката му имаше нещо змийско. — Надявам се, че знаете какво правите. Нали знаете какво правите, г-н Ментелик?

— Вярата мести планини, милорд — каза Олян.

— Действително, от тук до Генуа ги има в изобилие — отбеляза лорд Ветинари. — На вестника утре вечер ли бяхте казали, че ще тръгвате?

— Точно така. Със седмичния дилижанс. Но за този курс няма да вземаме пътници, за да спестим от тегло — Олян погледна Ветинари в очите.

— Няма ли да ми подскажете нещо повече? — подпита Патрицият.

— Най-добре за всички ще е да си мълча, сър — отвърна Олян.

— Предполагам, че боговете не са оставили заровен някъде наблизо изключително бърз вълшебен кон?

— Не знам за нищо подобно, сър — призна си честно Олян. — Но, разбира се, човек никога не знае, докато не се е помолил.

— Неее — проточи Ветинари.

Сега ми прилага пронизващия поглед, сети се Олян. Но ние знаем как да се оправим с това, нали? Просто го оставяме да си ме пронизва, докато отмине.

— Мангизов няма как да не приеме предизвикателството, естествено — каза Ветинари. — Но той е… хитроумен и предприемчив мъж.

На Олян това му се стори като много дипломатичен начин да се каже „гадно копеле“. И това беше оставено да отмине.

Негова Светлост се изправи:

— Значи утре вечер. Не се и съмнявам, че ще има малка церемония за пред пресата?

— Аз всъщност не съм планирал нищо такова, сър — каза Олян.

— Не, разбира се, че не сте — каза лорд Ветинари и му отправи нещо, което можеше да се нарече само… поглед.

Горе-долу същия поглед му отправи и Джим Прав, след което каза:

— Хубаво, шъ кажем някоя дума във ваша полза и си имаме добри кончета по станциите, г-н Ментелик, ама ние, нали знаете, сме само до Шибън? Там шъ трябва дъ смените каретата. Е, Генуа Експрес са си бая добри. Знаем се с момчетата им.

— Ама сигурен ли сте, че шъ наемате цялата кола? — включи се Хари докато бършеше един кон. — Скъпичко шъ си е, щото шъ трябва да пуснем друга кола за пътниците. Курса си е популярен, няма как.

— В колата да няма нищо освен пощата — настоя Олян. — И охрана.

— Я, да не мислиш, че шъ те нападат? — Хари изтиска кърпата до съвършена сухота без капчица усилие.

— А вие как мислите? — контрира Олян.

Братята се спогледаха.

— Тогава аз шъ я карам — реши Джим. — Не ми викат Оловната тръба току-тъй, я.

— Да не говорим, че чух, че в планините имало разбойници — добави Олян.

— Имаше навремето — каза Джим. — Вече се поразкараха.

— Толкова по-добре значи — усмихна се Олян.

— Де дъ знам — навъси се Джим. — Тъй и не разбрахме, к’во ги е разкарало.

Никога недей да забравяш, че тълпата, която днес ръкопляска на коронацията ти, е същата тълпа, която утре ще ръкопляска на обезглавяването ти. Хората обичат да има шоу.

Хората обичаха да има шоу…

… така че, долар по долар, постъпваше поща за Генуа. И постъпваше ли, постъпваше.

Този който му го обясни, беше Станли. И го обясни на няколко пъти, защото в това отношение Олян имаше сляпо петно.

— Хората пращат пликове с марки във друг плик до дилижансовата станция в Генуа, за да може първият плик да бъде върнат във втория плик. — Така изразеното обяснение най-сетне успя да пробуди някакви искри в мозъка на Олян.

— Значи си искат пликовете обратно? — попита той — Че защо?

— Защото така е вече използван, сър.

— И това го прави по-ценен ли?

— Не съм съвсем сигурен как точно, сър. Както Ви казах е, сър. Мисля, че хората си мислят, че марките не са истински, докато не са свършили работата, за която са направени, сър. Помните ли първата разпечатка еднопенсовки, дето трябваше да ги режем с ножици? За плик с някоя от тях колекционерите дават по два долара.

— Двеста пъти по-скъпо от самата марка?

— Така си е, сър — очите на Станли заискриха. — Хората пускат писма до самите себе си, само за да бъде марката им, ъ, маркирана, сър. Така тя става използвана.

— Ъ… В джоба си имам няколко доста зацапани кърпички — продума неразбиращо Олян. — Мислиш ли, че хората биха купували от тях двеста пъти по-скъпо отколкото струват?

— Не, сър! — отговори уверено Станли.

— Тогава защо ще да…

— Има голям интерес, сър. Мислих си, сър, че бихме могли да пуснем по един пълен комплект за големите гилдии. Всички колекционери ще си умират да ги имат. Какво ще кажете?

— Много умна идея, Станли — одобри Олян. — Да го направим. Тези на Гилдията на Шивачките може би ще трябва да вървят във плътен кафяв плик, а? Ха-ха!

Този път беше ред на Станли да изглежда озадачен:

— Моля, сър?

Олян се закашля:

— Нищо, нищо. Е, виждам, че се учиш бързо, Станли.

Е, поне за някои неща.

— Ъ… да, сър. Ъ… Не че искам да се изтъквам, сър…

— Давай, Станли, изтъквай каквото имаш да изтъкваш — окуражи го Олян.

Станли извади от джоба си малка картонена папка, отвори я и протегна благоговейно пред Олян.

— Г-н Спулс много ми помогна — изкоментира той. — Но и аз свърших доста нещо по нея.

Беше марка. Жълтеникаво-зеленикава на цвят. И изобразяваше, Олян присви очи, зелево поле с някакви постройки на хоризонта.

Подуши я. Миришеше на зеле. Ах, да.

— Отпечатано със зелево мастило и лепилото й е приготвено от броколи, сър — обясняваше гордо Станли. — В чест на Зелепроизводството на Равнините Сто, сър. Мисля, че ще върви много добре. Зелето е толкова популярно, сър. Толкова много неща могат да се направят от него!

— Добре, виждам че…

— Зелева супа, зелева бира, зелев локум, зелева торта, зелев крем…[73]

— Да, Станли, мисля че…

— … мариновано зеле, зелево желе, зелева салата, варено зеле, препържено зеле…

— Да, а сега не може ли да…

— … зелево фрикасе, зелева лютеница, Зелева Изненада, наденици…

— Наденици ли?

— Пълнени със зеле, сър. Практически със зеле може да се направи всичко, сър. И още има…

— Зелеви марки — затвори темата Олян. — Както забелязвам, за петдесет цента. Ти си имал скрити дълбини, Станли.

— На Вас ги дължа, г-н Ментелик! — изригна Станли. — Аз вече надрастнах детинската забавачка на карфиците, сър! Светът на марките, можещ да научи младежа на толкова много за историята и географията и който същевременно е здравословно, приятно, увлекателно и във всяко отношение достойно хоби, се откри пред мен и…

— Да, да, благодаря ти! — направи още един опит Олян.

— … и внасям мойте тридесет долара в кюпа, сър. Всичките ми спестявания. За да Ви покажа, че Ви подкрепям, сър.

Олян чу това до последната дума, но трябваше да мине известно време докато го проумее.

— Кюпа ли? — продума той накрая. — В смисъл на залагане ли?

— Да, сър. Голямото залагане — сподели радостно Станли. — За Вашето надбягване със щракалките до Генуа. Хората мислят, че е голяма забава. Доста букмейкъри предлагат туй-онуй, сър, така че г-н Грош го организира, сър! Макар че той казва, че ставките не били добри.

— Ами че как иначе — каза с отпаднал глас Олян. — Никой с ума си няма да…

— Той каза, че ще можем да спечелим само по долар за всеки осем, които залагаме, сър, но ние си рекохме…

Олян се изстреля на крака и завика:

— Осем срещу едно за мен? Букмейкърите си мислят че ще спечеля? Колко сте заложили всички?

— Ъ… около хиляда и двеста долара като ги броихме за последно, сър. Ама това…

Ята гълъби се дигнаха от покрива, когато Олян изкряска:

— Докарай ми г-н Грош тук незабавно!

Кошмарна гледка беше да се наблюдава лукавство по лицето на г-н Грош. Старецът се потупа с пръст по едната си ноздра.

— Вие сте тоя, дето измъкна пари от сюрия богове, сър! — ухили се весело той.

— Да — възкликна отчаяно Олян. — Но да предположим само, че съм… ами че това беше просто един номер…

— Адски добър номер, сър — изкиска се старецът. — Адски добър. Който може да извърти номер на боговете и да изкара пари, тоя е способен на всичко, тъй ш’ кажа!

— Г-н Грош, няма начин кола да стигне до Генуа по-бързо от щракограма. Та дотам са две хиляди мили!

— Да, разбирам, ч’ се налага да кажете тъй, сър. И стените имат уши, сър. Гроб съм. Но всички ние си поговорихме, сър, и си казахме, че бяхте много добър с нас, сър, и че наистина вярвате в Пощенската Служба, сър, тъй че решихме ние, че е баш време д’си сложим парите на устата, сър! — заяви Грош, този път с нотка непокорство.

Олян на няколко пъти си отвори и затвори устата. Накрая се спря на:

— Имаш предвид „каквото на устата, там и парите“ ли?

— Вие сте човек, дето знае някой друг трик, че и трети и четвърти, сър! Ей, д’ земете д’ отидете във весникарския офис и д’ кажете, ш’ ви надбягаме, ей! Гепи Мангизов Ви падна право в капана, сър!

Ето как стъклото става диамант, помисли си Олян и въздъхна:

— Отлично, г-н Грош. Благодаря ти. Осем на едно значи, а?

— Късмет имахме д’го земем и т’ва, сър. Че те стигнаха до десет на едно и спряха д’ приемат повече. И с’га не приемат друго освен как точно ш’ спечелите, сър.

Олян малко се пооживи.

— На някой да му е хрумнало нещо добро? — поинтересува се той.

— Аз реших да спекулирам с един долар на „чрез мятане на огън от небето“, сър. Ъ… няма ли как д’ ми подскажете нещичко, а, сър?

— Вървете да си вършите работата, г-н Грош — сряза го строго Олян.

— Дасър, но разбира се, сър, съж’лявам, че попитах, сър — заизвинява се Грош и си отиде заднешком.

Олян се хвана за главата.

Дали е така и с катерачите на планини, мислеше си той. Катериш все по-високи и по-високи върхове и знаеш, че някой ден ти излезе твърде нанагорно. Но продължаваш да катериш, защото е, ах, колко хубаво да вдъхнеш въздуха там горе. И знаеш, че някога ще си умреш падайки.

Как може хората да са толкова тъпи? Сигурно се държаха здраво за невежеството си, защото им изглеждаше познато.

Гепи Мангизов въздъхна.

Имаше си кабинет в Кулата на Тепето. Не че му допадаше чак толкова, защото всичко се тресеше от движението на семафора, но беше необходимо за добрия имидж. Гледката обаче беше несравнима. Дори и само парцелът си струваше това, което беше платено за Голямата Магистрална.

— Трябват почти два месеца да се стигне до Генуа с карета — изтъкна той, загледан над покривите на къщите към двореца. — Е, предполагам, че той ще може да съкрати мъничко от това. По щракса обаче ще стигне за някой друг час. От какво има да се плашите?

— И каква е неговата игра? — попита Зеленобут. Останалите директори бяха насядали около масата и изглеждаха разтревожени.

— Де да знам — отговори Мангизов. — Какво ме засяга?

— Но боговете са на негова страна, Гепи — възрази Финтър.

— Защо не разгледаме този въпрос сериозно, а? — завразумява ги Мангизов. — Това негово заявление на никого ли не му изглежда малко странно? Да не би да е обичайно за боговете да ръсят дарове? Особено пък такива, които да пълнят стомаха? Не, тези дни те се ограничават с неща като милост, търпение, твърдост и вътрешна сила. Неща, които не може да се видят. Боговете са склонни да дават на личност, но не и в наличност, ха-ха.

Останалите директори го изгледаха малко отсъстващо.

— Нещо не схванах това последното, друже — оплака се Стоули.

— Казах на личност, а не наличност — заобяснява Мангизов, но се отказа и махна с ръка. — Недейте да се напрягате чак толкова, по-ясно е като се напише. Накратко, дарът свише на г-н Ментелик представляваше голям сандък с монети, някои от тях в нещо забележително приличащо на банкови чували и всичките в модерна валута. Това не ви ли навежда на някои мисли?

— Да, но нали и върховните жреци казват, че той…

— Ментелик е шоумен — сряза го Мангизов. — Да не мислите, че боговете ще му карат пощенски дилижанс? А? Това е само отвличане на вниманието, не разбирате ли? Беше само за да се види пак на първа страница, нищо повече. Не е чак толкова трудно да се види. Той изобщо няма план, освен героично да се провали. Никой не очаква, че той наистина ще спечели, нали?

— Чух, че хората се скъсват да залагат на него.

— На хората всъщност им харесва да ги правят на глупаци, стига това да обещава известно забавление — просвети ги Мангизов. — Да знаете някой добър букмейкър? Нещо ми се прииска да заложа малко пари. Примерно пет хиляди долара, а?

Това изтръгна от тях малко нервен смях и той побърза да се възползва от това:

— Айде малко по-разумно, господа. Никакви богове няма да се притекат на помощ на нашия началник Пощите. Нито пък някой магьосник. Те хич не обичат пилеене на магии, а ако той използва нещо такова, ние веднага ще разберем. Не, той просто привлича внимание, нищо друго. Което не означава — той намигна, — че не бива, как да кажа, да удвоим несъмнената си сигурност.

Те се ободриха още повече. Това вече изглеждаше като нещото, което искаха да чуят.

— Абе изобщо, в планината се случват инциденти — вметна Зеленобут.

— Така си е — не отрече Мангизов. — Обаче в случая имах предвид Голямата Магистрална. Поради което възложих на г-н Пони да уточни нашите процедури. Г-н Пони?

Инжинерът се размърда нервно. Беше изкарал тежка нощ:

— За протокола, сър, бих искал да се запише, че настоявах да затворим шест часа преди събитието.

— Действително, и протоколите ще посочат, че отговорих, че това е напълно невъзможно — каза Мангизов. — Първо, защото ще е напълно неоправдана загуба на постъпления и второ, защото неизпращането на никакви послания би било много неподходящо послание от наша страна.

— Да, обаче затваряме един час преди събитието и чистим барабаните — обяви г-н Пони. — Всяка кула ще изпрати съобщение за готовност до Тепето, след което ще заключи всичките си врати и ще чака. Никой няма да бъде допускан да влиза или излиза. Ще конфигурираме кулите на дуплекс, това ще рече — преведе той за директорите, — че превръщаме надолната линия във втора нагорна, така че трафикът до Генуа да е двойно по-бърз. Няма да приемаме на Линията каквито и да е други съобщения, докато, ъ… трае надпреварата. Никакъв овърхед, нищичко. И отсега нататък, сър, сиреч от момента, в който изляза от тази стая, прекратяваме приемането на нов трафик от вторичните кули. Даже от Двореца, че дори и от Университета. — Той изсумтя и добави с известно удовлетворение. — Особено пък от пустите му студенти. Щото някой си играе игрички с нас, сър.

— Това не е ли малко драстично, г-н Пони? — усъмни се Зеленобут.

— Много се надявам, че е, сър. Мисля, че някой е намерил начин да пуска щракограми, които повреждат кулите, сър.

— Но това е невъзмо…

Г-н Пони трясна с ръка по масата:

— Ама нещо много разбирате, сър! Да не би да сте седяли цяла нощ, докато го разнищите? Да Ви се е случвало да отваряте диференциален барабан с отварачка за консерви? Да сте забелязвали случайно, че щампованата арматура може да изхвръкне от ексцентрика ако щракнеш буквата K и я пуснеш до кула с адрес по-висок от твоя, но само ако преди това си щракнал Q и пружината на барабана е навита докрай?[74] Да Ви се е случвало да видите, че лостовете на клавишите са заклинили един друг, а пружината насилва стрелката нагоре и накрая гледаш пулта, пълен със зъби? Е, на мен всичко това ми се е случвало!

— За саботаж ли говорим? — оживи се Мангизов.

— Наричайте го както си щете. — Пони се беше изнервил до нещо като опиянение. — Тая сутрин отидох до двора и изрових стария барабан, дето го взехме миналата сутрин от Кула 14. И да пукна, ако там не се е случило точно това. Повечето аварии обаче стават горе по вишките, в кутиите на кепенците. Та тогава значи…

— Значи нашият г-н Ментелик организира кампания по саботирането ни… — проточи замислено Мангизов.

— Нищо такова не съм казвал! — сепна се Пони.

— Няма да споменаваме имена — рече гладко Мангизов.

— Просто е калпав дизайнът — каза Пони. — Като си помисля, по-скоро някое от хлапетата по случайност е открило това и го е повторило, за да види, какво ще се случи. Такива са си те, момчетията от кулите. Дай им някаква хитроумна машинария и те по цели дни ще се мъчат да я докарат до строшаване. Цялата ни Линия е една набързо скалъпена бъркотевина, ама наистина.

— И защо вземаме на работа такива хора? — видимо се учуди Стоули.

— Защото само такива хора са достатъчно луди, за да прекарат живота си, натискайки клавиши на някоя кула на мили от където и да е — отговори разпалено Пони. — На тях това им харесва.

— Но нали все някой в кулата трябва да натиска клавишите, за да се случат всичките тези… ужасни неща? — продължи да разнищва Стоули.

Пони въздъхна. Те изобщо не се интересуваха. За тях всичко беше само пари. И представа си нямаха, как работят нещата. И когато изведнъж се налагаше да разберат, трябваше да им говориш като на бебета.

— Момчетата просто следват сигнала, сър, както казват те — обясни той. — Гледат съседната кула и повтарят каквото видят колкото могат по-бързо. Няма време да мислят какво е и що е. Всичко, което е за тяхната кула, излиза на диференциалния барабан. Те само тракат с клавиши и натискат педали и дърпат ръчки, колкото могат по-бързо. Те се гордеят с това. Измислят какви ли не номера да ускорят предаването. И не ща никакви приказки за саботаж, не и в този момент. Дайте да изпратим съобщението с цялата възможна скорост. На момчетата това ще им хареса.

— Картината си я бива — замисли се Мангизов. — Тъмна нощ, кулите чакат, и ето, една по една те изгряват и струята от светлини забърза през континента, леко и тихо пренасяйки своето… нещо си. Трябва да намерим някой поет да напише нещо по въпроса. — Той наведе глава към г-н Пони. — Във Вашите ръце сме, г-н Пони. Вие сте човекът с плана.

— Нямам такъв — каза Олян.

— Нямаш план? — заповишава тон г-ца Миличкова. — Да не би да ми казваш, че ти…

— По-кротко, по-кротко! — зашътка й Олян. — Не искам целият свят да научи!

Бяха седнали в малкото кафене срещу Карфицоразменницата, която, както забеляза Олян, тази ден не кипеше от дейност. Той просто трябваше да се разкара от Пощата, за да не му гръмне главата.

— Та ти предизвика Голямата Магистрална! Не ми казвай, че само си разтягал локуми и си очаквал все нещо да изникне? — рече г-ца Миличкова.

— Ама досега това винаги е действало! Какъв е смисълът да обещаеш нещо изпълнимо? Що за постижение ще е това? — оправда се Олян.

— Да си чувал някога, че преди да почнеш да бягаш, трябва да се научиш да ходиш?

— На теория, да.

— Само да си го изясня напълно — захвана се г-ца Миличкова. — Утре вечер, тоест вечерта след днеска, ти смяташ да пратиш карета, сиреч нещо на колела, теглено от коне, което на добър път може да вдигне до четиринадесет мили в час, да се надпреварва с Голямата Магистрална, тоест с всичките му семафорни кули, които за един час могат да пратят съобщение на стотици мили, за целия път чак до Генуа, тоест до града, който е наистина, ама наистина, много далече от тук?

— Да.

— И си нямаш някой чудодеен план?

— Нямам.

— И защо ми го казваш това на мен?

— Защото точно в този момент в този град ти си единствената личност, която евентуално би могла да ми повярва, че нямам план! — възкликна Олян. — Когато казах на г-н Грош, той само се потупа по ноздрата, което между другото хич не е гледка за гледане, и каза: „Разбира се, че нямате, сър. Не и вие? Ха-ха-ха!“

— И значи просто си се надявал, че нещо ще изникне? Какво те накара да мислиш така?

— Досега винаги е изниквало. Единственият начин да ти изникне нещо е наистина да се нуждаеш да изникне.

— И как се предполага да ти помогна аз?

— Баща ти е построил Линията!

— Да, но аз не съм — възрази жената. — Никога не съм се качвала по кулите. Не знам никакви големи тайни, освен че винаги е на косъм от пълно рухване. А това го знае всеки.

— Но хора, които не могат да си позволят да губят, залагат пари на мен! И колкото повече им казвам, че не бива, толкова повече залагат те!

— Не мислиш ли, че е малко глупаво от тяхна страна? — отбеляза сладко г-ца Миличкова.

Олян затропа с пръсти по края на масата.

— Е, добре тогава. Сещам се за още една убедителна причина да ми помогнеш. Малко е сложничко, така че мога да ти кажа само ако обещаеш да си седиш кротко и да не правиш резки движения.

— Защо, да не мислиш, че ще взема да правя такива?

— Да, мисля, че за няколко секунди ще се опитваш да ме убиеш. Та бих искал да ми обещаеш да не го правиш.

Тя сви рамене:

— Изглежда интересно.

— Обещаваш ли? — настоя Олян.

— Добре де. Надявам се, че ще е вълнуващо — г-ца Миличкова изтръска малко пепел от цигарата си. — Давай.

Олян на няколко пъти вдъхна дълбоко. Тове беше то, значи. Краят. Променяш ли твърде дълго начина, по който хората виждат света, накрая променяш и начина, по който гледаш на самия себе си.

— Аз съм този, заради когото ти загуби онази работа в банката. Аз подправих онези чекове.

Изражението на г-ца Миличкова не се промени, ако не броим известно присвиване на очите. После тя избълва цял облак дим:

— Обещах, нали?

— Да. Извинявай.

