Юрген Анна

Голубий Птах, названий син ірокезів

Анна Юрген

ГОЛУБИЙ ПТАХ, НАЗВАНИЙ СИН ІРОКЕЗІВ

Ліс був усюди ще з самого початку існування Землі. Він виник разом з Землею задовго до появи людини. Колись, у найдавнішу давнину, захотів Великий Дух помандрувати по світу, щоб оглянути своє творіння. Він послав білого птаха розбризкати по землі краплини води з небесних джерел. І скрізь, де падали краплини, виникали струмки та ріки, що перетинали ліси, немов жилки кленовий листок. Тих країв, де немає ні лісу, ні води, Великий Дух не відвідав. Але до цих країв не належала індійська земля, бо там ще на світанку життя дерева росли так густо, як трава в преріях. Багато літ і зим пролинули над лісом. Індійці, які тут жили, не заважали його існуванню, щождо тварин, то без них ліс такий же, як дерево без листя.

Та ось прийшли світлошкірі люди і залізними сокирами прорубали дірки в зеленому шатрі лісу, спочатку маленькі і незначні, ледве помітні. З часом ці проруби ширилися, наче пожежа в преріях восени, і ліс почав утікати. Але білолиці гналися слідом за ним, і дерева відступили до перших гірських пасом. Але й тут ліс не мав спокою: прийшли колоністи і погнали його далі, аж у долину Джуніати, що розкинулася між Аллеганськими та Вілльськими горами.

Спочатку зникли індійці, а потім і тварини. Дерева відступали останніми. Але наша розповідь починається з часів, коли ще було далеко до їх повного зникнення, з першого року війни за підкорення Північної Америки, року 1755-го.

Георг прокинувся від оскаженілого уривчастого гавкання. Сонний, підвівся, пильно вдивляючись у півтемряву кімнати. В каміні догоряли дрова, і слабке світло від вогню вимальовувало на підлозі перед самим столом жовтувату тремтливу пляму. Там щось ворушилося. Хлопець враз пробудився. Та то ж Шнап, шпіц! Собака стояв з настовбурченою шерстю і гавкав на двері так, ніби за ними засів хтось чужий.

На якусь мить Шнап замовк. Георг почув, як у ліжку під стіною зашелестіла солома. Блиснув мерехтливий вогник: мати запалила свічку, приліпила її до черепка й поставила на кам'яному карнизі каміна. Хлопець навпомацки шукав свої штани і збирався було щось запитати, але слова застряли у нього в горлі, бо від громового удару в двері затряслась уся хатина. Здавалося, хтось намагався вдрізки розтрощити дошки.

Зо страху хлопець кинувся в ліжко; напівоглушений, він почув, як поруч заплакав маленький Петер, і опам'ятався. Так само починалось у Фольків і Шнайдерів! Георг швидко притис братіка до соломи:

— Індійці! Тихо!

Він ще помітив, як охоплений жахом братік широко розкрив оченята і міцно стис губи. Потім почув голос матері:

— Георг, де батьків пістолет?

«На каміні!» хотів крикнути він, але подих перехопило, бо хата вдруге і втретє здригнулася від лютих ударів.

Хлопець метнувся до каміна, схопив з полички зброю, подав матері. Вона спокійно перевірила запал і попрямувала в суміжну кімнату. До неї примикав хлів, і звідти через люк можна було обстріляти хатні двері.

Спотикаючись, Георг пішов слідом за матір'ю.

— Стій тут із світлом! — Наказала мати, виходячи.

Георг слухняно взяв свічку. Вона дрібно тремтіла в його руці. У двері все частіше й частіше били сокирою, і грім ударів змішувався з вигуками обох сестер: «Мамо, мамо!»

Хоч би вже швидше мати стріляла!

Гучний постріл з пістолета раптом перекрив увесь галас. Наче водоспад, прогримів той вибух у вухах хлопця. Приголомшений, він кинувся до матері, а вона швидко повернулася в хату і намагалася тепер підперти двері столом. Георг збагнув цей намір. Він теж схопився за стіл, піднімав і підштовхував його, аж поки важка, може з центнер [1] , дошка не навалилася на двері. Зверху, на ніжки стола, що стирчали в кімнату, кинули ще й дві лави.