— Бях ли си кръстосала пръстите?[75]

— Не. Наблюдавах те.

— Ммм — известно време тя седеше втренчена замислено в червения край на цигарата си. — Е добре. Най-добре ми кажи и останалото.

И той и каза останалото. Всичкото останало. Доста й хареса моментът, когато го обесиха и го накара да го повтори. Покрай тях градът си се случваше. Помежду им пепелникът се препълни с пепел. Когато той свърши, тя известно време го гледаше през завесата от дим.

— Нещо не разбирам частта, където даде всичките откраднати пари за Пощенската Служба. Защо го направи?

— И на мен ми е малко мътно.

— Имам предвид, ти очевидно си егоистично копеле с морал на… на…

— … на плъх — помогна й Олян.

— … да, на плъх, благодаря ти… и изведнъж се оказваш любимецът на големите религии, спасителят на Пощенската Служба, официалният вземач на подбив на богатите и могъщите, героичен конник, откъдето и да те погледнат — чудесен човек и, разбира се, ти спаси една котка от горяща сграда. Е, и двама души също, но всеки знае, че това с котката е най-важното. Кого се опитваш да измамиш, г-н Ментелик?

— Себе си, предполагам. Отбил съм се от кривия път. Продължавам да си мисля, че мога да престана всеки момент, щом го поискам, но тъй и не преставам. Обаче знам, че ако не бях могъл да престана всеки момент като го поискам, изобщо нямаше да го правя. Ъ… а има и още една причина.

— Която е…?

— Аз не съм Гепи Мангизов. Това някак си е важно. Някой може и да каже, че няма голяма разлика, да но аз мога да я видя тази разлика от моето положение. То е като това при големите, като ходят някъде да не бъдат чукове. Моля ти се? Как мога да бия Голямата Магистрална?

Някое време г-ца Миличкова гледаше право през него, така че му стана неудобно. После проговори с отстранен глас:

— Колко добре познавате Пощата, г-н Ментелик? Сградата, имам предвид.

— Разгледах повечето от нея преди да изгори.

— Но никога не си бил на покрива, нали?

— Не. Не намерих път до там. Горните етажи бяха претъпкани с писма, когато… аз… се опитах… — гласът на Олян заглъхна.

Г-ца Миличкова изтръска цигарата си:

— Иди там довечера, г-н Ментелик. Приближи се малко по-близо до небесата. И тогава падни на колене и се помоли. Нали знаеш как се моли човек? Просто събираш ръце пред себе си… и се надяваш.

Някак си Олян премина през остатъка от деня. Имаше да се свършат още някои началник-пощенски работи — да се говори с г-н Спулс, да се вика по строители, да се надзирава несекващото разчистване и да се набира нов персонал. Е, в случая с персонала ставаше дума по-скоро за утвърждаване на решенията на г-н Грош и г-ца Маккалариат, а те изглежда разбираха какво правят. Само от време на време по случайност се опираше и до неговото отсъждане, като например:

— Ние прегръщаме ли многообразно? — изникна по едно време пред бюрото му г-ца Маккалариат.

Настана бременна пауза. Която роди множество малки паузи, всяка от които още по-смущаваща от родителя си.

— Не и доколкото ми е известно — успя най-накрая да измисли Олян. — Защо питате?

— Една млада дама би искала да знае. Тя казва, че така правели в Голямата Магистрална.

— А. Подозирам, че е имала предвид прегръщане на многообразието. — Олян си припомни речта на Мангизов пред „Вестника“. — Ние обаче не правим това, защото не ни е ясно, какво ще да означава. Ние вземаме на служба всекиго, който може да чете и да достигне пощенската кутия, г-це Маккалариат. Вземам на работа вампири, ако са членове на Въздържателната Лига, тролове, ако си бършат краката, а ако има върколаци, направо горя от желание да имаме пощальон, който да отвръща на хапането. Всекиго, който да може да върши работата, г-це Маккалариат. Нашата задача е да носим пощата. Сутрин, обед, вечер и нощем. Нещо друго?

Този път очите й пробляснаха:

— Нямам затруднения с никой от кандидатите относно това какъв е, г-н Ментелик, но се налага да протестирам относно джуджетата. Г-н Грош ги взема на работа.

— Прекрасни работници, г-це Маккалариат. Особено уважаващи писменото слово. И много работливи — тросна се Олян.

— Обаче не ни казват, какъв им е… какви са по… точно какви… дали са дами или господа, г-н Ментелик.

— А. Пак ли става дума за тоалетните? — отпадна духом Олян.

— Чувствам се отговорна за моралното благосъстояние на намиращите се под мое попечителство млади личности — заяви строго г-ца Маккалариат. — Вие се смеете, г-н Началник Пощата, аз обаче няма да ставам за смях.

— Вашето безпокойство Ви прави чест, г-це Маккалариат — каза Олян. — При проектирането на новата сграда на тези аспекти ще бъде обърнато особено внимание и ще кажа на архитекта да се консултира с Вас на всеки етап. — Добре прикритите гърди на г-ца Маккалариат забележимо се издуха при такова придобиване на власт. — Междувременно обаче, уви, ще трябва да се оправяме с това, което ни е оставил пожарът. Надявам се че в качеството Ви на част от ръководството, Вие ще уверите всички в това.

Огньове на ужасяваща гордост пробляснаха в очилата на г-ца Маккалариат. Ръководството!

— Разбира се, г-н Началник Пощата — увери го тя.

Но най-често работата на Олян беше просто да… бъде. Половината сграда беше почерняла черупка. Хора се натъпкваха в това, което беше останало, писма се сортираха направо на стълбището. И всичко като че ли вървеше по-добре, ако той се размотаваше наоколо.

Не можа да се насили да спре да мисли за празния постамент за някогашната статуя на бога.

Когато се заздрачи, той вече се беше подготвил. Имаше множество подвижни стълби, а големите бяха подпряли дори и горните етажи. Сажди покриваха всичко, а някои стаи зееха открити към небето, но той се качваше все по-нагоре и по-нагоре. Промъкна се през остатъците от тавана, пропълзя през люка и се озова на покрива.

Не беше останало чак толкова от него. Сгромолясването на цистерната беше повлякло след себе си и доста от горящия покрив и над голямата зала беше останало по-малко от една трета. Но пожарът почти не беше засегнал един от краката на П-то и покривът там изглеждаше здрав.

Там беше останал един от старите гълъбарници и някой живееше в него. Това не беше чак толкова изненадващо. В Анкх-Морпорк искаха да живеят много повече хора, отколкото имаше за живеене Анкх-Морпорк. Цяла една подцивилизация процъвтяваше по покривите, между кулите и орнаменталните куполи и сводове и комини и…

… и щракалкови кули. Точно така. Той беше видял щракалковата вишка и някого горе още преди животът му да се беше променил към странно. Защо ли му беше на някакъв гълъбарник семафорна кула? Определено гълъбите не ползваха такива, нали?

Тази беше колонизирана от три водоливника. Те си обичаха щракалковите кули — нали да си нависоко значеше всичко за един водоливник — и лесно се вписваха в системата. Създание, което прекарваше цялото си време във взиране, и което можеше да запише съобщение, беше жизненоважен компонент. Те дори не искаха заплащане и никога не ги хващаше скука. Какво изобщо можеше да е скучно за същество, което беше готово да гледа години наред едно и също нещо?

Наоколо из града щракалките тъкмо запалваха огньовете си. Само Университетът, Дворецът, Гилдиите и червивите с пари или пък извънредно тревожните поддържаха свои собствени кули през нощта, но голямата терминална кула на Тепето грееше като прасоколедна елха. Комбинации от жълти квадратчета премигваха по главната кула. Безмълвни от това разстояние, намигващи сигналите си над надигащите се мъгли, открояващи съзвездията си на фона на вечерното небе, щракалките бяха по-вълшебни от вълшебството, по-омагьосващи от самата магия.

Олян се загледа.

Какво толкова беше магията в края на краищата, освен нещо ставащо като се щракне с пръсти? Какво му беше магичното на това? Мърморене на разни думи и чудати картини в стари книги, в неправилните ръце тя беше адски опасна, но не и наполовина толкова опасна, колкото би могла да бъде в правилните ръце. Вселената беше претъпкана с тая гадост, тя караше звездите да си седят горе, а краката да си седят долу.

Но виж, това, което ставаше сега, ей това вече беше вълшебно. Обикновени мъже го бяха измислили и стъкмили, бяха построили кули на салове в блатата и по заледените върхари на планините. Те псуваха и, още по-лошо, използваха логаритми. Газеха през реки и плуваха през тригонометрия. Не мечтаеха в обикновения смисъл на думата, но въобразиха един нов свят и го облякоха в метал. И от всичката тази пот и попържни и математика беше изникнало това… нещо, прехвърлящо думи през целия свят леко като звездна светлина.

Мъглата запуска филизи по улиците обгръщайки сградите като острови в прибоя.

Тя му беше казала да се моли. А между другото боговете му дължаха туй-онуй. Нима не беше така? Получиха прекрасно приношение и купища небесен кредит без да са направили, фактически, каквото и да е.

Тя му беше казала да коленичи. Не беше шега.

Той коленичи, събра длани и произнесе:

— Отправям тази молитва към всяко божество, което…

Плашещо безшумно щракалковата кула от отсрещната страна на улицата запали светлините си. Един след друг грейваха големи квадрати. За момент Олян зърна пред един от кепенците силуета на лампаджията. Когато той се разтвори в мрака, кулата замига. Беше достатъчно близко, за да освети покрива на Пощата.

От другата страна на покрива бяха застанали три тъмни фигури и го наблюдаваха. Сенките им играеха, когато шарката на светлините се сменяше по два пъти на всяка секунда. Но това все пак разкриваше, че фигурите са човешки или поне хуманоидни. И те вървяха към него.

Богове, е, боговете можеха и да са хуманоидни. И никак не обичаха да се бъзикат с тях.

Олян прочисти гърлото си.

— Наистина се радвам да ви видя… — изграчи той.

— Ти ли си Олян? — запита го една от фигурите.

— Вижте, аз…

— Тя каза, че ще коленичиш — произнесе друг член на небесната тройка. — Да ти се пие чай?

Олян бавно се изправи. Виж, това не беше божествено поведение.

— Кои сте вие? — поинтересува се той. И окуражен от липсвата на гръмотевици допълни: — И какво правите на моята сграда?

— Плащаме си наема — отговори една от фигурите. — На г-н Грош.

— Той никога не ми е казвал за вас!

— За това не ни питай нас — сви рамене централната сянка. — А и изобщо дойдохме само да си приберем останалите партакеши. Съжалявам за пожара ви. Не бяхме ние.

— А вие сте… — поиска да знае Олян.

— Аз съм Лудия Ал, този е Здравомислещия Алекс, а това е Адриан, който казва, че не е луд, но не може да го докаже.

— Защо ви е наем на покрива?

Тримата се спогледаха.

— Гълъби? — предложи Адриан.

— Точно така, ние сме любители на гълъби — включи се сенчестата фигура на Здравомислещия Алекс.

— Да, но е тъмно — възрази Олян. Тримата обмислиха това.

— Прилепи — реши накрая Лудия Ал. — Опитваме се да отгледаме самонасочващи се прилепи.

— Не мисля че прилепите имат инстинкт за насочване към дома — осведоми ги Олян.

— Да, не е ли трагично? — въздъхна Алекс.

— Като идвам тук нощ след нощ и като виждам всичките празни прелки и всеки път ми иде да заплача — додаде Неизяснения Адриан.

Олян вдигна очи към малката вишка. Беше пет човешки боя висока, с контролни ръчки на полиран панел при основата. Изглеждаше… професионална и добре използвана. И преносима.

— Не мисля, че сте отглеждали тук каквито и да е птици — отсече той.

— Прилепите са бозайници — не се предаваше Здравомислещия Алекс.

Олян поклати глава.

— Спотайващи се по покривите с ваши собствени щракалки, не… вие сте Димящото Гну, нали?

— Ех, с ум като твоя, нищо чудно че си шеф на г-н Грош — отбеляза Здравомислещия Алекс. — А какво ще кажеш за чаша чай?

Лудия Ал извади гълъбово перо от канчето си. Гълъбарникът беше изпълнен с плътната, задавяща воня на стари курешки.

— Няма как да не харесваш птички, за да ти харесва тук горе — измърмори той и мушна перото в брадата на Здравомислещия Алекс.

— Потръгнало ви е тук, а? — подметна Олян.

— Да съм казал, че ми харесва? А и не живеем тук. Само дето си имате хубав покрив.

Във фактически останалия без гълъби гълъбарник беше тъпкано. Макар че винаги остава някой гълъб, готов да се шмугне през жиците и да те клъвне. Гледаше ги от един ъгъл с безумни очички, а гените му си спомняха времето, когато е бил гигантско влечуго и е могъл да разпердушини тея маймунски синове с едно щракване със зъби. Навсякъде се въргаляха разглобени машинарии.

— Г-ца Миличкова ли ви каза за мен? — попита Олян.

— Тя каза, че не си пълен задник — сподели Неизяснения Адриан.

— Което от нея си е похвала — уточни Здравомислещия Алекс.

— И още каза, че си толкова крив, че можеш да минеш странично през тирбушон — допълни Неизяснения Адриан. — Но като го казваше, се усмихваше.

— Това не е задължително да е добре — забеляза Олян. — Откъде я познавате?

— Работихме с брат й — каза Лудия Ал. — По кулите Модел 2.

Олян слушаше. Беше цял нов свят.

Здравомислещия Алекс и Лудия Ал бяха ветерани в щракалковия бизнес. Още малко и щяха да станат четири години оттогава. Когато консорциумът взе властта, те бяха изхвърлени от Голямата Магистрална в същия ден, в който Неизяснения Адриан беше изхвърлен от комина на Гилдията на Алхимиците, в техния случай защото си казаха каквото им беше на душата за новото ръководство, а в неговия, защото не беше достатъчно бърз, когато мензурата забълбука.

Накрая всичките се хванаха на работа във Втората Магистрална Линия. Дори вложиха пари в нея. Както и мнозина други. В нея имаше всевъзможни подобрения, беше по-евтина за експлоатация, в нея имаше от пиле мляко, от муха каймак и различни други забележителни продукти от още половин дузина хвъркати. И така докато Джон Миличков, който винаги използваше обезопасително въже, свърши в зелевото поле и това беше краят на Втората Магистрална.

Оттогава тримата се хващаха на всякаква работа, достъпна за новите квадратни формички в света на старите кръгли отвори, докато всяка нощ, там горе, кулите святкаха своите послания. Толкова близки, толкова примамливи, толкова… достъпни. Всеки знаеше, че по някакъв мътен, полуразбираем начин Голямата Магистрална беше открадната във всякакъв смисъл освен на думи. Тя беше в ръцете на врага.

Така че те си стъкмиха своя си неформална системка, използваща Голямата Магистрална, без Голямата Магистрална да разбере.

Беше малко като кражба. Всъщност беше си точно като кражба. Фактически си беше кражба. Но нямаше закон срещу нея, защото никой не подозираше, че има такова престъпление, а пък и дали наистина беше кражба, когато никой не си търсеше откраднатото? А и кражба ли беше да крадеш от крадци? Абе изобщо нали всяка собственост е кражба, с изключение на моята.

— Значи сега вие сте, как беше… разбивакери? — провери правилността на изводите си Олян.

— Точно така — подтвърди Лудия Ал. — Защото разбиваме системата.

— Това не е ли малко голословно при условие, че само святкате с разни лампи?

— Да де, ама „светии“ вече беше заето — отбеляза Здравомислещия Алекс.

— Добре, а защо „Димящото Гну“? — попита Олян.

— Това е разбивакерски термин за много бързо съобщение, пуснато през системата — обясни гордо Здравомислещия Алекс.

Олян обмисли това.

— Става — реши накрая той. — И аз да бях екип от трима души, имената на които всичките започват с една и съща буква, и аз щях да си избера точно такова име.

Те си бяха намерили начин за влизане в семафорната система, а именно: през нощта всичките щракалкови кули бяха невидими. Виждаха се само светлините. Освен ако нямаш изключително чувство за посока, единственият начин да разбереш, кой праща съобщението, беше по кода. А инжинерите знаеха купища кодове. Ооо, да, купища.

— Значи си пускате съобщенията безплатно? — интересуваше се Олян. — И никой ли не забелязва?

В отговор получи три мръснишки усмивки.

— Лесна работа — каза Лудия Ал, — стига да знаеш как.

— А как разбирате, че една кула ще се строши?

— Ние ги счупихме — обясни Здравомислещия Алекс. — Забиваш диференциалния барабан. Трябват им часове да се оправят, защото операторите трябва да…

Олян пропусна остатъка от изречението. Съвсем невинни думи се вихреха в него като парчетии, понесени от потоп, изникващи за малко на повърхността и отчаяно махващи с ръка преди отново да потънат. Различи няколко случая на „така че“ преди да зачезнат и дори „свързва се“ и „контролна верига“, но разбушувалите се многосрични техницизми се надигаха и поглъщаха всичко.

— … а това отнема половин ден — приключи Здравомислещия Алекс.

Олян погледна безпомощно другите двама:

— И какво точно значеше това?

— Значи, че ако пратиш точното съобщение, можеш да счупиш механизма — резюмира Лудия Ал.

— Цялата Магистрална Линия ли?

— Теоретично да — започна Лудия Ал, — защото изпълнителният и терминиращият код…

Олян се отпусна докато приливът не отмине. Не се интересуваше от машинария и ключ за него беше нещо, с което отключваш врати. Най-добре беше просто да чака и да се усмихва. Имаше едно нещо за техничарите — обичаха да обясняват. Трябваше само да ги изчакаш да достигнат твоето ниво на разбиране, дори ако това значи, че накрая ще им се наложи да послъжат.

— … но вече няма как да го направим, защото чухме, че те сменят…

Олян за някое време се загледа в гълъба, докато не настъпи тишина. Аха. Лудият Ал беше свършил и не изглеждаше да е било с тържествен финал.

— Значи не можете да го направите — заключи Олян и отпадна духом.

— Не и сега. Дъртият г-н Пони може и да е малко баба, но може да си седне на задника и да разнищва проблеми. Той постоянно сменя всичките кодове! Чухме от един от аверите, че сега всеки сигналчик ще си има персонален код. Много са предпазливи. Знам, че госпожица Прелест-Хубавинка си мислеше, че можем да ти помогнем, но това копеле Мангизов затегна нещата. Страх го е, че можеш да победиш.

— Ха! — възкликна Олян.

— Все нещо ще измислим за седмица или две — опита се да го утеши Неизяснения Адриан. — Не можеш ли да поотложиш нещата дотогава?

— Не, не мисля.

— Съжаляваме — измърмори Неизяснения Адриан, подмятайки си някаква стъклена тръбичка, пълна с червена светлина. Когато я преобърна, тя засвети жълто.

— Какво е това? — поинтересува се Олян.

— Прототип, — отговори Неизяснения Адриан. — Можеше да направи Линията три пъти по-бърза нощем. Използва перпендикулярни молекули. Да, ама Голямата Магистрална изобщо не е отворена за нови идеи.

— Сигурно защото гърмят, като ги изпуснеш? — заяде се Здравомислещия Алекс.

— Ама не всеки път.

— Струва ми се, че няма да ми се отрази зле малко свеж въздух — реши Олян.

Те излязоха в нощта. На известно разстояние оттук терминалната кула все така си мигаше, а ту тук, ту там из града светеха и други кули.

— Онази коя е? — посочи той все едно питаше за съзвездие.

— Гилдията на Крадците — обясни Неизяснения Адриан. — Стандартни сигнали за членовете. Тях не мога да ги чета.

— Ами онази? Не е ли първата кула по пътя за Сто Лат?

— Не, това е станцията на Стражата на Главинната Порта. Стандартни сигнали до Двора на Псевдополис[76].

— А изглежда сякаш е толкова далече.

— Използват по-малки кутии, това е. Оттук не можеш да видиш Кула 2. Университетът я закрива.

Олян зяпаше като хипнотизиран светлините.

— Интересно, защо ли онази стара каменна кула на пътя за Сто Лат не е била използвана като са строили Линията? Нали е на правилното място?

— Старата магьосническа кула ли? Робърт Миличков я използваше за първите си експерименти, но е малко далечко, а и стените не са толкова здрави и ако останеш там за повече от ден наведнъж, полудяваш. Заради всичките му дърти заклинания, попили по камъните.

Настъпи тишина и тогава те чуха Олян да казва с малко натегнат глас:

— Ами ако можехте да влезете в Голямата Магистрална утре, щяхте ли да имате с какво да я позабавите?

— Да, ама не можем — отсече Неизяснения Адриан.

— Да, но ако можехте?

— Добре де, имаме едно нещо наум — продума Лудия Ал. — Много грубо нещо.

— Ще счупи ли кула? — попита Олян.

— Трябва ли да му казваме това? — сепна се Здравомислещия Алекс.

— Досега да си срещал някой друг, за когото Трепачката да е намерила добра дума? — контрира Лудия Ал. — На теория, г-н Ментелик, това може да строши всички кули.

— Всички кули по Линията? — ахна Олян.

— Ъхъ. От раз — каза сухо Лудия Ал. — Бая си е грубо.

— Наистина ли всички кули? — повтори Олян.

— Е, може би не чак всички кули, ако схванат какво става — призна Лудия Ал, все едно всичко по-малко от пълно унищожение беше нещо, от което да се срамува. — Но повечето. Дори ако играят нечестно и карат съобщението до следващата кула на кон. Ние му викаме… Кълвача.

— Какъв е тоя кълвач?

— Не, не така. Трябва да има нещо като, да речем, ефектна пауза, например… Кълвачът!

— … Кълвачът — пробва по-бавно Олян.

— Сега го докара. Но не можем да го вкараме в Линията. Дебнат ни.

— Да приемем, че аз мога да го вкарам в Линията? — продума Олян загледан в светлините. Самите кули вече бяха станали съвсем невидими.

— Ти ли? Че какво разбираш ти от щраксови кодове? — учуди се Неизяснения Адриан.

— Съзнавам невежеството си — отвърна Олян. — Но пък разбирам от хора. Вие си мислите все за хитрини с кодовете. А аз си мисля за това, което виждат хората…

Те го изслушаха. Заспориха. Минаха на математика, а междувременно думите плаваха в нощта покрай тях.

Накрая Здравомислещия Алекс каза:

— Добре, добре. Технически е изпълнимо, но хората в Голямата Магистрална трябва да са глупаци, за да допуснат такова нещо.

— Да, но те ще си мислят за кодове — възрази Олян. — А мен ме бива да правя хората на глупаци. Такава ми е работата.

— Мислех, че работата ти е началник на пощата — намръщи се Нерешения Адриан.

— Ох, да. Тогава, това ми е призванието.

Димящото Гну се спогледаха.

— Тая идея е тотално луда — ухили се Лудия Ал.

— Радвам се, че ти хареса — каза Олян.

Понякога идва време, когато просто трябва да пропуснеш нощния си сън. Анкх-Морпорк обаче никога не заспиваше, а само малко позадрямваше за да се събуди в три часа за чаша вода.

Можеше да купиш каквото си щеш в средата на нощта. Дървен материал? Няма проблеми. Олян се зачуди дали няма някакви вампирски дърводелци, които да си правят кротичко вампирски столове. Платнище? Беше достатъчно някой в града да се събудеше в малките часове и да му хрумне: „Ей, какво мога да направя само точно сега със стотина квадратни метра платнище средно качество!“ и долу на пристанището ще се намерят търговци, готови да се заемат със случая.

Когато потеглиха към кулата, валеше ситен упорит дъжд. Олян караше каруцата, а другите бяха насядали по товара и се дърлеха за тригонометрия. Олян се постара да не ги слуша. Чувстваше се изоставен, когато математиката вземеше да изглупява.

Да се убие Голямата Магистрална… О, кулите щяха да си стоят, но щеше да отнеме месеци да се поправят всичките. Това щеше да срине компанията. Никой нямаше да пострада, казаха Гнуто. Имаха предвид мъжете в кулите.

Голямата Магистрална се беше превърнала в ядящо хора чудовище. Да я съсипеш беше омайна идея. Гнуто бъкаха от идеи за това, което да я замени — по-бързо, по-евтино, по-лесно, високотехнологично, работещо на демончета, специално отгледани за процеса…

Нещо обаче не даваше мира на Олян. Мангизов, проклет да е, си беше прав. Искаш ли да пратиш съобщение на петстотин мили много, ама много бързо, начинът си беше Голямата Магистрална. Искаш ли да го завиеш с панделка, тогава ти трябва Пощата.

Гнуто му харесваха. Имаха освежаващо различно мислене. Каквото и проклятие да тегнеше над камъните на старата кула, нямаше как да навреди на умове като техните, защото те бяха имунизирани срещу това, тъй като през цялото време си бяха леко побъркани. Щраксовите сигналчици по Линията бяха… ами друг тип хора. Те не просто вършеха работата си, а тя им беше животът.

Олян обаче не можеше да спре да си мисли за всичките лоши неща, които можеха да се случат, ако нямаше семафор. О, да, те си се случваха колкото си щат преди семафора, разбира се, но това сега изобщо не беше същото.

Той остави Гнуто да режат и коват в каменната кула и подкара дълбоко замислен обратно към града.

Глава тринадесета

Пределите на възможното

В която научаваме за Теорията на Пространствено-времевия Спонтинуум — Краен Колабоун — Огън по Голямата Магистрална — Толкова остър, че ще вземеш да се порежеш — Да откриеш г-ца Миличкова — Теория за Дегизировката — Игор напушка — „Да можеше този миг никога да не свърши“ — Насмитане на Голямата Магистрална — Голямото платно се разпъва — Съобщението прието

Муструм Ридкъли, Архиканцлерът на Невиждания Университет, вдигна щеката си и внимателно се прицели.

Бялата топка улучи червената, която плавно се търкулна в джоба. Това беше по-трудно отколкото изглеждаше, защото повече от половината билярдна маса служеше на Архиканцлера за система за организация на документацията[77], поради което за да стигне до дупката, топката трябваше да мине през няколко купчини книжа, една халба, череп с капеща свещ и купища пепел от лула. И наистина мина.

— Отлично, г-н Стибънс — одобри Ридкъли.

— Аз наричам това пространствено-времеви спонтинуум[78], — поясни гордо Пондър Стибънс.

Всяка организация се нуждае от поне един човек, който да знае какво се случва и защо се случва и кой е отговорен за него, а в НУ тази роля се падаше на Стибънс, на когото често му се искаше да не беше така. В настоящия момент той присъстваше в качеството си на Завеждащ Катедра Нецелесъобразно Приложна Магия и дългосрочната му цел беше да се погрижи да мине бюджетът на катедрата му. Поради което именно сноп дебели проводници излизаше изпод старата тежка маса за снукър, минаваше през дупка в стената, пресичаше моравата и стигаше до сградата на Високоенергетична Магия, където — тук той въздъхна — този дребен номер отнемаше 40 процента от рунното време на Хекса[79], мислителната машина на Университета.

— Хубаво име — одобри Ридкъли, прицелвайки се за следващия си удар.

— Като в „пространствено времеви континуум“, нали? — подхвана обнадеждено Пондър. — Точно преди топката да се сблъска с препятствие, което не е друга топка, виждате ли, Хексът я премества в теоретично съществуващо паралелно пространство, където е налице свободна равна площ и поддържа скоростта и въртящия момент, докато не се представи възможност да я върне в настоящото. Това е едно наистина изключително сложно и любопитно приложение на заклинателство в нереално време…

— Да, добре, браво — прекъсна го Ридкъли. — Има ли нещо друго, г-н Стибънс?

Пондър си прегледа записките:

— Пристигна учтиво писмо от лорд Ветинари, в което той ни предава искането на града, Университетът да разгледа възможността да приема, ох, двадесет и пет процента студенти с по-ниски възможности, сър?

Ридкъли запрати черната топка в джоба право през купчина университетски постановления.

— Не може някакви си зарзаватчии и месари да казват на университета как да управлява себе си, Стибънс! — отвърна твърдо той, прицелвайки се в една червена топка. — Благодари им за загрижеността и им съобщи, че ще продължаваме да приемаме сто процента пълни и отявлени тъпанари, както винаги. Влизат тъпи, излизат блестящи, в НУ винаги е било така! Още нещо?

— Само посланието за голямата надпревара тази вечер, Архиканцлере.

— Ах да, тая работа. Какво ли да сторя, а, г-н Стибънс? Чувам, че здраво се залага за Пощата, а?

— Да, Архиканцлере. Хората казват, че боговете били на страната на г-н Ментелик.

— А те залагат ли? — попита Ридъли гледайки с удовлетворение как топката се рематериализира оттатък един изоставен сандвич с шунка.

— Надали, сър. Няма вероятност той да спечели.

— Той не беше ли оня тип дето спаси котката?

— Същият, сър, да — подтвърди Пондър.

— Свястно момче. А какво да речем за Голямата Магистрална? Шайка кожодери, както чувам. Убиват хора по техните там кули. Един тип в кръчмата ми каза, че чул, че духовете на мъртвите сигналчици бродят по Линията. Я сега да опитаме розовата.

— Да, и аз чух това, сър. Мисля, че е градска легенда — каза Пондър.

— Пътували от единия край на Линията до другия, казва той. Хич не е лош начин да си изкараш вечността, да знаеш. Там горе в планините да знаеш какви пейзажи има. — Архиканцлерът се смълча и едрото му лице се набръчка замислено. Накрая тоя обяви — „Големият Харуспически Каталог на Променливите Измерения“[80].

— Извинете, г-н Архиканцлер?

— Туй ще е посланието — обясни Ридкъли. — Някой да е казал, че трябва да е писмо? — той махна с ръка над върха на щеката си, която се самонапудри с пресен тебешир. — Дай им по копие от новото издание. Да го пратим на нашия човек в Генуа… как се казваше бе, някакво смешно име беше… абе да му покажем, че старата Алма Патер още мисли за него.

— Имате предвид Краен Колабоун, сър. Там е за дипломната си работа върху Комуникация между мидите в нискоинтензивно магично поле.

— Богове мили, че те могат ли да комуникират?

— Очевидно, Архиканцлере, въпреки че засега отказват да говорят с него.

— И защо ни е било да го пращаме чак пък дотам?

— Краен Х. Колабоун, сър? — напомни му Пондър. — Не помните ли? Онзи с ужасно лошия дъх?

— А, имаш предвид Колабоун Драконовия Дъх? — загря Ридкъли. — Оня, дето дупчи сребърен поднос само като кихне?

— Да, Архиканцлере — продума търпеливо Пондър. Муструм Ридкъли винаги обичаше да разглежда всяка нова информация от разнообразни ъгли. — Казахте, че там в блатата никой нямало да забележи. Ако си спомняте, разрешихме му да вземе малък омнископ.

— Наистина ли? Много далновидно от наша страна. Нали ще му се обадиш незабавно да го запознаеш с обстановката?

— Да, Архиканцлере. Всъщност ще го отложа с няколко часа, защото в Генуа е все още нощ.

— Само според тях — Ридкъли пак замижа с едното си око. — Незабавно, бе човече.

Огън от небето…

Всеки знаеше, че горната половина на кулата се тресе, когато щраксовете минават по Линията. Някой ден някой трябваше да направи нещо по въпроса. А всеки стар сигналчик знаеше, че когато мотовилката, обслужваща кепенците на надолната линия се вдигне, за да ги отвори в същия миг, в който мотовилката на нагорната линия тръгне надолу, за да затвори кепенците от другия край на кулата, цялата кула залита. От едната страна я бутат, а от другата я теглят, което има приблизително същото въздействие като това на колона маршируващи войници върху стар мост. Не че беше чак толкова сериозен проблем, освен ако не се повтаряше отново и отново, така че клатенето да достигне до опасно равнище. Но пък колко често можеше да се случи такова нещо?

Всеки път, когато Кълвачът пристигнеше в кулата ти, ето колко често. Всъщност това беше като болест, засягаща само слабите и недъгавите. Нямаше да може да порази старата Голяма Магистрална, защото тогава там беше пълно с командири на кули, които незабавно ще прекратят трафика и ще изхвърлят злосторното съобщение от барабана, уверени, че действията им ще бъдат преценявани от висшестоящи, които разбираха как работи една кула и които сами биха постъпили така на тяхно място.

Срещу новата Голяма Магистрална обаче щеше да проработи, защото вече не бяха останали толкова от тези командири. Правиш каквото ти е казано и не ти плащат, а ако нещо се скофти, не е твой проблем. Виновен ще е идиотът, който изобщо е приел тая щракограма за изпращане. Никой не го е грижа за теб, а всички в Централно Управление бяха идиоти. Не е твоя вината, нали никой не ще да те изслуша. Централно Управление даже бяха подкарали кампания за Служител на Месеца, за да покажат колко ги е грижа. Това беше степента, в която изобщо не ги беше грижа. И ето че днес ти казват да предаваш кода колкото е възможно по-бързо, и хич не ти трябва да обереш пешкира за забавяне на системата, така че се вглеждаш в следващата кула докато очите ти не се насълзят и тракаш с пръсти по клавишите, все едно танцуват по жарава.

И една след друга кулите се трошат. Някои се запалват, когато кутиите с кепенците се пръснат и залеят с пламтящо лампено масло покрива на кабината. Няма шанс за борба срещу огъня в дървена клетка на двадесет метра над земята. Така че се плъзгаш на земята по аварийното въже и припкаш на безопасно разстояние да наблюдаваш веселбата.

Четиринадесет кули се запалват преди някой изобщо да вдигне ръце от клавиатурата. И после? Има си заповеди. Не бива да има никакви, повтарям, никакви други съобщения по Линията, докато се предава тази щракограма. И какво правиш после?

Олян се събуди с Голямата Магистрална, пламтяща в главата му.

Димящото Гну искаха да я строшат и да я съберат наново от парчетата, и той ги разбираше. Да, но нямаше да се получи. Все някъде по линията щеше да се намери нестандартно мислещ инжинер, който да си рискува службата и да изпрати напред съобщение гласящо: „Това е смъртоносно, по-полека с него“. И дотам ще е. О, щеше да им отнеме ден-два до Генуа, обаче те имаха седмици в аванс. И все някой друг ще се окаже достатъчно схватлив да сравни съобщението с изпратеното от първата кула. Мангизов ще се измъкне, всъщност направо ще избухне. Ще каже, че щраксът е бил саботиран и ще си е прав. Трябваше да има и друго решение.

Гнуто все пак бяха на прав път. Подмяната на щракса беше вярното решение, но само ако можеше да се направи правилно.

Олян отвори очи. Беше си на бюрото и някой беше пъхнал възглавница под главата му.

Кога ли за последно беше спал на прилично легло? Ах, да, през нощта, когато г-н Помпа го хвана. Беше прекарал някой друг час в легло в хан, с дюшек, който не се опитваше да се движи и не беше тъпкан с камънак. Цяло блаженство.

Непосредственото му минало запрепуска пред очите му. Той простена.

— Добро Утро, Г-н Меентелиг — обади се от ъгъла г-н Помпа. — Бръсначът Ви Е Подострен, Водата Е Сгрята И Съм Сигурен, Че Чаша Чай Ще Дойде Всеки Момент.

— Колко е часа?

— Пладне, Г-н Меентелиг. Не Се Бяхте Прибрали До Зазоряване — каза укорително големът.

Олян отново изстена. Шест часа до надпреварата. И тогава толкова много гълъби ще се завърнат по домовете си, че ще прилича на слънчево затъмнение.

— Налице Е Значителен Ажиотаж — докладва големът, докато Олян се бръснеше. — Стигна Се До Споразумение Стартът Да Е От Площад Сатор.

Олян се загледа в отражението си почти без да го слуша. Той винаги автоматично вдигаше залозите. Никога не обещавай възможното. Всеки може да направи възможното. Трябва да обещаеш невъзможното, защото понякога невъзможното всъщност беше възможно, стига да намериш правилния подход, или поне често можеше да се поразтегнат пределите на възможното. А пък ако се провалиш, е, добре, нали то си беше невъзможно.

Този път обаче той беше отишъл твърде далече. О, нямаше нищо срамно в това да си признае, че карета с коне няма как да мине хиляда мили за час, но Мангизов щеше да натяква за това и Пощата щеше да си остане просто нещо малко и старомодно, изостанало от времето си и неконкурентоспособно. Мангизов щеше да намери някакъв начин да задържи Голямата Магистрална в ръцете си, ще продължи да прави икономии и да убива хора от алчност…

— Наред Ли Сте, Г-н Меентелиг? — попита големът зад гърба му.

Олян се втренчи в собствените си очи, в това, което се мярна в дълбините им.

Майчице.

— Порязахте Се, Г-н Меентелиг — разтревожи се големът. — Г-н Меентелиг?

Жалко, че не си прерязах гърлото, помисли си Олян. Но това беше второстепенна мисъл, промъкнала се някак покрай надигащия се в огледалото мрак. Надзърнеш в бездната и видиш нещо огромно, протягащо се нагоре към светлината. И то шепнеше: „Направи го. Това ще сработи. Повярвай ми.“

Майчице. Това вече беше план, който щеше да сработи, помисли си Олян. Прост и смъртоносен, като бръснач. Но трябваше да си безпринципен човек дори и да си го помислиш.

Е, значи всичко е наред.

Ще те убия, г-н Мангизов. Ще те убия по нашия си начин, начина на мошениците, измамниците и лъжците. Ще ти взема всичко освен живота. Ще ти отнема парите, репутацията, приятелите. Ще те омотая с думи като в какавида. И няма да ти оставя нищо, нито дори надежда…

Той внимателно довърши бръсненето и избърса остатъка от пяната от брадичката си. Нямаше чак толкова много кръв.

— Мисля, че няма да ми дойде зле една солидна закуска, г-н Помпа — каза той. — След което ще трябва да свърша някои неща. Междувременно ще можеш ли, моля те, да ми намериш метла? Обикновена брезова метла. И ми нарисувай няколко звезди по дръжката й.

Когато Олян слезе, пред импровизираните гишета се беше насъбрала тълпа, но като го видяха да влиза, суматохата замря. И се надигнаха приветствени възгласи. Той кимна и махна с ръка и веднага беше наобиколен от хора с пликове. Постара се колкото можа да ги подпише всичките.

— Колкото щеш доп’лнителна поща за Генуа, сър! — ликуваше г-н Грош, проправяйки си път през навалицата. — Никога не съм виждал такъв ден, никога!

— Отлично, прекрасно — измърмори Олян.

— А и пощата за боговете си ’тиде право горе! — продължаваше Грош.

— Радвам се да го чуя, г-н Грош — отвърна Олян.

— Пристигнаха първите марки за Сто Лат, сър! — размаха няколко листа над главата си Станли. — Ранните разпечатки са тъпкани с дефекти, сър!

— Много се радвам за теб — каза Олян. — Но трябва да отида да подготвя някои неща.

— Аха, да! — намигна г-н Грош. — „Някои неща“, а? Както кажете, сър. Отдръпнете се моля, път за Началник Пощата!

Грош общо взето изблъска клиентите от пътя му и Олян, стараейки се да избягва хората, искащи да целува бебетата им или протягащи се да докоснат костюма му за късмет, накрая излезе на чист въздух. Оттам пое по странични улички и намери място, където правеха много приличен Двоен Кренвирш с Яйце, Бекон и Припечена Филийка, надявайки се, че храната ще може да замени съня.

Нещата излизаха извън контрол. Хората окачваха гирлянди и знаменца и вдигаха сергии на площад Сатор. Огромната блуждаеща навалица, съставляваща населението на Анкх-Морпорк, клокочеше из града и тая вечер щеше да се концентрира във формата на тълпа на площад Сатор и там ще може да й се продадат разни неща.

Накрая той събра кураж и потегли към Сдружението на Големите. Което беше затворено. Към напластяванията по закования прозорец бяха добавени още драсканици. Приблизително на нивото на коленете пишеше с тебешир: „Гулемте са От Гона“. Приятно беше да се види как добрите стари традиции на дебилния шовинизъм се предават на подрастващото поколение по този изобщо-не-прекрасен начин.

Кукличките, мислеше трескаво той, където живее при леля си. Споменавала ли е някога името на тая леля?

Той хукна в това направление.

Кукличките някога са били село, преди разрастващият се град да го погълне. Обитателите му все още смятаха себе си за нещо отделно от остатъка на града и си имаха свои собствени обичаи като Понеделникът на Кучешките Лайна или Всички Игли Нагоре и дори практически самостоятелен език. Олян не знаеше нищичко за всичко това. Той просто се промъкваше през тесните улички оглеждайки се отчаяно за… за какво? За стълб пушек ли?

Всъщност това не беше лоша идея…

Осем минути по-късно той-стигна до къщата и задумка по вратата. За негово облекчение тя му отвори и го зяпна.

И каза:

— Как?

Той каза:

— Продавачите на тютюн. Няма чак толкова жени, навикнали на по сто на ден.

— Е, добре, какво искаш, умнико?

— Ако ми помогнеш, мога да върна тъпкано на Мангизов за всичко което стори — заубеждава я Олян. — Помогни ми. Моля ти се? Заради честната ми дума на напълно непочтен човек.

Последното поне му спечели бегла усмивка, само за да се върне почти незабавно обичайното и изражение на дълбока подозрителност. След което приключи някаква вътрешна борба.

— Най-добре влез в гостната — каза тя и отвори вратата докрай.

Стаичката беше тясна, тъмна и бъкаше от приличие. Олян приседна на ръба на един миндер, стараейки се да не съборяса нещо, докато се напъваше да чуе женските гласове оттатък стената. После г-ца Миличкова се вмъкна вътре и затвори вратата след себе си.

— Надявам се, че няма да има проблеми със семейството ти — започна Олян. — Аз…

— Казах им, че ме ухажваш — прекъсна го г-ца Миличкова. — Нали за това са гостните. Сълзите на радост и надежда в очите на майка ми не бяха гледка за изпускане. Та значи какво искаш?

— Разкажи ми за баща ти — каза Олян. — Трябва да знам как е била завзета Голямата Магистрална. Запазила ли си някаква документация?

— Няма да ти свърши работа. Един адвокат ги погледна и каза, че щяло да е много трудно да се повдигне обвинение…

— Възнамерявам да се обърна към по-висока инстанция — прекъсна я Олян.

— Имам предвид, че не можем да докажем повечето неща, не и да ги докажем… — възразяваше г-ца Миличкова.

— Няма да ми трябва да доказвам — отвърна Олян.

— Адвокатът каза, че щели да трябват месеци и месеци работа за да… — продължи тя, твърдо решена да намери пречка.

— Ще направя така, че друг ще плати — контрира Олян. — Имаш ли документи? Счетоводни книги? Нещо такова?

— Какво смяташ да правиш? — поиска да знае тя.

— По-добре е да не знаеш. Наистина. Знам какво правя, Бодилче, но на теб не ти трябва да го знаеш.

— Добре де, има една кутия с книжа — склони неуверено г-ца Миличкова. — Изглежда съм я… ами… оставила за после докато разтребя всичко…

— Добре.

— А мога ли да ти се доверя?

— По този въпрос ли? За боговете, не! Баща ти се довери на Мангизов и виж какво стана! Аз не бих си се доверил на твое място. Но на мое място бих.

— Чудна работа, г-н Ментелик, колкото повече ме уверяваш, че си недостоен за доверие, толкова повече ти вярвам в крайна сметка — сподели г-ца Миличкова.

Олян въздъхна:

— Да, знам, Бодилче. Извратена работа, нали? Склонност на човешката природа. Моля те, донеси ми тази кутия.

И тя го стори, мръщейки се озадачено.

Отне му целия следобед и дори и тогава Олян не беше сигурен, но все пак напълни един малък бележник със записки. Беше като да търсиш пирани сред гъсти водорасли. Дъното си беше осеяно с кости. Но, макар понякога и да се мярваше нещо, което ти се струваше като да е сребристо тяло, така и нямаше да си сигурен, че си видял риба. Единственият начин да се увериш беше да скочиш вътре.

В три и половина площад Сатор вече беше пълен.