Мати знов узяла пістолет, зарядила його і звела курок. Так, тримаючи зброю в руці і весь час дивлячись на двері, вона завмерла біля каміна.

На стіні й на стелі вимальовувалися велетенські тіні від постатей, що застигли в напруженому чеканні.

Важка гнітюча мовчанка запанувала в дерев'яній хаті. Сестри перестали кричати, і знадвору не чути було ні звуку. Ця тиша здавалася смертельною загрозою, вона мучила страшніше, ніж галаслива небезпека, яка щойно гатила в двері. Свічка ледве блимала в задушливому повітрі. Хвилини здавалися вічністю.

Різкий, короткий удар, що долинув з горища, примусив усіх здригнутися. Ніхто не встиг сказати й слова, як ударило вдруге.

— Швидше на горище! Глянь, що там таке!

Хлопець подався до драбини, яка стояла в кутку, і спритно, мов кіт, видерся по ній. Під дахом було нестерпно жарко. В темряві нічого не можна було розглядіти. Пригнувшись, Георг обійшов низеньке горище. Через тоненьку щілинку між дранками в даху пробивалося світло. Щось тихенько потріскувало. Хлопця охопив невимовний жах. Він кинувся до драбини, не звертаючи уваги на балки, на які натикався головою, і закричав пронизливим голосом:

— Вогняна стріла! Дах горить!

За хвилину мати вже стояла під люком, простягаючи синові сокиру.

— Рубай дранки! Я подам тобі відра з водою.

З сокирою в руках Георг метнувся до того місця, де виднілася моторошна смужка світла, і з усієї сили почав гатити в покрівлю. Дощечки з гікорі [2] , слабко прикріплені до планок, відлітали, мов паперові смужки. Він добре влучив: лише кілька дранок, охоплених вогнем, залишилося на даху. Та й вони засичали від води, вилитої Георгом на покрівлю.

— Вогонь погас, — сказав хлопець у люк, через який, піднявшись до половини драбини, мати саме подавала друге відро.

— Глянь, тобі щось видно? Але будь обережний.

Через краєчок отвору Георг визирнув у червневу досвітню імлу. Від легенького подиху вітру шепотів маїс. По той бік поля стояв мовчазний і грізний ліс. Хлопець окинув поглядом усе довкола, але нічого підозрілого не помітив. «Невже індійці зникли? Мабуть, світатиме, бо на сході над верхівками дерев пожовтіло небо».

Ось на узліссі щось заворушилось і ніби покотилося на хату. Георг витріщив очі: вершники, цілий загін! Він розпізнав довгі стволи рушниць. То поверталися батько й Андрес, старший брат Георга — вони вчора звечора поїхали на збір міліції. Чутно було вже й голоси: «Агов! Агов!»

Георг кинувся до драбини.

— Батько й Андрес їдуть, а з ними ще кілька чоловік!

Вмить прибрали барикаду, відсунули засув. Коли батько переступив поріг, мати знесилено опустилася на табурет.

— Добре, що ти повернувся, Джон! Ще кілька хвилин, і було б уже пізно.

І, на превеликий подив Георга, батько схилився й поцілував матір. Хлопець не пригадував, щоб йому хоч коли-небудь доводилося бачити таку ніжність між батьками. Трохи згодом жвавий гомін заповнив блокгауз. Чоловіки поставили стіл і лави на місце; сестрички по черзі вилазили батькові на коліна, а від печі пахло смаженим салом.

— Глянь, що я знайшов! Лежала біля самісіньких дверей, — звернувся Георг до старшого брата і поклав на стіл дивну сокиру з довгою рукояткою. Андрес узяв зброю і почав розглядати її з усіх боків. Залізний клинок був прикріплений оленячими жилами до рукоятки, на якій виблискувало зображення черепахи, зроблене червоною фарбою: овал і навколо — шість кружечків, що мали означати ноги, голову та хвіст.