Хубавото на златния костюм и шапката с крилете беше, че когато Олян ги свалеше, вече не беше себе си. А беше неопределимо лице със с нищо не забележими дрехи и белези, които човек най-много смътно да си припомни, че сигурно е виждал някъде си.

Той бродеше сред тълпата на път за Пощата. Никой не го погледна за втори път. Първия поглед изобщо не го безпокоеше. Никога досега не беше забелязвал, че всъщност е самотен. Винаги е бил самотен. Това беше единственият начин да си в безопасност. Белята беше, че златният костюм му липсваше. Наистина, всичко беше само представление. Но Човекът със Златния костюм беше много добро представление. Не му се искаше да е някой, когото ще забравят, някой на косъм от това да си остане сянка. Изпод крилатата шапка той можеше да прави чудеса, или поне да прави така, че да изглежда като чудеса, което беше почти също толкова добре.

Най-малкото беше сигурно, че до час-два той трябваше да стори чудо.

Е, добре…

Върна се в Пощата през задния вход и тъкмо щеше да се вмъкне вътре, когато някой му прошепна от сенките:

— Писта!

— Предполагам, че искаше да кажеш „Псът“? — отвърна Олян.

Здравомислещият Алекс излезе от сенките. Носеше стария си работен комбинезон от Голямата Магистрална и грамаден шлем с рога.

— Позабавихме се с платнището… — започна той.

— Какъв е тоя шлем? — сащиса се Олян.

— За дегизировка е — отговори Алекс.

— Голям рогат шлем?

— Да. С него съм толкова забележим, че на никой няма да му хрумне, че се опитвам да не ме забелязват, така че никой няма да си прави труда да ме забелязва.

— Само извънредно интелигентен човек може да измисли такова нещо — рече предпазливо Олян. — Какво стана?

— Трябва ни още време.

— Какво? Ама надпреварата почва в шест!

— Тогава няма да е достатъчно тъмно. Пък и няма да успеем да вдигнем платното преди и половина. А подадем ли глава над парапета дотогава, ще ни забележат.

— Хайде сега! Другите кули са твърде далече оттам!

— Да, но хората по пътя не са — изтъкна Алекс.

— Проклятие! — Олян беше забравил за пътя. Само му трябваше по-късно някой да си спомни, че е видял хора на магьосническата кула…

— Виж сега, готови сме да го издигнем — каза Алекс, като видя лицето му. — Веднъж като сме горе, ще се справим бързо. Трябва ни само половин час по тъмно, може би още някоя минутка.

Олян си захапа устната:

— Добре. Това мисля, че мога да го уредя. А сега се връщай да им помагаш. Но недейте да започвате преди да съм се върнал, разбрахме ли се? Вярвайте ми!

Нещо много често почнах да го казвам, помисли си той. Надявам се само да ми повярват.

Той се върна в кабинета си. Златният костюм си беше на закачалката. Той го облече. Имаше работа за вършене. Беше скучна, но трябваше да се свърши. Така че той се зае.

В пет и половина дюшемето изскърца под краката на влезлия в стаята г-н Помпа, мъкнещ една метла.

— Скоро Ще Стане Време За Надбягването, Г-н Меентелиг — напомни той.

— Трябва да довърша някои работи — отвърна Олян. — Има писма от строителите и архитекта и, ох, някой иска да му изцеря брадавиците[81]… Наистина трябва да се оправя с книжата, г-н Помпа.

В интимната обстановка на кухнята на Гепи Мангизов Игор най-грижливо съчиняваше бележка. В крайна сметка трябваше да се съблюдават някои приличия. Не може просто да изфирясаш като крадец в нощта. А разтребваш, убеждаваш се, че барчето е заредено, измиваш чиниите и прибираш точно колкото ти се полага от малката каса.

Ама си беше срамота. Толкова хубава работа си беше. Мангизов не искаше от него много, а на Игор му харесваше да тероризира останалите слуги. Повечето от тях де.

— Колко е тъжно, че си отивате, г-н Игор — изхлипа готвачката г-жа Глоубъри и си избърса очите с кърпичка. — Бяхте наистина глътка свеж въздух.

— Няма как, гошпожо Глоубъри — отвърна Игор. — Как ще ми липшва шамо щекът ви и паят ш бъбречета. Шгрява ми шърцето да видя жена, която наищина може да направи туй онуй от ощатъци.

— Изплетох ви това, г-н Игор. — Готвачката колебливо му подаде малък мек пакет. Игор внимателно го отвори и разгърна жилетка на бели и червени раета.

— Рекох си, да пази топло на шевовете ви — изчерви се г-жа Глоубъри.

За момент Игор отчаяно се бореше със себе си. Харесваше и уважаваше готвачката. Никога досега не беше виждал жена да борави толкова умело с остри ножове. Понякога се налагаше Кодексът на Игорите просто да се загърби.

— Гошпожо Глоубъри, не кажвахте ли, че имате шещра в Куирм? — попита той.

— Така си е, г-н Игор.

— Е, шега е много подходящо време да й идете на гощи — каза твърдо Игор. — Не питайте жащо. Шбогом, шкъпа ми гошпожо Глоубъри. Ще ши шпомням ш обич вашите дробчета.

И ето че стана шест без десет.

— Ако Тръгнете На Момента, Г-н Меентелиг, Ще Пристигнете Точно Навреме За Надпреварата — избоботи от ъгъла си големът.

— Занимавам се с дейност в интерес на обществеността, г-н Помпа — възрази строго Олян, четейки поредното писмо. — Проявявам добросъвестност и изпълнение на служебния ми дълг.

— Да, Г-н Меентелиг.

Той изкара така до шест и десет, защото до площада имаше пет минути безгрижно ходене без бързане. После остави Пощата зад гърба си с голема трополящ зад него и с нещо близко до антитеза както на безгрижността, така и на небързането.

Навалицата на площада му стори път и се разнесоха приветствени викове и тук-таме смях, когато хората видяха преметнатата на рамото му метла. На нея бяха нарисувани звезди, следователно трябваше да е вълшебна метла. От подобни вярвания се правеха състояния.

Намерѝ Дамата, Намерѝ Дамата… в това си имаше нещо като наука. Естествено че беше от значение да знаеш как да държиш три карти малко по-лабаво, това всъщност си беше номерът. Олян се беше научил да е добър в тази област, но тези чисто механични трикове му бяха малко скучни, малко под нивото му. Имаше си и други начини — начини да подвеждаш, да отклоняваш вниманието, да ядосваш. Ядосването винаги вършеше работа. Ядосаните хора допускат грешки.

В центъра на площада, около дилижанса на който гордо възсядаше Джим Оловната Тръба, имаше свободно пространство. Конете бяха лъснати, металните части на каретата блестяха на светлината на факлите. Групата хора край каретата не блестеше чак толкова.

Имаше няколко души от Голямата Магистрална, няколко магьосника и, разбира се, иконографистът Ото Шрик. Те се обърнаха и поздравиха Олян, някои с израз на облекчение, други с израз на дълбока подозрителност.

— Тъкмо вече се замисляхме дали да не ви дисквалифицираме, г-н Ментелик — изгледа го строго Ридкъли.

Олян предаде метлата на г-н Помпа.

— Извинявам се.

Хронична Библиомантия му се усмихна широко и вдигна един буркан:

— Професор Базедов — поясни той. — Старчето реши, че му се ще да погледа за какво е била цялата суматоха.

— А това е г-н Пони от Голямата Магистрална — каза Ридкъли.

Олян се ръкува с инжинера.

— А г-н Мангизов не е ли с вас? — намигна му той.

— Той, ъъъ, гледа от каретата си — изнерви се инжинерът.

— Е, хубаво, щом като и двамата сте тук, г-н Стибънс ще ви връчи по копие от съобщението — обяви Архиканцлерът. — Г-н Стибънс?

Връчени бяха два пакета. Олян отвори неговия и се преви от смях.

— Ама това е книга! — оплака се г-н Пони. — Ще има да я кодираме цяла нощ. И има диаграми!

Така значи, да започваме, помисли си Олян и се задвижи с бързината на кобра. Грабна книгата от шашардисания Пони, набързо я прелисти, и изтръгна от нея няколко страници, докато на публиката й секваше дъхът.

— Ето, сър, — протегна той страниците на Пони. — Вашето съобщение! Страници от 79-та до 128-ма. Ние ще пренесем останалото, а после получателят ще може да добави към книгата и вашите страници, ако пристигнат де, — и забелязвайки как го гледа професор Пелц, той добави: — Сигурен съм, че книгата може да се възстанови много акуратно.

Беше глуповат жест, но пък беше с размах, беше нахален, забавен и гаден, а ако Олян не знаеше как да привлече вниманието на тълпата, значи нищо не разбираше. Г-н Пони заотстъпва, стискайки пооръфаната глава.

— Ама аз нямах предвид… — запелтечи той, но Олян го прекъсна:

— В края на краищата ние имаме толкова голяма карета за една толкова малка книга.

— Ама аз, само дето ми трябва време да се кодират илюстрациите… — оправдаваше се г-н Пони. Не беше свикнал на такива неща. Механизмите обикновено не спореха с майстора.

Олян се погрижи през лицето му да мине израз на искрено съчувствие.

— Вярно, това изглежда нечестно — рече замислено той и се обърна към Пондър Стибънс. — Не мислите ли, че е нечестно, г-н Стибънс?

Магьосникът го изгледа стреснато:

— Но кодират ли ги веднъж, ще им трябват само часове да ги докарат до Генуа!

— Независимо от това аз настоявам — натърти Олян. — Ние не желаем да се възползваме от нечестно предимство. Изчакай, Джим — извика той към кочияша. — Ще дадем на щракалките авансов старт. — После пак се обърна към Пондър и г-н Пони, излъчвайки невинна готовност да помогне. — Един час ще ви бъде ли достатъчен, господа?

Публиката експлодира. „Богове. Наистина си ме бива“ — мислеше си Олян. — „Иска ми се този момент да продължи завинаги…“

— Г-н Ментелик! — извика го един нов глас.

Олян огледа лицата и налучка, кой го е извикал:

— А, г-це Захариса! Наточен ли Ви е моливът?

— Сериозно ли ни казвате, че ще изчакате, докато Голямата Магистрална си подготви съобщението? — попита тя. Смеейки се.

— Точно така — увери я Олян с ръце на блестящите ревери на костюма си. — Ние в Пощенската Служба държим на феър-плея. Ще ми позволите ли, между другото, да използвам случая, да ви съобщя за новата ни Зелена Зелева марка?

— Не отивате ли твърде далече, г-н Ментелик?

— Чак до Генуа, скъпа ми госпожице! Споменах ли, че лепилото е с вкус на зеле?

В този момент Олян не би могъл да се спре за никакви пари. Това беше животът за душата му: да танцува върху лавината, преобръщайки мимоходом света, достигайки до ушите на хората и променяйки умовете им. Заради това пробутваше стъкло за диаманти, заради това караше картите на Намери Дамата да летят под пръстите му, заради това се изправяше усмихнат пред чиновници, проверяващи фалшиви чекове. Това беше усещането, за което той копнееше, чистата необработена възбуда на преодоляването на пределите на възможното…

Гепи Мангизов се задаваше през тълпата като акула сред дребни риби. Хвърли на Олян един грижливо неутрален поглед и се обърна към г-н Пони.

— Някакъв проблем, господа? Хайде, че става късно.

Посред тишина, изпъстрена тук таме с хихикане, Пони се опита да обясни какво става, в степента в която самият той го беше схванал.

— Ясно — заключи Мангизов. — Обожавате да се майтапите с нас, а г-н Ментелик? В такъв случай ми позволете да заявя, че Голямата Магистрална няма да се чувства ощетена, ако потеглите още сега. Мисля, че можем да ви отпуснем няколко часа преднина, какво ще кажете?

— О, разбира се — склони Олян. — Ако от това се почувствате по-добре.

— Наистина ще се почувстваме по-добре — рече мрачно Мангизов. — А и за вас ще е най-добре, г-н Ментелик, да сте далече-далече от тук.

Олян долови интонацията, защото я очакваше. Мангизов изглеждаше добронамерено и държавнически, но окото му беше като тъмно метално топче, а в гласа му се таеше убийствен тембър. А после Мангизов добави:

— Добре ли е г-н Грош? Приемете съболезнованията ми за нападението.

— Нападение ли, г-н Мангизов? Той беше наранен от срутила се греда — отвърна Олян. А този въпрос му даваше правото да е напълно безпощаден, без оглед за последствията.

— О? Значи съм бил дезинформиран — забеляза Мангизов. — Следващия път ще трябва да се постарая да не слушам разни слухове.

— Ще предам благопожеланията Ви на г-н Грош — обеща Олян.

Мангизов му свали шапка:

— Довиждане, г-н Ментелик. Пожелавам Ви много късмет в това Ваше безстрашно начинание. По пътищата се срещат опасни хора.

Олян вдигна в отговор неговата си шапка:

— Възнамерявам съвсем скоро да ги оставя зад гърба си, г-н Мангизов.

Така значи, помисли си той. Казахме каквото имахме да казваме и милата дама от вестника ще си помисли, че сме си дружки или най-малкото, че сме просто конкуренти в бизнеса, натегнато учтиви един към друг. Хайде да поразвалим впечатлението.

— Довиждане, дами и господа — надигна глас той. — Г-н Помпа, ще бъдете ли така добър да оставите метлата в каретата?

— Метла ли? — извърна се рязко Мангизов. — Тази метла ли? Със звездите? Взели сте си метла?

— Ами да. Ще е от полза, ако се строши колата — отвърна Олян.

— Протестирам, Архиканцлере! — изви глас Мангизов, обръщайки се рязко. — Та този човек тук смята да лети до Генуа!

— Нищо подобно не възнамерявам! — възмути се Олян. — Отхвърлям тази инсинуация!

— Затова ли изглеждате толкова самоуверен? — изръмжа Мангизов. И наистина си беше ръмжене, малък белег за първото пропукване.

Метлата можеше да пътува толкова бързо, че да ти се откачат ушите. Нямаше да е нужно да се строшат чак толкова много кули (а небесата знаеха, че те си се трошаха под път и над път), за да може една метла да бие щракалките до Генуа. Особено пък ако минеше напряко, без да й трябва да следва кривулиците на дилижансовия път и следващата го Линия. Вярно, че на Голямата Магистрална трябваше бая да не й върви, а човекът на метлата щеше сериозно да премръзне и вероятно сериозно да умре, но все пак една метла можеше да прелети от Анкх-Морпорк до Генуа за един ден. Просто можеше да се получи.

Лицето на Мангизов беше самото тържество. Сега вече той знаеше какво си е мислил Олян.

Тука има, тука нема, тука има, тука нема…

Това беше сърцето на всяка шашма. Гледай баламата да е неуверен, а пък ако е уверен, направи така, че да е уверен в погрешното нещо.

— Настоявам никакви метли да не се взимат в дилижанса! — заяви Мангизов на Архиканцлера, което не беше добър ход. Не можеше да настояваш разни неща пред магьосници. Правилният начин беше да ги помолиш. — Ако г-н Ментелик не е сигурен в своето оборудване — продължаваше Мангизов, — предлагам да се откаже още сега!

— Но ние ще трябва да пътуваме сами по небезопасни пътища — възрази Олян. — Метлата е съществена мярка за безопасност.

— Въпреки това ми се налага да се съглася с този… господин — каза Ридкъли с видимо неудоволствие. — Не изглежда баш правилно, г-н Ментелик.

Олян вдигна ръце:

— Както желаете, сър, разбира се. Макар че е тежък удар. Мога ли да помоля обаче за известно равноправие?

— В смисъл? — попита магьосникът.

— Във всяка кула има по един кон, готов за езда в случай, че кулата се счупи — каза Олян.

— Това е обичайна практика! — възмути се Мангизов.

— Но само за в планините — контрира спокойно Олян. — При това само за най-изолираните кули. Днес обаче, подозирам, че има по един във всяка кула. Та това си е пони експрес[82], Архиканцлере, да ме извинява г-н Пони. Та така те могат лесно да бият нашата карета без да предадат и една думичка код.

— Нима е възможно да допускате, че ще таралянкаме щракса по целия този път на кон? — възкликна Мангизов.

— Вие нали допуснахте, че ще летя — възрази Олян. — Ако г-н Мангизов не е сигурен в своето оборудване, Архиканцлере, предлагам да се откаже още сега.

И ето я, сянката преминала през лицето на Мангизов. Той вече беше повече от ядосан, беше потънал в бистрите хладни води на отявления, пронизващ и мозъка на костите бяс.

— Та нека се споразумеем, че това не е състезание между коне и метли, а между дилижанс и щракалкови кули — продължи Олян. — Ако дилижансът се счупи, ние оправяме дилижанса. А ако на вас ви се счупи някоя кула, оправяте кулата.

— Трябва да кажа, че изглежда справедливо — каза Ридкъли. — И точно така отсъждам. Междувременно бих искал да предупредя нещо г-н Ментелик насаме.

Архиканцлерът сложи ръка на раменете на Олян и го отведе от другата страна на каретата. После се наведе докато лицата им не се приближиха на няколко сантиметра.

— Вие нали осъзнавате, че като се нарисуват няколко звезди на една съвсем обикновена метла, това не я прави летяща? — попита той.

Олян се вгледа в чифт млечно сини очи, невинни като на детенце, по-точно на детенце, стараещо се да изглежда невинно.

— Божичко, наистина ли? — отвърна той.

Магьосникът го потупа по рамото.

— Май е най-добре да оставим нещата както са си — заключи той весело.

Когато се върнаха, Мангизов му се усмихваше.

Това беше твърде много за да се въздържи човек, така че Олян не се въздържа. Вдигай залозите. Не преставай да си насилваш късмета, защото никой друг няма да ти го насилва вместо теб.

— Ще възразите ли на едно малко лично облогче, г-н Мангизов? — подметна той. — Само да стане… по-интересно?

Мангизов се справи добре, освен ако не можеш да разчиташ дребните белези…

— Майко мила, г-н Ментелик, да не би боговете да одобряват хазарта? — изсмя се той.

— Че какво е животът, ако не лотария, г-н Мангизов? — настояваше Олян. — Какво ще кажете да речем за… сто хиляди долара?

И това беше то. Последната капка. Той видя как в Гепи Мангизов нещо се пречупи.

— Сто хиляди? И откъде пък ти ще набараш в ръчичките си толкова пари, Ментелик?

— О, аз просто ще ги събера длан в длан, г-н Мангизов. Нали всички знаят това? — подметна за всеобщо забавление Олян и отправи на председателя най-наглата си усмивка. — Ами Вие откъде ще набарате в ръчичките си сто хиляди долара?

— Ха! Приемам баса! Ще видим кой ще се смее утре — отряза безцеремонно Мангизов.

— Очаквам го с нетърпение — завърши Олян.

И сега си ми в ръчичките, помисли си той. Право в ръчичките ми. И си вбесен. Допускаш грешки. Току-що си тръгнал по дъската, пирате.

Той се качи на капрата и се провикна към тълпата:

— Генуа, дами и господа. Генуа до край!

— За някой това ще си е краят! — обади се някакъв шегобиец от публиката.

Олян се поклони и като се изправи, се озова лице в лице с Прелест-Хубавинка Миличкова.

— Ще се омъжите ли за мен, г-це Миличкова? — извика той.

От публиката се разнесе „ооо-ооо“, а Захариса заобръща глава като котка, търсеща следващата си мишка. Какво безобразие, че вестникът може да има само една първа страница, а?

Г-ца Миличкова изпуфка едно колело дим и спокойно отговори:

— Още не.

И си спечели с това смесица от поздрави и освирквания.

Олян махна на хората, отпусна се на седалката до кочияша и каза:

— Пълен напред, Джим.

Джим, който беше повече от пълен, плясна с камшик заради подобаващия звук и каретата потегли сред вълна от приветствени викове. Олян се огледа и зърна как г-н Пони решително си проправя път през гъчканака по посока към Кулата на Тепето. После се облегна и се загледа в улиците, осветени от фенерите на дилижанса.

Може пък златото на костюма да действаше и вътрешно, помисли си той. Можеше да го усети как го изпълва като мъгла. Когато си мръднеше ръката, беше сигурен че оставя следа от проблясъци във въздуха. Полетът му продължаваше.

— Джим, нормално ли изглеждам? — попита той.

— Ами че в тая светлина не може да се види много, сър — отговори кочияшът. — Може ли да те питам нещо?

— Заповядай.

— Защо им даде на тея копелдаци само средните страници?

— Поради две причини, Джим. Първо, така ние изглеждаме готини, а те са като хленчещи хлапета. И второ, там бяха всичките му цветни илюстрации. Дочух, че да се кодира такова нещо, трябва цяла вечност.

— С толкова остър ум ще вземеш да се порежеш, г-н Ментелик! Ъ? Адски вярно си е!

— Карай като демон, Джим!

— О, знам аз как да им дам шоу, сър, разчитайте на мен! Дииий!

Камшикът пак изпляска и грохотът на копита отекна от къщите на града.

— Шест коня? — учуди се Олян, докато препускаха по Широката Улица.

— Ъхъ, сър. Може па и аз да си направя име, сър — каза кочияшът.

— Нали ще намалиш малко като стигнем старата магьосническа кула? Аз съм до там. Нали си си взел охрана?

— Четирима, г-н Ментелик — обяви Джим. — Спотаили са се вътре. Все мъже с репутация и достойнство. От мънечки се знаем: Хари Закуската, Тап Черепотрошачката, Мрачен Телом Повредуърт и Безносия Джо Тозър. Все стабилни авери, сър, нямайте грижа, и им се е приискало да си изкарат една ваканцийка в Генуа.

— Ъхъ, всичките сме си зели джапанки и хавлии — изръмжа един глас от вътрешността.

— Предпочитам тях пред дузини стражници — завърши радостно Джим.

Дилижансът профуча покрай предградията. Пътят под колелата стана по-надупчен, но колата все така се люшкаше и танцуваше на стоманените си ресори.

— Като ме оставиш, може и да понамалиш малко. Няма какво толкова да бързаш, Джим — подметна след някое време Олян.

В светлината на фенерите Олян видя как лицето на Джим се озарява от лукавство.

— Вашия План, а, сър?

— Чуден план си е, Джим! — увери го Олян. „И ще трябва да се погрижа да не проработи“.

Светлините на дилижанса изчезнаха, изоставяйки Олян в мразовития мрак. В далечината бледо просветваше грамадната гъбообразна пушилка на Анкх-Морпорк, затулваща звездите. Нещо прошумоляваше из шубрака, а бризът разнасяше аромата на зеле над безбрежните поля.

Олян изчака, докато не придоби нощно виждане. Зърна кулата — стълб от беззвездна тъмнина. Всичко което му оставаше беше да си намери път през обраслия с преплетени клони и възлести корени гъсталак…

Той издаде звук като бухал. Понеже не беше орнитолог, направи го като просто каза:

— Буух буух.

Гъсталакът изригна от бухане, само дето това бяха бухали, гнездящи в стара магьосническа кула, която денем побъркваше хората. Впрочем, това нямаше някакъв видим ефект върху тях, освен че издаваните от тях звуци наподобяваха всяко възможно живо и умиращо същество. Определено имаше малко слон, вероятно известен процент хиена и следи от стара пружина за легло.

Когато врявата утихна, един глас само на няколко стъпки от него изшътка:

— Добре, г-н Ментелик. Аз съм, Адриан. Дай ми ръка и да вървим преди останалите пак да са се сбили.

— Бият ли се? Че защо?

— А, лазят си взаимно по нервите! Напипваш ли въжето? Напипа ли го? Добре. Можеш да тръгнеш по-бързо. Открихме проход и го маркирахме с въже…

Те се забързаха всред дърветата. Човек трябваше да е съвсем близо до кулата, за да види светлината изпод разнебитената врата в основата й. Неизяснения Адриан беше сложил по вътрешната стена няколко от неговите студени светлинки. Камъните се заклатиха под нозете на Олян, когато той се завтече към върха. Той обаче не им обръщаше внимание, а търчеше толкова бързо по витата стълба, че излезе на горната площадка с пирует.

Лудия Ал го хвана за раменете и му рече бодро:

— Не припирай де. Още десет минути и сме готови.

— Щяхме да сме готови още преди двадесет минути, ако някой, да не му споменавам името, не беше изгубил чука — измърмори Здравомислещия Алекс, затягайки някаква тел.

— Какво? Нали го оставих в куфара с инструментите бе?

— Ама в отделението за гаечни ключове!

— Е, и?

— Кой в ума си ще тръгне да търси чук при гаечните ключове?

Някъде долу бухалите пак се разврещяха.

— Вижте сега — намеси се тихо Олян, — това нали не е чак толкова важно? Не и сега, а?

— Този човек — изпъна обвинителен френски ключ Здравомислещия Алекс, — този човек е луд!

— Ама не и толкова луд като някой, да не му споменавам името, който си държи винтовете в бурканчета строго по размери — контрира го Лудия Ал.

— Ама това се брои за здравомислие! — отвърна разпалено Алекс.

— Обаче всеки знае, че половината удоволствие е в тършуването! Освен това…

— Готово е — обяви Неизяснения Адриан.

Олян вдигна поглед. Щракалковата машина на Гнуто се извисяваше в нощта, също като онази от покрива на Пощата. Зад нея, по посока към града, се издигаше още по-нависоко едно Н-образно съоръжение. То приличаше донякъде на корабна мачта, може би заради опънатите по него жици. Те бучаха от лекия ветрец.

— Май си изнервил някого — продължи Адриан, докато останалите двама малко се поукротиха. — Преди двадесет минути мина съобщение лично от Мангизов. Казва, че голямата работа ще върви дуплекс, особено внимание трябвало да се обърне по никакъв начин да не бъде променяно, не бивало да има никакъв друг трафик докато Мангизов не прати сигнал за рестарт и той лично щял да изпоуволни целия персонал на всяка кула, която не изпълни стриктно тези разпореждания.

— Което само показва, че Голямата Магистрална си е компания за хората — изкоментира Олян.

Неизяснения Адриан и Лудия Ал отидоха до голямата рамка и заразвиваха някакви въжета.

Е добре, помисли си Олян, време му е…

— Само една малка промяна в плана — обади се той и пое дълбоко въздух. — Няма да пускаме Кълвача.

— В смисъл? — хвърли въжето си Адриан. — Че нали това си беше планът!

— Ще унищожи Линията — обясни Олян.

— Да, точно така, това си беше планът — каза Ал. — Мангизов само дето не си написа на гащите „Ритни ме“! Виж, тя Линията и сама ще си се разпадне, схващаш ли? Тя поначало си беше експеримент! Ние обаче можем да я изградим наново по-бърза и по-добра.

— Как? Откъде ще дойдат парите? — възрази Олян. — Аз обаче знам как да унищожа компанията, а кулите да си останат невредими. Те са откраднати от Миличков и съдружниците му. Аз мога да им ги върна! А единственият начин да се изгради по-добра Линия е като се оставят старите кули да си работят. Голямата Магистрална трябва да печели!

— Такова нещо щеше да каже Мангизов! — тросна се Ал.

— И си е самата истина — настояваше Олян. — Алекс, ти нали си здравомислещ, кажи му! Оставяме Линията жива, заменяме кулите една по една, без да се губи никакъв код! — той простря ръка в тъмнината. — Хората по кулите, те нали искат да се гордеят с това, което правят, нали? Бачкането е тежко, не им се плаща достатъчно, но те живеят, за да предават кода, нали така? Компанията ги изцежда до дупка, но те все така предават кода!

Адриан напъна въжето си.

— Ей, платнището запецна — съобщи той на кулата изобщо. — Трябва да се е заплело като го сгъвахме…

— О, сигурен съм, че Кълвачът щеше да подейства — не отслабваше натиска Олян. — Може даже и да повреди достатъчно кули за достатъчно време. Но Мангизов все ще намери начин да се измъкне. Разбирате ли? Той ще се развика за саботаж!

— Е и? — не се впечатли Лудия Ал. — Всичките тия партакеши ще си ги приберем до един час в колата и никой изобщо няма да се сети, че сме били тук!

— Аз да се кача да го освободя, а? — разтърси платнището Адриан.

— Да съм казал, че няма да подейства? — каза Олян, давайки знак на Адриан да върви. — Виж, г-н Ал, тая работа няма да се оправи с огън. Ще се оправи с думи. Ще кажем на света какво се е случило с Голямата Магистрална.

— Говорил си за това с Трепачката, а? — намеси се Алекс.

— Да.

— Обаче нищо няма да можеш да докажеш — поклати глава Алекс. — Чухме, че си било законно.

— Съмнявам се. Но това няма значение — отвърна Олян. — Изобщо не ми трябва да доказвам нещо. Нали ви казах, че става дума за думи, и как да ги изкилиферчваш и да пълниш с тях главите на хората, така че те да си мислят каквото ти трябва на теб. Ще изпратим наше си съобщение и знаете ли какво? Момчетата по кулите ще искат да го предадат, а като го чуят хората, ще искат да му вярват, защото ще им се иска да живеят в свят, където това да е вярно. Моята дума срещу думата на Мангизов, но аз в тая работа съм по-добър от него. Ще го съсипя само с едно изречение, г-н Лудия, а кулите ще си останат живи и здрави. И никой изобщо няма да разбере как е станало…

Зад тях се чу кратко възклицание и звукът на доста бързо разгъващо се платнище.

— Вярвайте ми — завърши Олян.

— Никога повече няма да имаме такъв шанс — проточи замислено Лудия Ал.

— Именно! — подчерта Олян.

— На всеки три кули е загинал по един човек — изтъкна Лудия Ал. — Това знаеш ли го?

— Но нали знаеш, че те няма да умрат напълно, докато Линията е жива — възрази Олян. Беше изстрел насляпо, но уцели нещо, той го почувства. И продължи: — А тя е жива докато минава код и те ще живеят в него, Завръщайки се у Дома, завинаги. Да не би да мислите да го спрете? Не можете да го спрете! Няма да спре! Аз обаче мога да спра Мангизов! Вярвайте ми!

Платнището се опъна като платно, все едно кулата се канеше да отплава. Беше двадесет и пет метра високо и десет метра широко и се мърдаше от вятъра.

— Къде се дяна Адриан? — сепна се Олян.

Те погледнаха платното. Втурнаха се към края на кулата. Надзърнаха надолу в мрака.

— Адриане? — извика неуверено Лудия Ал.

Отдолу се обади глас:

— Да?

— Какво правиш там?

— Ами, как да ви кажа… хванал съм се тука… И един бухал току-що ми кацна на главата.

Зад Олян се чу тихо раздиране на плат. Здравомислещия Алекс беше пробил дупка в платнището.

— Ето го! — съобщи той.

— Какво? — не разбра Олян.

— Съобщението! Пращат го от Кула 2! Виж само — Алекс отстъпи малко.

Олян погледна през отвора накъм града. В далечината мигаше една кула.

Лудия Ал отиде до щраксовия апарат и хвана ръчките.

— Е добре, г-н Ментелик, сега да чуем твоя план — склони той. — Алекс, удари ми едно рамо! Адриан, ти… дръж така, а?

— Ама то се опитва да ми напъха в ухото умряла мишка — оплака се гласът отдолу.

Олян затвори очи, подреди мислите си, вилнеещи в главата му от часове, и заговори.

Зад и над него огромното платнище запречваше пряката видимост между двете далечни кули. Пред него кулата на Димящото Гну с размера си наполовината на стандартна кула, щеше да изглежда точно правилния размер от следващата кула, все едно е по-голяма кула на по-далечно разстояние. Нали нощем се виждат само светлините.

Щракалката пред него се размърда и кепенците й затракаха. И ето че нова щракограма пое през небето… Имаше само няколко стотин думи. Когато Олян приключи, щракалката изщрака последните няколко букви и утихна.

След някое време Олян наруши тишината:

— Ще го предадат ли?

— О, да — рече с равен глас Лудия Ал. — И още как. Къде ще ходиш, като си седиш в кулата в планините и ти дойде такъв сигнал? Ще го разкараш от кулата си колкото се може по-бързо.

— Не знам дали трябва да ти стиснем ръката или да те хвърлим от кулата — добави мрачно Алекс. — Това си беше гадно.

— Що за човек трябва да си, за да ти хрумне такова нещо? — рече Лудия Ал.

— Такъв като мен. А сега айде да измъкваме Адриан, а? — побърза да каже Олян. — А после аз най-добре да се връщам в града…

Омнископът е един от най-мощните инструменти, известни в магията и, следователно, един от най-безполезните.

С лекота може да види всичко. Но да го накараш да види нещо е цяло чудо, защото има прекалено много от Всичкото — което ще рече всичко, което се случва, се е случило, ще се случи, би трябвало или би могло да се случи във всички възможни вселени, поради което едно нещо, сиреч някое предварително определено нещо е изключително трудно да се намери. Преди Хексът да си развие контролните тавмаритми, позволяващи му да извърши за ден работа, която би отнела поне десет години на петстотин магьосника, омнископите бяха използвани предимно за огледала, заради възхитителната чернота която показваха. Както се оказа, това беше защото „нищо за гледане“ е това, от което се състои по-голяма част от вселената, и много магьосници си подрязваха ли подрязваха мирно брадите, вглеждайки се в черното сърце на космоса.

Управляемите омнископи бяха голяма рядкост. Трябваше много време да се изготвят и бяха скъпи и прескъпи. А и магьосниците не се напъваха да произвеждат още. Нали омнископите бяха за да гледат те вселената, а не вселената тях.

Освен това магьосниците не се прехласваха по прекаленото облекчаване на живота на хората. Е, поне на хората, които не бяха магьосници. Омнископите бяха редки, скъпоценни и фини артефакти.

Днес обаче беше специален случай и вратите бяха отворени за по-богатите, по-фини и по-хигиенични слоеве на Анкх-Морпоркското общество. Дългата маса беше подредена за Втори Чай. Нищо прекалено — двадесет-тридесет печени птици, няколко студени сьомги, тридесет линейни метра салатен бар, купчини самуни, едно-две бурета бира и, разбира се, една композиция маси с мезета, понеже само една подвижна масичка нямаше как да е достатъчна. Хората си пълнеха чиниите, бъбреха си на групички и, преди всичко, бяха Там. Олян се вмъкна, засега незабелязан, защото хората зяпаха най-големия омнископ на Университета.

Архиканцлерът Ридкъли го почука от едната страна с ръка, така че той се килна.

— Още не работи, г-н Стибънс! — изрева той. — Пак излезе проклетото му огромно огнено око![83]

— Сигурен съм, че зададохме правилно… — забърника нещо от задната му страна Пондър.

— Аз съм, сър, Краен Колабоун, сър — разнесе се глас от омнископа. Огненото око се отмести и беше заместено от огромен огнен нос. — Аз съм в терминалната кула в Генуа, сър. Извинявайте за червенината, сър. Развих алергия от водорасли, сър.

— Здравейте, г-н Колабоун! — изкрещя Ридкъли. — Как сте? Как върви…

— … изследването върху мидите… — подсказа Пондър Стибънс.

— … изследването върху мидите?

— Всъщност не много добре, сър. Хванах много лоша…

— Хубаво, хубаво! Добре си се уредил! — викна Ридкъли, събрал ръце пред устните си за да се чува по-силно. — И на мен ми се щеше да прекарам малко в Генуа по това време на годината! Слънце, море, прибоят и плажът, а?

— Фактически сега е дъждовният сезон, сър и малко ме тревожи плесента, пораснала върху омни…

— Великолепно! — извика Ридкъли. — Само че не може да си бъбрим така цял ден. Пристигна ли нещо? Умираме от нетърпение!

— Бихте ли могли само да се отдръпнете малко, г-н Колабоун? — помоли Пондър. — И наистина няма нужда да говорите толкова… гръмогласно, Архиканцлере.

— Ей, ама нашия човек е ужасно далече! — възрази Ридкъли.

— Не и в собствен смисъл — каза с добре ошлайфано търпение Пондър. — Много добре, г-н Колабоун, продължавайте моля.

Навалицата около Архиканцлера се заблъска напред. Г-н Колабоун отстъпи назад. Като за човек, който дни наред нямаше с кого да си говори освен с мекотели, на него му се беше струпало множко.

— Ъ, дойде един щракс, сър, обаче… — понечи да започне той.

— А от Пощата нищо ли няма? — поинтересува се Ридкъли.

— Не, сър. Нищо, сър.

Публиката заликува и се разсвирка и се засмя. От тъмното си кюше Олян зърна лорд Ветинари, от дясната страна на Архиканцлера. Запроучва остатъка от публиката и откри Гепи Мангизов, който стоеше отстрани и, изненадващо, не се усмихваше. Мангизов също го видя.

Един поглед стигаше. Този човек не беше уверен. Не и напълно уверен.

Добре дошъл в страха, каза си наум Олян. Това е пак надеждата, но наопаки. Знаеш, че няма как да се обърка, сигурен си, че няма как да се обърка…

Но ако вземе да се обърка…

Пипнах ли те.

Краен Колабоун се прокашля:

— Ъъъ, аз обаче се съмнявам, че това е съобщението, изпратено от Архиканцлер Ридкъли — каза той с писклив от нерви глас.

— Какво те кара да мислиш така, бре човече?

— Защото там пише, че не е — измънка Колабоун. — Пише, че било от мъртъвци…

— Имаш предвид, че е старо съобщение ли? — не разбра Ридкъли.

— Ъ, не, сър. Ъ… Най-добре да ви го прочета, а? Искате ли да го прочета?

— Ами нали това е целта бе, човече!

В големия стъклен диск Колабоун си прочисти гърлото.

— Ще чуе ли някой мъртвите? Ние, които загинахме, за да могат думите да летят, сега искаме правда. Ето престъпленията на Борда на директорите на Голямата Магистрална: кражба, злоупотреба със средства, злоупотреба с доверие, корпоративно убийство…

Глава четиринадесета

Решение

Лорд Ветинари иска тишина — Г-н Ментелик затъва — Г-н Помпа си отива — Да лъжеш единствено себе си — Птицата — Заключениумът[84] — Свобода на избора

Голямата зала беше в смут. Повечето магьосници се възползваха от възможността да се съберат край бюфета, който сега се беше поразчистил. Ако има нещо, което магьосниците мразят, то е да чакат докато някой пред тях се двоуми за салатата от артишок. Ако питате тях, щом като е салатен бар, значи ще има нещата, каквито има по салатени барове, а ако имаше нещо изненадващо, нямаше да е салатен бар, а пък и изобщо не си тук за да гледаш. Че какво толкова очакваш да намериш? Филе от носорог ли? Маринована латимерия може би?

Лекторът по Съвременни руни си добави още няколко резенчета бекон към купата със салати, чиято вместимост беше увеличил петкратно чрез майсторско изграждане на кули от целина и бастиони от зеле.

— Колеги, някой от вас да знае за какво е цялата тази патардия? — надигна глас над гълчавата той. — Май доста хора нещо са се разстроили.

— А, това е оная работа със щракалките — обясни Завеждащият катедра Неопределени изследвания. — Аз на тях никога не съм им се доверявал. Горкият Колабоун. По свой си начин си е съвсем свестен младеж. Добро момче, макар и пъпчиво. Както е тръгнало, ще опере пешкира…

А се очертаваше бая внушителен пешкир. Краен Колабоун от другата страна на стъклената топка си отваряше и затваряше устата като риба на сухо. Пред него Муструм Ридкъли почервеняваше от гняв — неговият многократно изпитан подход към повечето проблеми.

— … съжалявам, сър, но точно това пише, а Вие ми казахте да го прочета — оправдаваше се Колабоун. — А има още и още нататък, сър…

— Точно това ли ви дадоха щракалкаджиите? — разпитваше Архиканцлерът — Сигурен ли сте?

— Да, сър. Те ме погледнаха някак особено, сър, но това определено си е то. Защо ми е да си измислям, Архиканцлере? Та аз прекарвам повечето си време в цистерна. В една скучна прескучна самотна цистерна, сър.

— Нито дума повече? — разкрещя се Зеленобут. — Забранявам това!

До него г-н Финтър беше разсипал питието си върху няколко подгизнали гости.

— Моля? Забранявате ли ми, драги ми господине? — обърна се Ридкъли с внезапна ярост към Зеленобут. — Драги ми господине, аз съм ректорът на това учебно заведение! Никой, драги ми господине, няма да ми казва какво да правя в моя си университет! Ако нещо ще се забранява тук, драги ми господине, аз ще съм този, който ще го забранява! Благодаря много! Продължавайте, г-н Колабоун!

— Ъ, ъ, ъ… — задиша тежко Колабоун с надеждата да умре на място.

— Казах да продължаваш, бе човек!

— Ъ, ъ… да… „Нямаше мерки за безопасност. Нямаше достойнство. Имаше само пари. Всичко беше за пари и парите бяха всичко. Парите се отнасяха с нас като с вещи и ние умирахме…“

— Няма ли закон тук? Това е нагла клевета! — изви глас Стоули. — Това е някакъв долен трик!

— Кого обвинявате, драги ми господине? — ревна Ридкъли. — Да не би да намеквате, че г-н Колабоун, млад магьосник с безупречна честност, който, смея да твърдя, има забележителни постижения в изследванията си върху змиите…

— … мидите… — промърмори Пондър Стибънс.

— … мидите, му е текнало да ни изиграе някаква шега? Как смеете, драги ми господине! Продължавайте, г-н Колабоун!

— Аз, аз, аз…

— Това е заповед, д-р Колабоун![85]

— Ъ… „Кръв смазва машините на Голямата Магистрална, а добросъвестни и лоялни хора плащат с живота си за подсъдната тъпота на Борда…“

Глъчката отново се надигна. Олян видя как взорът на лорд Ветинари затършува из залата. Той не успя да се скрие навреме. Погледът на Патриция мина право през него, отнасяйки пътьом кой знае какво. Вдигна се една въпросителна вежда. Олян отмести очи и потърси Мангизов.

Него го нямаше.

В омнископа носът на г-н Колабоун вече лъщеше като фар. Той се бореше с текста, изпускаше страници, забравяше докъде е стигнал, но продължаваше нататък с ината на човек, способен да прекара цял ден втренчен в някакво мекотело.

— … нищо друго освен опит да се очернят имената ни пред очите на целия град! — протестираше Стоули.

— „… нехаещи за плащаната за това цена. Какво да кажем за хората, причинили всичко това, докато си седят най-удобно около заседателната си маса и убиват с цифри? Това…“

— Аз ще съдя университета! Ще съдя университета! — изкряска Зеленобут, грабна някакъв стол и го запрати срещу омнископа. На половин път до стъклената топка той се превърна в ято гълъби, които изпърхаха стреснато към тавана.

— О, заповядайте, моля, съдете Университета! — изрева Ридкъли. — Имаме си пълен гьол с хора, опитвали се да съдят Университета…

— Тишина — изрече Ветинари.

Изобщо не го каза със силен глас, ефектът му беше по-скоро като на капка туш в чаша бистра вода. От думата се заизвиваха филизи и пипалца, стигащи навсякъде. И шумът беше задушен.

Разбира се, винаги ще има някой, който да не внимава.

— Нещо повече — пенеше се Стоули, незабелязвайки от собствения си малък свят, изпълнен с праведно възмущение, разпростиращата се тишина, — очевидно е, че…

— Аз ще си получа тишината — съобщи Ветинари.

Стоули се спря, огледа се и спихна. Възцари се тишина.

— Отлично — каза тихо Ветинари и кимна към Командир Ваймс от Стражата, който зашепна нещо в ухото на друг стражар, който пък си запроправя път през тълпата към вратата.

После Ветинари се обърна със все същия спокоен тон към Ридкъли:

— Архиканцлере, ще Ви бъда благодарен, ако подканите вашия студент да продължава, ако не възразявате?

— Разбира се! Давайте, професор Колабоун. Имате думата.

— Ъ, ъ, ъ, ъ… по-нататък пише: „Тези хора се сдобиха с контрол над Голямата Магистрална посредством измама, известна като Двоен Лост, за което са използвали предимно пари, доверени им от техните клиенти, които изобщо не са подозирали, че…“

— Спрете да четете това! — извика Зеленобут. — Та това е просто нелепо! Клевета върху клевета!