— Томагавк належав комусь із роду Черепахи, — замислено промовив Андрес.

— Дурниці! — перебив його грубий голос. — Що значить рід Черепахи! Всі вони однакові — червоношкіра наволоч та й годі! Зачули нас і втекли. Їхнє щастя, що ми не наздогнали.

Чоловік, який говорив, був найстаршим серед прибулих, у нього майже все обличчя, крім очей і носа, заросло пишною сивою бородою. Він одкашлявся і збирався вже виходити, але ввійшла мати з сковородою, і всі рушили до столу. Старик змахнув томагавк на підлогу, звільнивши місце для сала й маїсового хліба.

Після сніданку сивобородий продовжив розмову.

— Твоїй сім'ї не можна тут залишатися, Джон.

— Так, так… Нізащо не повірив би, що ці червоношкірі собаки наважаться підійти до форту…

Старий сердито випалив:

— Ти, справді, живеш, як на Місяці, Джон! З самої весни палає весь кордон, а ти сидиш тут, у пущі…

Два чи три голоси втрутились у бесіду:

— А це все тому, що ті лежні у Філадельфії навіть пальцем не поворухнуть!

— Ні, тому що французи сидять у форті Дю Кесн і нацьковують проти нас індійських гадів! А почалося це з того часу, коли капітана Трента з його чванькуватими віргінцями вигнали з Огайо.

— І справді, старий осел! Будує форт на Огайо і залишає його французам. А нам тепер доводиться розплачуватись.

— Тихше, хлопці, тільки не хвилюйтеся. Генерал Браддок уже наступає, і вся французька пишнота скоро полетить з долини Огайо.

— Але ж сім'я Рустера не може так довго залишатися тут. Червоношкірі собаки можуть кожної ночі напасти знову, і хтозна, чи пощастить іще коли-небудь так, як сьогодні.

— Ми могли б тимчасово переїхати до Рахелів, — запропонувала мати. — До моєї сестри, вона в Рейстауні замужем, — пояснила гостям.

Проте батько заперечив.

— Андрес і я повинні їхати на будівництво дороги. Там потрібно ще п'ятдесят чоловік підкріплення, щоб якнайшвидше пробити шлях для обозів генерала Браддока. Хочеш сама з дітьми переїжджати?

Якусь мить усі мовчки обмірковували. Потім знову почав старий:

— Це вірно, Джон, — від кожного двору на зборах міліції визначили по два чоловіки. Але хто сказав, що їхати треба саме тобі? Крім Андреса, можна послати ще й середнього сина. Цієї ночі він поводився як справжній мужчина.

Старий підморгнув Георгові, взяв його за руку і притягнув ближче до столу. Коли всі глянули на хлопця, той почервонів, мов рак.

— Боже мій, та йому ж тільки дев'ять років! — вигукнула мати.

Сивобородий пробуркотів:

— Дурниці! Тут, на кордоні, в дев'ять років кожен повинен бути дорослим, інакше пропаде, як муха в окропі. У Філадельфії зараз навчають дітей читати й писати. Рятуй нас боже від цієї нової моди. Стріляти і їздити верхи краще.

— Їздити верхи я вже вмію, — з гордістю сказав Георг.

— Ну от, бачиш, — посміхнувся старик і знову звернувся до батька: — Ти залишишся, а Георга пошли до лісорубів. Хлопець може бути розсильним.

Довго ще обмірковували це питання і, зрештою, прийшли до висновку, що для всієї сім'ї Джона Рустера буде краще, коли обидва старші сини — підліток Андрес і дев'ятирічний Георг — поїдуть на будівництво шляху, а батьки разом з рештою дітей переїдуть у Рейстаун.

Прощання було поспішним і небагатослівним. Поселенці не балували своїх дітей любов'ю та ніжністю, навпаки, під дощатими покрівлями досить часто чулися грубі слова й побої.

Батько осідлав синам коней і промовив:

— Щасти вам, хлопці.