— Сигурен съм, че вече казах нещо, г-н Зеленобут — вметна Ветинари.

Зеленобут се стресна.

— Добре. Благодаря Ви — каза Ветинари. — Това безусловно са много сериозни обвинения. Разхищение на средства? Убийство? Сигурен съм, че г-н… простете, професор Колабоун е достоен за доверие мъж — Краен Колабоун, най-новият професор на Невиждания Университет, закима трескаво от омнископа, — който чете само каквото му е било доставено, поради което те следва да произхождат от средите на вашата собствена компания. Обвиненията са сериозни, г-н Зеленобут. И отправени пред всичките тези хора. Нима предлагате да ги разглеждам като някаква глезотия? Целият град ни гледа, г-н Зеленобут. А, Стоули изглежда не се чувства добре.

— Тук обаче не е мястото… — направи още един опит Зеленобут, отново усещайки как ледът се пука.

— Тук е идеалното място — не се съгласи Ветинари. — Публично е. При дадените обстоятелства и като се вземе предвид естеството на обвиненията, не се съмнявам, че всички ще настояват колкото се може по-бързо да разнищя този казус, ако ще само за да се докаже, че е бил напълно безоснователен.

Той се огледа. Надигна се цял хор от съгласие. Дори върхушката на обществото обожава шоуто.

— Вие какво ще кажете, г-н Зеленобут? — попита Ветинари.

Зеленобут не каза нищо. Пукнатините се разпростираха навсякъде, ледът се трошеше от всички страни.

— Отлично — заключи Ветинари и се обърна към фигурата зад него. — Командор Ваймс, ще бъдете ли така добър да изпратите хора в офисите на Голямата Магистрална Линия Ад, Анкх-Сто Асошиейтид, Сто и Сто Холдинг, Анкх Фючърс и най-вече в собствеността на Анкх-Морпоркската Меркантилна Кредитна Банка. Уведомете нейния директор, г-н Чийзбъроу, че банката е затворена за ревизия и че бих желал да го видя в моя кабинет при най-ранна негова възможност. Всяко лице във всяка от споменатите фирми, което размести дори и една хартийка преди да пристигнат моите чиновници, ще бъде задържано и подведено под отговорност за всички нарушения, които биха могли да бъдат разкрити там. Нещо повече, докато са в ход тези мерки, нито едно лице, свързано с Голямата Магистрална Линия Ад, нито някой от нейните служители, няма да напуска това помещение.

— Не можете да сторите това! — протестира немощно Зеленобут, вече изтощил настървението си. Г-н Стоули беше рухнал на пода с ръце на главата си.

— Нима? — рече Ветинари. — Нали съм тиранин. Ние така правим.

— Какво става? Кой съм аз? Кое е това място? — изстена Стоули, който изповядваше обработването на почвата при най-ранна възможност.

— Но няма никакво доказателство! Магьосникът лъже! Все някой е бил подкупен! — пледираше Зеленобут. Вече не само че ледът се беше пропукал, а и той се беше озовал на едно парче лед с огромен изгладнял морж.

— Г-н Зеленобут — осведоми го Ветинари, — още една тирада от Ваша страна без някой да Ви е питал, и ще бъдете хвърлен в затвора. Надявам се, че съм ясен.

— По какво обвинение? — Зеленобут беше успял да намери отнякъде последни остатъци високомерие.

— Няма да има нужда от такова! — Ветинари се извърна сред вихър от развяла се като сърцето на мрака роба към омнископа с Краен Колабоун, за когото изведнъж две хиляди мили се оказаха недостатъчна дистанция. — Продължавайте, професоре. Повече няма да има прекъсвания.

Олян наблюдаваше публиката, докато Колабоун се запъваше и не разчиташе правилно думи през остатъка на щракограмата. Тя наблягаше повече на общи приказки, отколкото на конкретни факти, но си имаше и дати и имена и гръмогласни изобличения. Не че имаше нещо ново, не и наистина ново, но беше издокарано в добра реторика и го казваха мъртвите.

„Ние, които намерихме смъртта си по тъмните кули, сега искаме от вас следното…“

Би трябвало да се засрами.

Едно беше да влагаш думи в устата на боговете, нали жреците постоянно правеха това. Това обаче вече прекрачваше границите. Човек трябваше да е пълен негодник, за да му хрумне такова нещо.

От друга страна, вярно че един добър почтен гражданин никога нямаше да падне толкова ниско; него обаче не го бяха взели на тази работа, защото е добър честен гражданин. За някои задачи трябваше добър честен чук. Други изискваха крив-прекрив тирбушон.

С малко късмет, ако сериозно се опиташе, можеше и да си повярва за това.

Беше паднал късен сняг и елхите край Кула 181 бяха побелели под ярката и студена звездна светлина.

Тази нощ се бяха събрали всички — Дядото, Роджър, Големия Стив-оу, Задъхливко Половинкин, който беше джудже и трябваше да сяда на възглавница за да стига клавишите, и Принцесата. Докато минаваше съобщението се чуха няколко сподавени възклицания. Сега обаче цареше тишина, нарушавана само от виенето на вятъра. Принцесата виждаше парата от дъха на хората. Дядото тропаше с пръсти по дървенията.

Тогава Задъхливко се обади:

— Всичко това истина ли беше?

Облачетата пара се сгъстиха. Хората се поотпуснаха, завръщайки се в реалността.

— Нали имахте заповеди — каза Дядото, втренчил се в тъмната гора. — Нищо да не променяме. Казано ни е да го предадем. И ние го предадохме. Баш адски си го предадохме!

— От кого беше? — не издържа Стив-оу.

— Няма значение — отговори Дядото. — Щраксът пристига, щраксът заминава, щраксът върви.

— Ъхъ, ама от кого всъщност… — започна Стив-оу.

— Демоните да те вземат, Стив-оу, наистина ли не знаеш кога да млъкнеш, а? — намеси се Роджър.

— Аз само дето чух оная работа за 93-та Кула, та като умряха тамошните момчета, кулата сама си прати сигнал за помощ — измърмори Стив-оу. Той беше бърз на клавишите и несхващането кога да си затвори устата беше единственият му социален недостатък. Но в една кула такова нещо може и да те убие.

— Ръчката на мъртвеца — рече Дядото. — Това трябваше да го знаеш. Няма ли активност за десет минути, сигнатурният ключ се освобождава и барабанът пуска жакарда в слота, противотежестта пада и кулата праща сигнал за помощ — все едно четеше тези думи от някакво упътване.

— Ъхъ, ама чух, че в 93-та жакардът се заклинил и…

— Не мога повече така — прекъсна го Дядото. — Роджър, давай да пускаме кулата. Сигурно са се насъбрали местни сигнали за изпращане, а?

— Разбира се. И много нещо чака на барабана — отговори Роджър. — Но Мангизов нали каза да не рестартираме докато…

— Мангизов да ми цуне гъ… — започна Дядото, но си спомни за присъстващите и се поправи — … гърба. Нали прочетохте какво мина току-що! Да не мислите че тоя копе… тоя човек все още има думата?

Принцесата надзърна през нанагорния прозорец и съобщи:

— 182-ра пали.

— Точно така! Да палим и да предаваме кода — изръмжа Дядото. — Нали това ни е работата! Кой ще ни спре? Всички, които си нямат работа, да излязат! Предаваме!

Принцесата излезе на малката платформа за да не им се пречка. Под нея снегът беше като захарна глазура, а въздухът режеше като с нож. Като се загледа през планините по посоката, която беше свикнала да нарича „надолу“, видя че Кула 180 предава. В същия момент чу изтракването и изщракването и усети снега отърсен от отварянето на кепенците на 181-ва. Ние предаваме код, помисли си тя. Както си трябва.

Да се гледа блещукащата като звезди Линия тук горе от кулата, беше като да си част от небето.

И тя се зачуди, от какво ли се боеше повече Дядото: че мъртвите щракалкаджии може и да пращат съобщения на живите, или че може и да не могат.

Колабоун приключи. После извади носна кърпичка и затърка зеленището, което беше поникнало по стъклото. Чу се пронзително скърцане. Той надзърна нервно през мацаницата.

— Така добре ли беше, сър? Аз нали няма да си изпатя някак, нали? Само дето точно сега ми се стори, че съм близо до разшифроването на брачния зов на гигантската мида…[86]

— Благодаря, професор Колабоун, добра работа свършихте. Това ще да е всичко — каза студено Архиканцлерът Ридкъли. — Разкачайте оборудването, г-н Стибънс.

През лицето на Краен Колабоун премина израз на трескаво облекчение точно преди омнископът да изгасне.

— Г-н Пони, нали Вие сте главният инжинер на Голямата Магистрална? — попита Ветинари преди още разговорите отново да забушуват.

Инжинерът, внезапно озовал се в центъра на вниманието, заотстъпва размахвайки френетично ръце:

— Моля Ви, Ваша Светлост! Аз съм само един инжинер, нищичко не знам…

— Успокойте се, моля. Да сте чували, душите на мъртъвци да бродят по Линията?

— О, да, Ваша Светлост.

— Истина ли е?

— Ами ъъъ… — Пони се заозърта като преследван дивеч. Вярно че си имаше розовите копия, които щяха да докажат на всекиго, че той самият не е нищо повече от човек опитвал се да накара нещата да работят, но точно сега единственото нещо, което изглеждаше като да е на негова страна, беше истината. И той потърси убежище в нея. — Нямам представа как точно, но, ами добре де… понякога, като се качи човек горе на кулата нощем и кепенците тракат и вятърът свири в такелажа, ами, човек може да си помисли, че е вярно.

— Съществува традиция, известна като „Изпращане у Дома“, прав ли съм? — продължаваше лорд Ветинари.

Инжинерът изглежда се изненада:

— Ами, да, сър, обаче… — и Пони се почувства длъжен да развее замалко знамето на един рационален свят, в който точно в този момент не му достигаше вяра. — … Линията беше тъмна преди да пуснем съобщението, така че не виждам как то може да е влязло в…

— Освен ако, разбира се, не са го вкарали мъртвите? — подсказа лорд Ветинари. — Г-н Пони, в интерес на спасението на Вашата душа и, не на последно място, на Вашето тяло, сега ще отидете придружен от един от хората на Командор Ваймс до Кулата на Тепето и ще изпратите кратко съобщение до всички кули. Ще приберете ролата хартия, наричани, както бях осведомен, барабани, от всички без изключение кули по Голямата Магистрална Линия. Правилно ли съм разбрал, че в тях са записани всички съобщения произхождащи от дадената кула и че те не могат да се подправят лесно?

— Но това ще ни отнеме седмици, сър! — възрази Пони.

— В такъв случай ще е уместно да потеглите рано сутринта — реши лорд Ветинари.

Г-н Пони, който изведнъж осъзна, че да е далече от Анкх-Морпорк точно в този момент може да е много разумна опция, кимна и каза:

— Точно така, милорд.

— Междувременно Голямата Магистрална ще бъде затворена — съобщи лорд Ветинари.

— Но това е частна собственост! — избухна Зеленобут.

— Спомнете си, вече ставаше дума за тиранин — Ветинари прозвуча почти добродушно. — Но съм сигурен, че след ревизията ще се прояснят поне някои аспекти на тази мистерия. Един от които, естествено, се състои в това, че г-н Гепи Мангизов не изглежда да присъства в тази стая.

Всички глави се заобръщаха.

— Може да си е спомнил за някоя друга среща? — изказа предположение Ветинари. — Струва ми се, че се измъкна преди известно време.

И директорите на Голямата Магистрална загряха, че председателят им отсъства, те обаче, което беше значително по-лошо, не. Те се скупчиха гръб в гръб.

— Мисля си, дали, хъм, на този етап, не би било уместно поне да обсъдим въпроса лично с Вас, Ваша Светлост? — предложи Зеленобут. — Опасявам се, че не беше лесно да се работи с Гепи.

— Не беше отборен играч той — процеди Финтър.

— Кой, кой? — изхлипа Стоули. — Къде се намирам? Кои са всичките тези хора?

— Повечето време той ни държеше абсолютно на тъмно… — развихряше се Зеленобут.

— Нищичко не си спомням… — нареждаше трескаво Стоули. — Не съм в състояние да свидетелствам, всеки доктор ще го подтвърди…

— Мисля, че от името на всички тук мога да заявя, че от самото начало го подозирахме…

— Умът ми е голямо бяло петно. Нищо, ама нищичко… а, а какво е това нещо тук с пръстите… кой съм аз…?

Лорд Ветинари се взираше в Борда пет секунди повече, отколкото можеше да им понесе, опрял върха на бастуна си в брадичката си. После леко се усмихна.

— Достатъчно — каза той. — Командор Ваймс, мисля че ще е незаконно да задържаме повече тези господа тук. — Когато лицата пред него се отпуснаха в усмивки, огряни от най-голямото съкровище, Надеждата, той добави: — Мястото им е в затвора, командоре. Отделни килии, ако обичате. Тази сутрин ще се срещна с тях. А ако г-н Въртел дойде да Ви види от тяхно име, нали ще го уведомите, че бих искал да си побеседвам с него?

Това звучеше… ами добре. Олян се запъти към вратата докато гълчавата се усилваше и замалко да успее, когато гласът на Ветинари долетя като нож откъм навалицата:

— Напускате ли ни вече, г-н Ментелик? Изчакайте един момент. Защо да не ви закарам до знаменитата Ви Пощенска Служба?

За миг, за частица от секундата, Олян се замисли, дали да не побегне. Но не стори така. Какъв смисъл имаше?

Тълпата припряно отвори коридор, през който да мине лорд Ветинари. Плътно зад него беше Стражата.

В крайна сметка я имаше и свободата да се поемат последствията.

Патрицият се облегна на кожената тапицерия и каретата потегли.

— Каква странна вечер, г-н Ментелик — отбеляза той. — Наистина.

Олян, също като внезапно изпадналия в амнезия г-н Стоули, смяташе, че благоденствието му в бъдеще ще зависи от споделянето на възможно най-малко неща сега.

— Да, сър — каза той.

— Интересно, дали този инжинер ще намери някакво доказателство, че тази странна щракограма е била вкарана в Линията от човешка ръка? — зачуди се той на глас.

— Не знам, милорд.

— Наистина ли?

— Наистина.

— О — каза Ветинари. — Е, известно е, че в някои случаи мъртвите наистина говорят. Медиуми, спиритични сеанси и прочее. Може ли някой да твърди, че не биха използвали щракалките като медиум?

— Не и аз, сър.

— Добре. От понеделник Вашите задължения включват и администрирането на Голямата Магистрална. Градът я национализира.

Е, добре, дотук с бъдещето благоденствие…

— Не, милорд — проговори Олян.

Ветинари вдигна вежда:

— Някаква алтернатива ли има, г-н Ментелик?

— Всъщност тя е частна собственост, сър. Принадлежи на Миличкови и на останалите хора, които я построиха.

— Леле мале, как се обръщат нещата — рече Ветинари. — Бедата обаче е, че, видите ли, те изобщо не разбираха от бизнес, а само от машини. В противен случай щяха да прозрат що за човек е Мангизов. Свободата на предприемачеството върви ръка за ръка със свободата на разорението.

— Беше грабеж чрез цифри — настояваше Олян. — Беше Намери дамата, но със счетоводни книги. Те не са имали никакъв шанс.

Ветинари въздъхна:

— Трудна сделка предлагате, г-н Ментелик.

Олян, който не знаеше, че изобщо се е бил опитвал да сключи някаква сделка, премълча. Ветинари продължи:

— Е, много добре. Въпросът за собствеността ще бъде под мораториум, докато не бъдат разчистени тинестите дълбини на тази афера. Но това, което в действителност имах предвид беше, че прехраната на множество хора зависи изцяло от Голямата Магистрална. Така че, от чисто хуманитарни съображения, сме длъжни да предприемем нещо. Оправете нещата, г-н Началник Пощите.

— Но на главата ми е цялата Пощенска Служба! — изпротестира Олян.

— Надявам се, че е така. Но съгласно моя опит, най-добрия начин да се свърши нещо, е то да се възложи на зает човек — каза Ветинари.

— В такъв случай ще поддържам Голямата Магистрална в действие — обеща Олян.

— Вероятно в памет на мъртвите — подметна Ветинари. — Да, както прецените Вие. А, дойде време да слизате.

Докато кочияшът отваряше вратата, лорд Ветинари се наведе към Олян:

— А да, и Ви предлагам преди зазоряване да идете да се убедите, че в старата магьосническа кула не е останал никой.

— Какво имате предвид, сър? — попита Олян. Знаеше, че неговото лице не е издало нищо.

Ветинари отново се облегна:

— Отлично, г-н Ментелик.

Пред Пощата се беше насъбрала тълпа и когато Олян се запъти към вратата, се надигнаха приветствия. Валеше някакъв сив, осажден дъждец, който не беше много повече от мъгла с известен проблем със напълняването.

Част от персонала го чакаше вътре. Оказа се, че новините още не са стигнали до тях. Дори и денонощната Анкх-Морпоркска мелница за слухове не беше в състояние да го изпревари от Университета до тук.

— Какво стана, г-н Началник Пощата? — закърши ръце Грош. — Те победиха ли?

— Не — отговори Олян, но те доловиха нотката в гласа му.

— А ние победихме ли?

— Това ще го реши Архиканцлерът — каза Олян. — Предполагам, че още седмици наред няма да знаем. Щракалките обаче са затворени. Извинявайте, но всичко е толкова сложно…

Той ги остави да си стоят втренчени в него, докато той самият се затътрузи към кабинета си, в ъгъла на който го чакаше г-н Помпа.

— Добър Вечер, г-н Меентелиг — избумтя големът.

Олян седна и хвана главата си с ръце. Нали беше победа, защо се чувства така? Чувстваше се сякаш е загазил.

Ами залозите? Е добре, ако Оловната тръба стигне до Генуа, ще може да се пледира, че съгласно правилата той е победил, но Олян имаше чувството, че всичките залози ще бъдат отменени. Което значеше, че хората поне ще си върнат парите.

Ще трябва да запази Линията работеща, боговете знаеха как. В известен смисъл беше обещал това на Гнуто, нали? И чудна работа, до каква степен хората бяха започнали да разчитат на щракалките. Без тях той седмици наред нямаше да знае как я кара Оловната Тръба, а и дори Олян беше свикнал с ежедневните новини от Генуа. Без щракалките беше все едно са ти отрязали пръст. Да, обаче щракалките бяха грамадна, тежка машинария, цяло чудовище, с твърде много кули, твърде много хора, твърде много зор. Трябваше да има някакъв начин тя да се направи по-добра и по-стройна и по-евтина… или пък може би тя беше нещо толкова голямо, че никой не би могъл да забогатее от него. Може и тя да беше като Пощенската Служба и печалбата да се окажеше разпределена сред целокупната общественост.

От утре той трябваше да се захване с това сериозно. Прилични пощенски услуги. Много повече персонал. Хиляди неща за свършване и още хиляди други неща за свършване преди да може да се захванеш с тези неща. И вече нямаше да е толкова забавно, с цялото вземане на подбив, каквото и да значи „подбив“, на страховития тромав гигант. Той беше спечелил, така че му оставаше да събере парчетиите и да ги направи да работят. И на следващия ден пак да дойде тук и да го направи отново.

Не се предполагаше всичко да свършва точно пък така. Спечелиш ли, прибираш кинтите и си тръгваш. Нали така трябваше да се развива една игра?

Очите му се спряха на кутията за посланието на Ангамарад, на изкривената му ръждясала скоба, и му се прииска да беше на дъното на океана.

— Г-н Ментелик?

Той вдигна очи. Чиновникът Дръмнот беше застанал на вратата, зад гърба му имаше още един чиновник.

— Да?

— Извинявайте, че Ви безпокоя, сър — каза чиновникът. — Дошли сме да видим г-н Помпа. Само една малка донастройка, ако не възразявате.

— Какво? А. Да. Както и да е. Давайте — Олян махна неопределено с ръка.

Двамата мъже отидоха до голема. Известно време разговаряха приглушено, след което отвиха върха на главата му.

Олян зяпна ужасен. Знаеше, че се прави така, разбира се, но да го видиш си беше шокиращо. Те свършиха нещо, което той не можа да разбере, и черепната кутия беше върната на мястото си със слаб глинен звук.

— Извинявайте, че Ви обезпокоихме, сър — извини се отново Дръмнот и чиновниците си тръгнаха.

Известно време г-н Помпа постоя на колене, после бавно се изправи. Червените му очи се фокусираха върху Олян и големът протегна ръка:

— Аз Не Знам Какво Е Удоволствие, Но Съм Сигурен, Че Каквото Правех Докато Работех За Вас, Трябва Да Беше Такова. Сега Е Време Да Ви Напускам. Имам Друго Поръчение.

— Значи вече не си ми, ъ, инспектор по гаранцията? — продума шашнат Олян.

— Правилно.

— Чакай малко — каза Олян като му попросветна — Ветинари за Мангизов ли те е пратил?

— Не Съм В Правото Си Да Ви Кажа.

— За него ще е, за кого другиго. Значи вече няма да се мъкнеш след мен?

— Вече Няма Да Се Мъкна След Вас.

— И ще съм свободен да ходя където си поискам?

— Не Съм В Правото Си Да Ви Кажа. Лека Нощ, Г-н Меентелиг. — Г-н Попма се спря за малко на вратата. — Не Съм Съвсем Сигурен Също И Какво Точно Е Щастие, Г-н Меентелиг, Но Мисля, Да, Мисля, Че Съм Щастлив, Че Ви Срещнах.

И приклякайки, за да мине през вратата, големът си отиде.

С което остава само върколакът, сети се частица от ума на Олян, по-бърза и от светлината. А тях не ги бива чак толкова с лодки и са пълна скръб като се опре до океани! А сега е полунощ и стражарите търчат натам-насам като щурави, всички са ужасно заети, а аз си имам малко кинти и все още си пазя диамантения пръстен и тесте карти… Кой ще забележи? Кой го е еня? Кой ще го е грижа?

Би могъл да отиде къде ли не. Но този, който си мислеше това, не беше самият той, а стари мозъчни клетки, минали на автоматик. Нямаше къде да се ходи, вече нямаше.