Мати зв'язала постіль і погладила рукою світлу голівку Георга. Старший брат допоміг йому сісти на коня, бо поблизу ніде не було пенька, на який міг би стати малий. Потім стара покладлива гніда шкапа, на якій сидів хлопець, тюпцем побігла за групою прикордонників, що ланцюжком потяглися до лісу. Андрес їхав останнім.

— До побачення у тітки Рахель! — гукнув Петер, що саме гнав обох корів з лупу. Брати помахали у відповідь:

— До побачення!

Ще деякий час Георг чув спів дзвіночків, що висіли, у корів на шиї. Потім усе стихло, і зелена хвиля лісу зімкнулася над хлопцем.

Сонце вже припікало верхівки дерев, але тут, у вузькій ущелині дороги, на листі ще виблискували краплинки роси, від землі віяло вологою прохолодою. Вершники їхали майже беззвучно, лише час од часу то копито цокне об камінь, то брязне вуздечка, то заскрипить сідло. Іноді лунав застережливий вигук, що попереджував про гілку, яка простягнулася аж на стежку.

Георг поринув у думки. «Міліціонери хочуть податися на Джуніату, а потім далі до Аллеганів. А де ж французька фортеця, про яку вони говорили?»

«Форт Дю Кесн», все ще звучало в його ушах. Туди йде генерал Браддок із своїм військом.

Дорога поступово піднімалася вгору до лисого горба. Перед вершниками відкрилася долина Джуніати. Ранкове сонце кидало золоті іскри зеленому світові, дзеркальна поверхня річки своїм блиском ніби змагалася з небом, а в прибережних заростях крякали дикі качки.

На сході на високій скелі розташувалося місто Рейстаун. Форт своїми шанцями та оборонними валами захищав кільканадцять будинків. Георг розпізнав лише димарі, з яких у ранкове небо вився димок.

Дим, наче вуаль, повис над дахами і, здавалося, хотів собою захистити маленьке селище від величезного масиву лісу, що спускався з гір, перекочуючись із горба на горб через усю долину. Хлопцеві, який за все своє життя не бачив нічого, крім поодиноких прикордонних. дворів, ці дванадцять чи п'ятнадцять будинків здавалися справжнім містом.

Він примружив очі і відкинув з чола пасмо волосся; щось незвичайне порушувало краєвид долини. Вздовж берега через лужки, через чагарник і ліс перед вершниками простяглася просіка. Білі пні свіжозрубаних дерев, купи гілля, звалені збоку колоди позначали лінію, протягнуту рукою людини.

— Оце і є проїжджа дорога, яку проклали лісоруби. Вона йде, мабуть, аж до Трутганфуса, — зауважив Андрес.

Розпитувати було ніколи, бо загін наблизився до річки. Саме на цьому місці новий шлях вів через брід на той берег, а звідти — все далі і далі на захід.

Торік під час осінньої поводі тут загинув фурман, який хотів перебратися з своїм возом через річку. Люди застерігали його, але фурман загорлав: «Або перейду, або провалюсь у пекло»; а за хвилинку він і справді був уже в «пеклі». «Їй-бо, якраз на тому самому жахливому місці», щоразу закінчувала тітка Рахель, коли розповідала про цей випадок.

Георг уже видивив очі. Він ще ніколи не був тут і сподівався, затаївши страх, угледіти хоч які-небудь сліди нещастя, про яке вже протягом кількох місяців говорили у Рейстауні і навколишній місцевості. Та, на жаль, нічогісінько не побачив, навіть коліс од воза.

А потонути тут і справді можна було; навіть тепер, влітку, вода сягала коням майже до черева. Хлопець підтяг ноги вище і поплескав свого коня по шиї. Яке щастя, що батько дав йому цю стару смирну шкапину!

На другому березі Георг під'їхав до Андреса і почав докучати йому запитаннями. Спершу брат ніби дрімав, а потім став говіркішим.

— Ну що ти, п'яного фурмана давно вже поховали, а віз люди спалили! Скільки ще до Трутганфуса, я й сам не знаю. Там, далеко за Аллеганськими горами, зустрічаються струмки Йо (Андрес мав на увазі Йохоганіа). Чи є там ліс? Можливо… Звичайно, що ж там іще може бути? Чому генерал Браддок не йде через Рейстаун?..