Той отиде до голямата дупка в стената и погледна надолу към залата. Някой тук изобщо прибираше ли се у дома? Да, но сега, когато новините се разпространиха, иска ли човек да има някаква надежда да изпрати нещо закъдето и да е утре, оставаше му само Пощата. Дори и сега тя кипеше от дейност.

— Чаша чай, г-н Ментелик? — чу той зад гърба си гласа на Станли.

— Благодаря, Станли — не си даде труда да се обръща Олян.

Долу г-ца Маккалариат се беше качила на някакъв стол и заковаваше нещо на стената.

— Всички казват, че сме спечелили, сър, щото щракалките са затворени щото директорите са в затвора, сър. Казват че на г-н Прав му стига само да стигне до там! Но г-н Грош казва, че букмейкърите сигурно няма да платят, сър. А пък кралят на Ланкър иска някои марки, но няма да ни е много изгодно, сър, понеже те там пишат по не повече от десет писма годишно. Ама все пак им показахме ние на тях, а, сър? Пощенската Служба се завърна!

— А, това е някакъв плакат — каза си на глас Олян.

— Моля, г-н Ментелик? — не разбра Станли.

— Ъ… нищо. Благодаря, Станли. Приятно ти прекарване с марките. Хубаво е да те види човек толкова… изправен…

— То е като цял нов живот, сър — сподели Станли. — Най-добре да вървя, сър, щото ще им трябва помощ със сортирането…

Плакатът беше грубичък. Пишеше: „Благодаря Ви, г-н Ментелик!“

Мрак обзе Олян. Всеки път след като спечелеше, беше лошо, но никога не е било чак толкова зле. Дни наред умът му беше в полет и той се чувстваше жив. Сега се усещаше вкочанен. Те пък да вземат да сложат такъв плакат, а той си беше все същият лъжец и крадец. Той да ги измами всичките, а те, ей ги на, да вземат да му благодарят задето ги е измамил.

Един тих глас се обади иззад гърба му:

— Лудия Ал и момчетата ми казаха какво си направил.

— О — успя само да каже Олян, все още без да се обръща. Сега тя ще си запали цигара, помисли си той.

— Хич не беше мило, ама хич — продължаваше Прелест-Хубавинка Миличкова с все същия безизразен глас.

— Мило нещо нямаше как да свърши работа — отбеляза Олян.

— Да не вземеш да ми кажеш сега, че духът на брат ми ти е подшушнал идеята? — поиска да знае тя.

— Не. Сам си го измислих — отговори той.

— Добре. Само да се беше опитал, щеше да куцаш до края на живота си, повярвай ми.

— Благодаря ти — каза мрачно и хладно Олян. — Беше просто лъжа, на която бях сигурен, че хората ще поискат да повярват. Просто една лъжа. Беше начин да запазя Пощата и да изтръгна Голямата Магистрална от ръцете на Мангизов. Може би ще си я върнеш, стига да си я искаш. Ти и всички останали, метнати от Мангизов. Ще помогна, колкото мога. Но не искам благодарности.

Той я усети как се приближава до него.

— Не е лъжа — каза тя. — Това е, каквото би трябвало да бъде. Майка ми се зарадва.

— Да не би тя да си мисли, че е вярно?

— Тя не иска да си мисли, че не е.

Никой не иска. Това не мога да го понеса, мислеше си Олян.

— Виж, знам как изглеждам отстрани — заобяснява той. — Аз не съм този, за когото ме мислят всички. Просто исках да докажа на себе си, че не съм като Мангизов. Че съм повече от чук, нали разбираш. Но съм си все така шмекер и половина. Мислех си, че ти поне знаеш това. Толкова съм добър в подправянето на искреност, че понякога и самият аз се обърквам. Бъркам в главите на хората и…

— Лъжеш единствено себе си — каза г-ца Миличкова и посегна да го хване за ръката.

Олян… се изтръгна, избяга от сградата, че и от града и се върна към стария си живот, по-точно животи, постоянно в движение, продаващ стъкълца за диаманти, но някак си вече като че ли не му ставаше, блясъкът си беше отишъл, удоволствието се беше изгубило, даже и картите комай престанаха да работят за него и парите му привършиха и една зима в някакъв хан, който всъщност не беше повече от сайвант, той се обърна с лице към стената…

И му се яви ангел.

— Какво стана току-що? — попита г-ца Миличкова.

Може пък да може да ти се явават два пъти…

— Просто ми мина една мисъл — каза Олян.

И се остави на златния прилив. Той ги беше измамил всичките, дори и сега. И най-хубавото беше, че можеше да продължи да си го прави, нямаше нужда да престава. Само трябваше да си напомня, по веднъж на някой друг месец, че всеки момент би могъл да си тръгне. При условие, че знаеше, че би могъл, изобщо нямаше да му се налага. А ето я г-ца Миличкова, при това без цигара в устата, само на две педи от него. Той се наведе и…

Отзад някой шумно се прокашля. Оказа се, че е Грош с голям колет в ръце.

— Д’ ме прощавате, че ви прекъсвам, сър, но това тук току-що пристигна за Вас — каза той и изсумтя неодобрително. — Куриер, ама не от наш’те. Та си рекох аз, най-добре д’ го занеса право при Вас, щото понеже има нещо мърдолещо в отвътрешността му…

Вярно че имаше. Както и дупки за въздух, забеляза Олян. Той отвори предпазливо капака и си дръпна пръстите тъкмо навреме.

— Дванайсе и половина процента! Дванайсе и половина процента! — развряска се какадуто и кацна върху шапката на Грош.

В колета нямаше бележка, нито каквото и да е друго, освен адреса.

— Защо му е на някого д’ ви праща папагал? — зачуди се Грош, не смеейки да подаде ръка в обсега на кривия клюн.

— Това беше от Мангизов, нали? — обади се г-ца Миличкова — Дал ти е птицата?

Олян се усмихна:

— Да, така изглежда. Осминки!

— Дванайсе и половина процента! — изкряска какадуто.

— Ще го отнесете ли, г-н Грош? — каза Олян. — Научи го да казва… да казва…

— Вярвай ми? — предложи г-ца Миличкова.

— Добро попадение! — зарадва се Олян. — Да, това да бъде, г-н Грош.

Когато Грош си тръгна с какадуто, блажено балансиращо на рамото му, Олян отново се обърна към жената до него.

— А утре — обяви той. — определено възнамерявам да върна люстрите!

— Какво? Та тук ще се озориш да намериш и малко таван — разсмя се г-ца Миличкова.

— Първостепенните неща са си първостепенни. Вярвай ми! А после, кой знае? Може пък да намеря някъде и изисканото полирано гише! Няма край на това, което е възможно!

А отвън, в оживената пещера, от покрива западаха бели пера. Може и да са били от ангел, но по-вероятно ще да са били от гълъб, който някой ястреб разфасоваше на някоя от гредите. Обаче все пак си бяха пера. Въпрос на стил.

Понякога до истината се достига, като се съберат ведно всичките дребни лъжи и се извадят от общата сума на известното.

Лорд Ветинари беше застанал на върха на стълбището към Голямата Зала на двореца и гледаше надолу към чиновниците си. За този Заключениум те бяха завзели целия просторен под.

На разни места по пода бяха начертани тебеширени знаци — кръгове, квадрати, триъгълници. В тях бяха струпани на плашещо прилежни купчини книжа и папки. Беше пълно с чиновници, някои работещи в очертанията, други движещи се безшумно от едно очертание до друго, разнасящи разни хартии, все едно извършваха свещенодействие. Периодично пристигаха чиновници и стражари с допълнителни книжа и папки, които биваха тържествено приемани, преценявани и прибавяни към съответната купчина.

Навсякъде тракаха сметала. Чиновници сновяха натам-насам и понякога се събираха в някой триъгълник, скланяйки глави в тихо съвещание. Понякога в резултат на това само се раздалечаваха в нови посоки, но все по-често с напредването на нощта, някой от тях отиваше да очертае с тебешир нов кръг или квадрат, който започваше да се пълни с хартия. Понякога изпразваха някое очертание и го изтриваха, а съдържанието му се разпределяше из съседните очертания.

Нито един заклинателски кръг, нито една свещена мандала не е била изписвана с толкова болезнено прилежна акуратност като заключенията, разигравани по този под. И това продължаваше час след час с търпение, от което отначало човек го хващаше ужас, а по-късно скука. Това беше счетоводна война и врагът беше преследван през множество таблици и документи. Олян можеше да чете думи, които ги няма, а пък тези чиновници намираха цифри, които ги няма, или ги има по два пъти, или пък ги има, но не където трябва. Изобщо не бързаха. Отстраниш ли лъжите и истината ще блесне гола и смутена, не намираща къде да се скрие.

В три часа през нощта пристигна г-н Чийзбъроу, забързан и жално хлипащ, само за да научи, че от банката му е останала само книжна обвивка. Той си беше довел свои си чиновници, с пижами затъкнати в набързо навлечени панталони, които клекнаха до другите мъже и наизвадиха още книжа, и запроверяваха числа и суми с надеждата, че ако се взираш в резултатите достатъчно дълго, те ще вземат да дадат по-добър сбор.

И тогава дойде Стражата с една малка червена тетрадка, която получи собствен кръг и скоро цялата конфигурация се преподреди около нея…

Но чак някъде към заран изникнаха и мъжете в тъмни костюми. Бяха по-възрастни и по-охранени и по-добре облечени, но не и показно, в никой случай не и показно, и се движеха с достолепността на сериозните пари. Те също бяха финансисти, по-богати от крале (които често са си доста бедни), но надали някой в града извън тесния им кръг ги познаваше или би ги забелязал на улицата. Те си поговориха тихичко с Чийзбъроу, както се говори на някой пострадал от тежка загуба, после заобсъждаха нещо помежду си, използвайки малки златни писалки и изискани малки бележници да карат числата да танцуват и да скачат през обръчи. Накрая беше постигнато сдържано споразумение и се стиснаха ръце, което в техния кръг имаше безкрайно повече тежест от който и да е писмен договор. Така че първата плочка домино беше закрепена. Стълбовете на света престанаха да се разтрисат. Кредитната Банка щеше да отвори сутринта, а станеше ли това, чекове щяха да се осребряват, заплати да се изплащат и градът щеше да си се изхранва.

Така те спасиха града със злато по-лесно, отколкото който и да е герой би могъл да го стори със стомана. Макар че в действителност не беше точно със злато, не беше дори и с обещанието за злато, а по-скоро с фантазията за злато, с приказния блян, че златото е някъде там, в края на дъгата[87] и ще продължи завинаги да си е там, стига, естествено, да не вземеш да отидеш да погледнеш.

Това нещо се нарича Финанси.

Един от тях, докато се връщаше вкъщи за скромна закуска, се отби в Гилдията на Убийците да се види със стария си приятел лорд Дауни. По време на разговора им текущите събития бяха само едва едва засегнати. И Гепи Мангизов, където и да беше отишъл, стана безспорно най-лошия застрахователен риск в света. Пазителите на дъгата никак не обичат тези, които запречват светлината на слънцето.

Епилог

Някое време по-късно

Фигурата в креслото нямаше нито дълга коса, нито превръзка на окото. Нямаше и брада, или по-точно, не беше имал намерение да си пуска брада. Просто не се беше бръснал от няколко дни. Изохка.

— А, г-н Мангизов — вдигна поглед от игралната си дъска лорд Ветинари. — Виждам, че сте буден. Извинявам се за начина, по който бяхте докаран тук, но някои особено състоятелни хора биха искали да Ви видят мъртъв, а аз си помислих, че може би ще е добре да се срещнем за малко с Вас преди тях.

— Нямам представа за какво говорите — каза фигурата в креслото. — Казвам се Рандолф Филигранов и имам документи, с което да го докажа…

— При това великолепни документи, г-н Мангизов. Но достатъчно по въпроса. Не, това, за което бих желал да си поговорим, е за ангели.

Гепи Мангизов, потръпвайки от време на време, когато се обаждаха натъртванията от тридневното пътуване в хватката на голем, изслуша с нарастващо учудване ангелологичните теории на лорд Ветинари.

— … което ни довежда до причината да сте тук, г-н Мангизов. Кралският Монетен Двор се нуждае от напълно нов подход. Откровено казано той е останал на доизживяване и е твърде далеч от това, от което се нуждаем във Века на Аншоата. Въпреки това има изгледи за развитие. През последните няколко месеца прочутите марки на г-н Ментелик се превърнаха във втората валута на града. Толкова леки, толкова удобни за носене, човек дори може да ги праща по пощата! Изумително, г-н Мангизов. Най-малкото, хората започнаха да отпускат мъртвата си хватка от представата, че парите трябвало да блестят. Знаете ли, че средностатистичната еднопенсова марка минава до двадесет пъти от ръце в ръце преди да бъде залепена за плик и да срещне съдбата си? Това, от което Монетният двор има нужда, е човек, който да разбира бляна на платежните средства. Ще има заплата и, доколкото знам, шапка.

— Вие ми предлагате на мен работа?

— Да, г-н Филигранов — подтвърди Ветинари. — И за да Ви докажа искреността на предложението си, позволете ми да насоча вниманието Ви към намиращата се зад Вас врата. Във всеки един момент на настоящото интервю, ако пожелаете да напуснете, достатъчно е само да прекрачите прага й и никога повече няма и да чуете и дума от мен…

Малко по-късно чиновникът Дръмнот пристъпи в стаята. Лорд Ветинари четеше доклад за снощната тайна среща на вътрешния съвет на вътрешния съвет на Гилдията на Крадците. Дръмнот прибра безшумно изходящата кореспонденция и застана до Ветинари.

— През нощта пристигнаха десет съобщения по щракса, милорд — съобщи той. — Приятно е човек да види щракалките отново в действие.

— Да, действително — съгласи се Ветинари без да вдига очи. — В противен случай как ще могат хората да разберат, какво бихме искали да ги накараме да си мислят? Нещо от чужбина?

— Обичайната кореспонденция, милорд. Пакетът от Юбервалд е претърпял доста изкустно посегателство.

— Ах, милата лейди Марголота — усмихна се Ветинари.

— Позволих си да взема марките за моя племенник, милорд — продължи Дръмнот.

— Разбира се — махна с ръка Ветинари.

Дръмнот огледа кабинета и се спря на плочата с безкрайно сражаващите се малки каменни армии.

— А, виждам, че сте спечелили, милорд — забеляза той.

— Да. Ще трябва да запиша този гамбит.

— Обаче, както забелязвам, г-н Мангизов не е тук…

Ветинари въздъхна.

— Как да не се възхитиш на човек, който наистина вярва в свободата на избора — каза той, загледан в зейналата врата. — Жалко, че не вярваше в ангели.

Оригинали на преведените имена

Олян фон Ментелик — Moist von Lipwig

(и неговия псевдоним Албърт Искрометов — Albert Spangler

Прелест-Хубавинка Миличкова — Adora Belle Dearheart

Контроливър Грош — Tolliver Groat

Мотльо — Mr. Tiddles

Голямата Магистрална Линия Ад — The Great Trust Company

Гепи Мангизов — Reacher Gilt

(и останалите чренове на Борда:)

Хрупърт Конскипръж — Crispin Horsefry

Зеленобут — Greenyham

Финтър — Nutmeg

Гръмогласов (Главен Пощенски Инспектор) — Rumbellow

(бивши началници Пощите:)

Кутсузагробов — Whobblebury

Млък — Mutable

братя Прав — Upwright

проф. Базедов — Professor Goitre

Краен Колабоун — Devious Collabone

Информация за текста

© 2004 Тери Пратчет

© 2009 de Cyrvool, превод от английски

Terry Pratchett

Going Postal, 2004

Свалено от „Моята библиотека“ [http://www.chitanka.info/lib/text/15813]

Последна редакция: 2010-04-04 12:00:00

1

В английския оригинал (Going Postal), връзката между Поща и пощръкляване е съвсем очевидна. Има такъв израз „да го избие на пощаджия“ (going postal), което означава иначе скромен, работлив, наглед безобиден човечец внезапно да изпадне в неконтролируема буйна ярост, особено такава, при която се стига до кървава баня. Изразът придобива гражданственост след серия случаи в САЩ на пощенски служители, внезапно откриващи стрелба срещу шефове, колеги и случайни присъстващи. Между 1983 и 1997 г. в Пощенската служба на Съединените Щати са се случили поне 20 такива инциденти, при които са убити над 40 души. — Бел.пр.

2

Как да не си спомни човек прочутата реплика от филма „Форест Гъмп“: „Мама казваше, че живота е като кутия с шоколадови бонбони — никога не знаеш какво ще ти се падне“. — Бел.пр.

3

Е, това не е точно като последния ред от „Повест за два града“ на Дикенс, а именно последните мисли на Сидни Картън преди да се качи на гильотината вместо друг човек: „Това е най-най-хубавото нещо, което съм извършил. Това е най-блаженият покой, който някога съм намирал“, но все пак доколкото Олян също се качва на ешафода под друга самоличност… — Бел.пр.

4

Относно името на Патриция: Наистина съществува име Хевлок (Havelock), което буквално звучи като „има ключалка“. А фамилията на Патриция е италианската форма на думата „ветеринари“ (което обяснява защо в „Нощна стража“ излиза, че като ученик в Гилдията на Убийците той е имал прякор dogbotherer), което съответства на прочутата ренесансова флорентинска династия Медичи (буквално „медици“). — Бел.пр.

5

Относно името на секретаря на Ветинари: Drumknott се състои от думите за „барабан“ и „възел“, но звучи точно като „drum not“, т.е. „не бие барабана“, не разгласява. — Бел.пр.

6

„Изборът на Хобсън“ е псевдо-свободния избор, когато се предлага едно-единствено нещо и нищо друго. На името на Томас Хобсън (1544–1630), собственик на конюшня за коне под наем в Кембридж, който е предлагал на клиентите си свободния избор между коня най-близо до вратата или никой друг кон. — Бел.пр.

7

Точно според първия от „Трите закона на роботиката“ на Айзък Азимов. — Бел.пр.

8

А именно от министерски ранг. Генералният началник на Пощите (Postmaster General) до 1969 г. във Великобритания и до 1971 г. в САЩ е бил член на кабинета и е оглавявал служба с ранг на министерство. — Бел.пр.

9

В английската правна система има термин „cruel and unusual punishment“, буквално тъкмо каквото казва Олян, и означава наказание, несъответстващо на принципа на реципрочността. — Бел.пр.

10

Следващото описание на сградата е типично за стандартна обществена постройка от Викторианския период. — Бел.пр.

11

Надписът на сградата на Главната Поща в Ню Йорк гласи: „Ни сняг ни дъжд ни зной ни мракът нощен не могат да спрат тези куриери в навременното изпълнение на възложените им обиколки“. — Бел.пр.

12

Най-опитният медиум на Анкх-Морпорк, често забравяща да си изключи ясновидството, даваща квартири на доста от Анкх-Морпоркските Неумрели и прочута сред жреците на града като най-голямото страшилище, защото настойчиво спори с тях по въпросите за контактите с мъртвите. Героиня на „Жътварят“. — Бел.пр.

13

Като „гълъбови дупки“ в множество британски учреждения и колежи са известни един вид дървени етажерки, разделени на квадратни отделения, разположени на рецепцията, където всеки служител има свое отделение, в което останалите оставят съобщения, книжа и всякякви други неща за него. Наречени така заради приликата им с временните гълъбарници, използвани по време на надбягвания с гълъби. — Бел.пр.

14

Римуваните жаргони са действително явление в английския език и доста изрази произхождат от подобни игрички. — Бел.пр.

15

В „Писарят Бартълсби“ на Мелвил едноименният герой полудява, понеже е работил дълго време в Службата за Мъртва поща (реално учреждение, под чиято отговорност са били писма, поради някакви причини не можещи да бъдат доставени). Бартълсби живее в службата си, отказва да я напусне независимо от нищо и кротко, но твърдо отказва да изпълнява поръчения. — Бел.пр.

16

Зарзаватчиите в Англия са прочути с постоянно и изобилно използване на апострофи където трябва и най-вече където не трябва. — Бел.пр.

17

В оригинала S.W.A.L.K. (Sealed With A Loving Kiss), което действително е било популярно да се слага навремето по пощенски писма. Популярни са били също някои романтични фрази, които съкратени са давали имената на някои държави. Списък от такива съкращения може да се намери тук: http://www.swalk.com/swalk.htm — Бел.пр.

18

Собственичка на магазин за полезни приспособления за нечестен бой, които командор Ваймс изрично забранява на стражарите си, но при това подробно им обяснява откъде да си ги купят, както и предимствата им. — Бел.пр.

19

Барбикан — укрепена порта, изнесена извън крепостните стени и съединена с основната крепост чрез укрепен със стени тесен път. На мястото на някогашния барбикан в Лондон е построен комплекс „Барбикан“, в който са съсредоточени множество бизнес и финансови представителства. — Бел.пр.

20

„Стъклен таван“ — така в англоезичната журналистика се наричат ситуации, когато въпреки че на пръв поглед липсва каквато и да е дискриминация в дадена фирма или организация, но жени или представители на някакво малцинство не могат да достигнат до висши ръководни постове, очевидно поради някаква невидима бариера по пътя им нагоре. — Бел.пр.

21

„Китайска стена“ — под това име е известен признат от американското законодателство метод за избягване на конфликт на интереси, при който служители на една фирма, разполагащи с поверителна информация, се отделят физически и се прекъсва комуникацията им с други служители на същата фирма, отговорни за решения, които биха могли да злоупотребят с гореспоменатата поверителна информация. Примерно в правна фирма адвокатите на две страни в едно дело може да са от една фирма, ако има „китайска стена“. Наименованието идва не от Великата Китайска Стена, а от подвижни хартиени паравани, с които е било осъществявано разделянето и които навремето са били свързвани с китайската култура. — Бел.пр.

22

Не е правилно да се съди само по външния вид. Въпреки изражението му на прасенце, споходено от блестяща мисъл, и маниера му на говорене, напомнящ на малко, задъхано, невротично и смехотворно скъпо стайно куче, г-н Конскипръж би могъл да се окаже мил, щедър и благочестив човек. По същия начин маскираният мъж в раирани дрехи, измъкващ се забързано от вашия прозорец, би могъл просто да се е загубил на път за някакво увеселение с маски, а човекът с робата и перуката на най-видното място в съдебната зала би могъл да е просто травестит, потърсил подслон от дъжда. Прибързаните съждения могат да са толкова несправедливи. — Бел.авт.

23

Има множество паралели на Голямата Магистрална Линия Ад с Бритиш Телеком, все още практически монополист във Великобритания и доста непопулярна сред абонатите си и, в по-малка степен с AT&T с нашумелите си дела за монопол. Любопитно за Бритиш Телеком е, че първоначално, преди да бъде приватизирана през 1980 г., тя е била част от Британските Пощи. — Бел.пр.

24

Преводачът не иска да обижда читателите с предположение, че не познават класическата вицова литература, но в случая все пак ще спомене, че тук се има предвид Вицът за Другата Обувка. А именно: Един човек като се връщал в квартирата си уморен от работа, имал навика направо от вратата да се настанява на леглото и оттам да сваля и да хвърля с трясък на пода първо едната си обувка, а после и другата. Минало време и съседите му се оплакали, че всяка нощ ги будел с обувките си и изобщо не могли да спят, и всички други неща, които съседите казват в подобни случаи. Като се върнал човекът следващата вечер, пак се качил на леглото, хвърлил едната обувка и чак тогава си спомнил оплакванията на съседите. Тогава той внимателно свалил втората обувка и тихичко я оставил на пода. Минал половин час и на вратата му яростно затропали съседите и завикали: „Айде хвърляй най-сетне и другата обувка, че да можем да заспиваме!“ — Бел.пр.

25

Викингите са играли игра наречена „хнефатафл“, буквално „кралска дъска“. Имало е и множество други средновековни келтски и германски игри, сродни на нея, всичките играни на разграфена на квадратчета дъска с неравен брой фигури за двете страни, едната страна са били „защитници“ и в началото са били разположени по средата на дъската, а по-многобройната страна са били „нападатели“ и са били разпределени по четирите края на дъската. Точните правила на хнефатафл не са известни, има само намеци от различни саги. — Бел.пр.

26

Паралелът е с немския философ Мартин Хайдегер. „Фрай“ значи „свободен“ на немски, а и на английски. Vonallesvolkommenunverstandlichdasdaskeit буквално ще значи нещо като „от-всякъде-напълно-неразбираема-такова-де-таковаковост“, дума която прилича на думи, използвани от Хайдегер. Хайдегер е прочут с изключителната трудност да бъде разбран, а е и същински ад за превеждане. Известно е и учението му за Dasein, което в преводите на Хайдегер най-често не се превежда, макар че буквално значи „съществуване“, макар че при Хайдегер не е толкова просто, етимологически то значи „бъдене тук на“, прилича на „das“, което значи „това“… абе изобщо има доста закачки с Хайдегер. Буфан вероятно е паралел с френския философ Жан-Пол Сартър, който има подобно изказване за свободата. — Бел.пр.

27

Има английско детско стихче гласящо: „Като видиш карфица и си я вземеш, цял ден късмет без майтап ще поемеш, като видиш карфица и я подминеш, цял ден навсякъде все ще се минеш“. — Бел.пр.

28

Шибън (в английския оригинал Bonk), или както го произнасят местните жители, Шиибн, е най-близкото нещо до главен град, което има Юбервалд. До този град е входът към мините на Нисшия крал на джуджетата, а в града живее лейди Марголота, с която Ветинари играе на Прас! по щракалките и с която се смята че имал роман на младини. Именно в този град се развива основната част от действието на „Петия слон“. По време на посещението на Ваймс там, освен всичко друго, са се случили крайно неприятни неща с екипа на най-близката до града щракалкова кула. Ваймс е забелязал следи от нападение по основата на друга юбервалдска кула. Ако такива неща не са се случвали с разположената в същия кризисен район Кула 181, това ще помогне да се обясни, защо тя е известна като късметлийска. — Бел.пр.

29

Този компютърен термин за частта от ресурсите, използван за вътрешно системни цели, всъщност си значи просто издръжки, разходи, фира. Но етимологически значи „над главата“, което при особеното значение на Овърхеда за щракалките си е много подходящо… — Бел.пр.

30

Не е ясно, какво точно е означавало „жакард“ в щракалките, но първата машина, чиито операции са управлявани чрез перфокарти е Тъкачният стан на Жакард, изобретен през 1801 г. — Бел.пр.

31

„Алис“ и „Боб“ (иначе казано устройство А и устройство Б) са традиционните обозначения на двете крайни страни в примерите в класическите текстове по криптография, а по-късно по техен пример са използвани и в много други области. Типичният пример в споменатите текстове е започвал с изречението „Алис иска да изпрати съобщение на Боб“. Друго интересно качество на името Алис е, че много прилича на английската дума за „псевдоним“, „кодово име“ — „alias“. — Бел.пр.

32

„Роджър“ пък е приемащата страна. „Прието“ на английски е Received, съкратено R, а когато е трябвало да е сигурно че буквата е чута добре, обичайно се е казвало „Р като Роджър“. Така че в англоезичните радио-свръзки обикновено са казвали „Роджър“ имайки предвид „прието“. — Бел.пр.

33

Срам е за един преводач да обяснява под линия каква остроумна „непреводима“ игра на думи не му е стигнало умението да преведе, но за тази игра на думи, убийте ме, не намерих добър български еквивалент. „Радостта от торбичките“ (the joy of sacks) звучи на английски точно като „радостта от секса“ (the joy of sex). — Бел.пр.

34

Папагалът на Дългия Джон Силвър от „Острова на Съкровищата“ на Стивънсън в оригинала казва „Pieces of eight!“, сиреч „Осминки!“, има се предвид една осма от златен долар (целият долар е бил твърде голяма сума и хората са намирали за по-практично да го цепят на осминки). Тъй като доларът се дели на сто цента, тоест като цяло сто процента, една осма от сто процента ще бъде точно дванадесет и половина процента. — Бел.пр.

35

Очевидно е подобието на този бог с Меркурий, вестоносеца на боговете. Във Великобритания позлатена статуя на Меркурий се свързва предимно със сградата на BBC. — Бел.пр.

36

В по-гористи райони, с не толкова застъпено зелепроизводство, това разбира се щяха да бъдат гори тилилейски. — Бел.авт.

37

Жените винаги са значително недопредставени в тайните ордени. — Бел.авт.

38

В оригинала „Deliver us!“, което е точно викът на израилтяните към Бога при изхода им от Египет. Deliver значи едновременно „избавям“ и „доставям“. — Бел.пр.

39

„Демончета“, естествено от същия тип като в джобните дизорганизатори, иконографите и т.н., поради което и тук е преведено с този термин. В оригинала е „imp“. В британските кралски пощи обаче големите сортировъчни машини са работели с Интегриран Процесор за Поща (Integrated Mail Processor), съкратено IMP. — Бел.пр.

40

„Намери Дамата“ или „Следвай Дамата“ е разпространен вариант на играта „Тука има — тука нема“, само че с карти. Също като във всички други варианти на „Тука има — тука нема“, в играта участват минимум един професионалист и минимум един балък. Както личи от името, задачата на балъка е да налучка коя от трите карти е дама. Между другото, естеството на тази игра може много да помогне за правилното разбиране на естеството на появяващата се в други романи на Тери богиня, известна като Дамата. — Бел.пр.

41

Въпреки твърдо установилата се преводаческа традиция реших, че е крайно време да се поправи старата неточност. Университетът на магьосниците в Анкх-Морпорк не е точно Невидим Университет, а е Невиждан Университет. Unseen University, а не Unvisible, както щеше да е „невидим“. — Бел.пр.

42

Името на този виден отвсякъде стражник (Colon) означава чисто и просто „черво“. Значи също и „двоеточие“, но уважаемите читатели няма да се затруднят да преценят кое от тези значения е първостепенно. — Бел.пр.

43

Между седемнадесети и деветнадесети век е било популярно да се изобразяват разни абстрактни неща, например държавността на някоя държава, във вид на алегорични фигури на царствени жени. През викторианската епоха във Великобритания е била особено популярна женската фигура, седнала на трон със скиптър в ръка и лъв, легнал при нозете й, наречена Британия. — Бел.пр.

44

Това са началните стихове на баладата на Джордж Гордон Байрон „Гибелта на Синахериб“ (оригиналът на стихотворението може да се намери примерно тук: http://www.kalliope.org/digt.pl?longdid=byron1999041118; а българският превод примерно тук: http://www.chitanka.info/lib/text/6681), само че с пищната си войска там идва не пощаджията, а асириецът. Има се предвид походът на асирийския цар Синахериб срещу Йерусалим през 681 г. преди новата ера. Падането на Йерусалим очевидно било неминуемо, но през нощта цялата „пищна войска“ била поразена с божествена намеса. Сиреч отново се подтвърждава, че от г-ца Миличкова човек надали ще чуе мили думи. — Бел.пр.

45

Дорфъл, първият свободен голем и основател на Сдружението. Историята за неговото освобождаване е в романа „Глинени крака“. — Бел.пр.

46

„Химични анулирания“ (chemical voids) — средство за защита на документ от химическо изличаване на оригиналното съдържание. Отпечатва се с невидимо реактивно мастило обикновено текстът „анулирано“ или „спряно“ или нещо подобно, което се проявява ако някой се опита да обработи документа с белина или разтворител. — Бел.пр.

47

В мюзикъла „Оливър!“ по „Оливър Туист“, това са думи на Оливър, когато идва за пръв път в дома на Фъджин и вижда натрупаните там носни кърпи. В книгата такава реплика няма, а само Фъджин казва, че кърпите са тук само за пране. — Бел.пр.

48

Отново. — Бел.авт.

49

Множество култури изобщо не практикуват нито една от тях в забързаното ежедневие на съвременния свят, просто защото не могат да си спомнят какво ли са представлявали те. — Бел.авт.

50

В юдаизма овехтели тори и талмуди не са били унищожавани, а са били погребвани със саван. — Бел.пр.

51

Нищо чудно, че Олян се безпокои точно за тези белези. Традиционният метод за саморазправа с измамник в англоезичната провинция е било намазването му с катран и перушина и тържественото му излагане в този вид. — Бел.пр.

52

Фразата „Я си го наври в пуловера“ („stick it up your jumper“) става популярна след песента на Бийтълс „Аз съм моржът“ („I Am the Walrus“), където се появава в края на песента, смесена с други фрази. Джон Ленън я добавил към песента заедно с няколко абсурдни стиха, след като научил, че някакъв учител бил правил анализ на неговите песни. По-късно разни ентусиасти открили световнонеизвестни случаи на употреба на тази фраза преди Бийтълс. Досега на никого не е ясно какво е значението на пуловера, има консенсус единствено относно значението на навирането. — Бел.пр.

53

Като например, че по тъмна доба се разфасовали на части откраднати коне и после се появявали някъде пребоядисани и с по два различни крака. Казваха още, че някъде в Анкх-Морпорк имало кон с надлъжен шев от главата до опашката, съшит от каквото било останало от два коня след един доста грозен инцидент. — Бел.авт.

54

Широкият път — тази Анкх-Морпоркска улица на английски си се казва направо Broadway, но нали всяко съвпадение е случайно и непреднамерено. — Бел.пр.

55

Още в „Цветът на магията“ става ясно, защо на Диска не бива да се споменава числото между 7 и 9. На тези тези, които не могат да си представят защо пък да не може, ще кажем само, че за тях самите ще е по-добре, ако изобщо не си го представят. — Бел.пр.

56

Става дума за алюр, при който конят си движи краката като при ход, но много по-бързо. В резултат на това той вози много по-меко отколкото при тръс или галоп. И по-бавно, отколкото тръс или галоп (което ще рече, че Борис е бягал далеч под възможностите си). За конете е много рядко естествено да минават в този алюр, обикновено се отглеждат специални породи с такава склонност. Вярно, че за да му бъде на ездача меко возенето, добре е да има седло и да се седне по-назад, докато Олян се е привел напред и има тежка чанта през рамо, поради което ефектът при него няма да е пълен. — Бел.пр.

57

Което изпитано от него неудобство щеше да бъде агония. — Бел.авт.

58

С което нещата си застават по местата. Първата пощенска марка в света изобразява профила на кралица Виктория. Която по онова време (1840 г.) е младо момиче, изглеждащо хубаво на марка. Първата марка е била от едно пени, черна на цвят, точно като еднопенсовата марка с Ветинари. И сега най-масовите британски марки са с профила на кралица. — Бел.пр.

59

Името Гладис се смята за типично име за слугиня. — Бел.пр.

60

На английски „гну“ е много близко до „gun“ — пушка. „Smoking gun“ е „димящо дуло“, което от своя страна значи прясно и явно доказателство за престъпление. „Димящо дуло“ също е прочуто като авторите на писмо, пуснато в новините от „Самотните стрелци“, група от трима хакери от „Досиетата Х“, на които приличат тримата души от пратчетовото „Димящо Гну“. Да не говорим, че това е отпратка и към компютърната операционна система GNU, създадена с изричната цел да е свободна за ползване. — Бел.пр.

61

В Великобритания са разпространени различни празници, известни като Нощта на Кладите, с различни илюминации и веселби, най-вече един официален празник, честващ провалилия се „Барутен Заговор“ да се взриви Лондонският Парламент. — Бел.пр.

62

„Разполагането с имуществото (possession) е девет части от закона“, в смисъл девет десети от закона — често цитирана сентенция, срещаща се в старото английско общо право. За разлика от римското право, старото английско право е смятало упражняването на собственост за достатъчно основание за собственост. — Бел.пр.

63

Тръшкачката (The Tanty) — затворът на Анкх-Морпорк. Един от най-старите лондонски затвори е „The Clang“, буквално Дрънкачката, толкова прочут, че по негово име се появява английска разговорна дума за всякакво пребиваване в затвор. Смята се, че името му произхожда от разнасялото се там дрънчене на вериги. — Бел.пр.

64

Като „ръчка за мъртвец“ (dead man’s handle) са известни устройства в опасни машини, които да спрат машината, ако с водача/оператора се случи нещо. — Бел.пр.

65

В „Зимаджията“ (третия роман за Тифани) се явява Аноя, богинята на заклещилите се в чекмеджета неща, и разказва за миналото си, точно съответстващо на казаното от Ангамарад. Не е абсолютно сигурно, че Аноя и Лила са едно и също лице, но… по-късно, когато Олян случайно се сеща за тази богиня (все още постоянно пушеща), може да не е било чак толкова случайно. Името Аноя на старогръцки значи „без ум“, но звучи също и като английската дума „annoy“ — дразня, нервирам, ядосвам. — Бел.пр.

66

И в други книги (особено от цикъла за Стражата) Пратчет си е играл с цитати от филма „Мръсния Хари“, но тук се префразира може би най-култовата реплика: „Знам какво си мислиш. Шест пъти ли гръмнах или пет? Да ти кажа право, и аз самият не ги броих. Това е Магнум, 44-ти калибър, най-мощният пистолет в света, може да ти откъсне главата. Трябва да си зададеш въпроса: «Днес щастливият ми ден ли е?» Как мислиш, боклук?“ — Бел.пр.

67

Често, но не и винаги, това е черпак, но понякога е метална бъркачка за яйца или, по-рядко, механична белачка, която никой вкъщи не си признава да е купувал. Отчаяното безумно тракане с чекмеджето и крясъците: „Как може да се затвори с проклетия боклук, а да не може да се отвори, бе? Кой идиот го е купил това? Използвали ли сме го изобщо?“ е хвала в ушите на Аноя. Тя също така яде тирбушони. — Бел.пр.

68

Е, тук съм се поотклонил от оригинала, което е Attic bee street, сиреч „Атическа пчела“ (което е прозвище на Софокъл), или „Таванска пчела“ според както му хрумне на човек да превежда. Обаче беше толкова съблазнително да се преведе така… — Бел.пр.

69

За пръв път се появява в „Нощна стража“. Първоначално е неизвестен, но, за разлика от обикновените Анкх-Морпоркски доктори, способен лекар на жените от Гилдията на Шивачките. Тази неизвестност продължава докато командор Ваймс не го вика за раждането на сина си. Дотогава единственият вид лечители, при които анкх-морпоркци се осмеляваха да ходят, бяха ветеринарите, на които им се налагаше да внимават за живота на лекуваните добичета. Очевидно присъствието на д-р Лоун на раждането на сина на Сам Ваймс е било събитието, дало начало на Безплатната Болница „Лейди Сибил“. — Бел.пр.

70

Хлебен пудинг — традиционен британски десерт, приготвян от стар сух хляб, накиснат в мляко и после запечен. Обикновено съдържа също мас, яйца и захар. — Бел.пр.

71

В предишните книги се споменава един г-н Пони, председател на Гилдията на Хитроумните занаятчии. — Бел.пр.

72

Още един продажен израз, готов да се сложи на всеки приклещен лисугер. — Бел.пр.

73

Когато лошата или добрата или още някаква съдба задържи задълго някой Анкх-Морпоркски гражданин далече от незабравимия му роден град, той обикновено се оплаква колко му липсва изтормозеният пудинг, както го е правила майка му (или баба му или т.н.), също както някои англоезични странници от кръглия свят имат носталгия за „ябълковия пай на мама“. Рецепта за изтормозен пудинг може да се намери в „Готварската книга на Леля Ог“. — Бел.пр.

74

Списъкът на Станли със зелеви рецепти не напомня ли списъка с рецепти със скариди на Бъба от филма „Форест Гъмп“, както и от скеча „Спам“ на Монти Пайтън? — Бел.пр.

75

Повечето, ако не всички от ранните компютърни системи (а и поне някои, ако не всички, съвременни) може да бъдат докарани до големи бели по подобен начин. Някои последователности от знаци при подходящи условия могат да бъдат приети за двоичен програмен код, който като бъде изпълнен… е по-добре да не бъде изпълняван. Особено пък в така нареченото буфер овърфлоу, когато полето за данни в паметта се запълни докрай и новите данни се записват в полето за програмния код. — Бел.пр.

76

Смята се, че ако човек кръстоса пръстите си докато обещава нещо или докато се предполага че казва истината, може да излъже без да бъде обвинен че лъже. — Бел.пр.

77

Ако досега не е бил превеждан толкова често така в книгите за Стражата, аз щях да го оставя Псевдополис Ярд. Макар че и Дворът на Псевдополис е добър превод. А ако се допусне, че в оригинала Pseudopolis Yard има малка правописна грешка (което е повече от нормално за Анкх-Морпорк) правилен превод ще е и Псевдополицейски Двор. — Бел.пр.

78

Ридкъли практикуваше метода за управление на записите известен като „Най-близкото Налично Пространство“. — Бел.авт.

79

В оригинала асоциацията не е с пространствено-времевия континуум, а с фазовото пространство, защото оригиналната теория на Пондър Стибъс е за baize-space, където baize е сукното, използвано в масите за билярд. Но, вероятно поради кванта, ако се преведе на български „сукново пространство“, никой няма да си мисли за висша физика, а най-много за великата шаячена правда. — Бел.пр.

80

Да не си помислите, че смотаният преводач не знае как да произнесе run-time? Оригиналът обаче е rune-time, тоест става дума именно за руни. Не е ясно какъв точно капацитет има процесорът на Хекса, в крайна сметка кой му брои някакви си мравки, да не говорим че последните се размножават, но определено има краен брой руни. Между другото името Хекс в един магически университет надали би означавало само съкращение от хексадецимална цифрова система, а ще значи просто „уроки“, понеже думата „hex“ има и такова значение. — Бел.пр.

81

Харуспици — древноримски гадатели по вътрешностите на жертвени животни. — Бел.пр.

82

Сред поверията за мистическите сили, които се предполага да бележат присъствието на един истински крал, е, колкото и да е странно, и способността да изцерява брадавици само с едно докосване. Целуването на бебета и докосването на дрехи за късмет също влиза под тази графа. — Бел.пр.

83

Под това име е известна първата пощенска служба, прекосяваща американския Див Запад и останала част от уестърн романтиката. Компанията е наемала „млади безстрашни мъже, за предпочитане сираци“, които да яздят в галоп, сменяйки коне на многочислени станции. Понеже компанията е имала нужда от множество коне за смяна, купила ги е доста дребнички (макар че не са били чак понита), откъдето идва името. Когато Дивият Запад е бил прекосен от първата железница, Пони Експрес е отпаднал като ненужен. — Бел.пр.

84

Като палантирът на Саруман от „Властелинът на Пръстените“, показващ Огненото Око на Мрачния владетел. — Бел.пр.

85

В оригинала Concludium, което съответства на думата за „заключение“ (conclusion) и намеква за Конклав (буквално съ-заключено от латински) — събрание на заключени врати, което не се разпуска докато не се стигне до решение. — Бел.пр.

86

Архиканцлерът Ридкъли беше голям поклонник на отмъщение чрез повишение. Как може някакви си цивилни да критикуват един от неговите магьосници! Това беше негова привилегия. — Бел.пр.

87

Намек за един стар майтап: Слагаш пред очите си двете си ръце една върху друга, с малка цепка помужду им. Надзърташ през тази цепка и движиш очите си наляво надясно. Това е брачният зов на гигантската мида. — Бел.пр.

88

В много приказки и поверия, ако успееш да намериш къде дъгата опира в земята, там ще е заровено златото на феите. Което според други приказки и поверия изчезва безследно на слънчева светлина или просто на следващия ден. — Бел.пр.

Content

Тери Пратчет
Пощоряване

Пролог — Преди 9000 години

Пролог — Преди един месец

Глава първа Ангелът

Глава втора Пощенската служба

Глава трета Със собствен труд, без чужда помощ

Глава четвърта Знак

Глава пета Изгубен в пощата

Глава шеста Мънички картини

Глава седма Гробище за думи

Глава Седма А Бърза поща

Глава девета Клада

Глава десета Пламтящи слова

Глава единадесета Изявление за мисия

Глава дванадесета Кълвачът

Глава тринадесета Пределите на възможното

Глава четиринадесета Решение

Епилог Някое време по-късно

Оригинали на преведените имена

Информация за текста

1