Окрик ватажка обірвав розмову. На відкритому місці вершники зробили короткий привал. Георг ледве зліз із широкої спини коня. Андрес повів брата до невеличкого піщаного острівця.

— Дивись-но сюди, я хочу тобі пояснити.

Він накреслив паличкою кілька ліній на піску.

— Оце Мононгахіла. Вона тече з півдня. А ось тут тече Аллегейні, яка бере початок на півночі. Там, де вони зустрічаються, утворюється велика Огайо. І якраз у куточку між двома річками стоїть форт Дю Кесн — головний опорний пункт французів. З того часу, як почалася війна, вони посилають звідси на нашу голову індійців. Ми мусимо взяти цей форт, інакше ніколи не знатимемо спокою, і тому Браддок разом з 1600 солдатами йде з Віргінії вниз по Йо на Дю Кесн. Ми повинні прокласти дорогу, тоді провінція Пенсільванія зможе постачати провіант до Йо. Крім того, вона дає 300 чоловік міліції, щоб якнайшвидше побудувати шлях. Учора пропонували ще 50 чоловік підкріплення.

Георг не все зрозумів, та він і не слухав більше, думаючи тільки про 1600 солдатів. Це ж надзвичайно багато! У форті Рейстаун він ніколи не бачив більше як сорок чоловік гарнізону.

— Але тоді війна швидко закінчиться, — перебив він брата.

— Ну, звичайно, — буркнув у відповідь Андрес і скочив на коня.

Опівдні на горизонті чітко вималювалося східне пасмо Аллеганських гір, наче гігантська, розсічена ущелинами стіна, за якою височів ліс.

Загін будівників уже прорубав хід, що виводив на той бік височини, в широкий відкритий степ.

Підмога повинна була одразу ж приступити до роботи. Ввечері смертельно втомлений Георг, закутавшись у ковдру, повалився на купу гілок, що заміняла йому ліжко.

Рано-вранці, одразу ж після підйому, його покликав комендант лісорубів:

— Іди-но сюди, хлопче, та слухай, що я тобі скажу. Позад нас на шляху лишилися підводи з провіантом. Вернися туди і піджени їх, нехай швидше їдуть. Ми не можемо витрачати час на полювання та риболовлю, але й сидіти голодними теж не можемо. Зрозумів?

— Так, — випалив Георг і одразу ж подався в путь-дорогу. Він горів од запалу і гордості за доручення. Шлях — широку, свіжовирубану просіку — знайде навіть сліпий; між деревами, при потребі, може проїхати цілий віз.

Сонце вже звертало з полудня, коли посланець побачив колону з провіантом: вона якраз перебиралася через другий брід вище від Рейстауна. Фурмани запрягли у перший віз восьмеро волів, а щоб він не дуже швидко котився з пагорба, до воза прив'язали довгу вірьовку і дванадцять чоловік, ідучи позаду, гальмували нею. Воли потягли. Перша пара забрела вже в річку, та коли вода сягнула ярма — завагалася.

Ревучи під ударами батогів, що супроводжувались прокльонами й лайкою, тварини посувалися вперед, і незабаром незграбний, з шатроподібним накриттям ящик, похитуючись з боку на бік, уже піднімався по схилу протилежного берега. Старший фурман — маленький, рудий, вайлуватий чоловічок з шорстким наїжаченим волоссям — весь час метушився серед візників і заспокоївся лише тоді, коли вантаж без втрат опинився на березі. Волів випрягли, щоб так само перетягти й решту возів. Георг протиснувся до старшого і виклав своє доручення. Рудий так поглянув на хлопця, немов хотів його з'їсти.

— Швидше? Ге, ге! Передай, що ми прилетимо, як тільки у волів виростуть крила!

Проте трохи згодом його обличчя пом'якшало, і фурман лагідним поглядом зміряв малого, що боязко позирав на нього.

— Ти сам приїхав? — запитав зовсім іншим тоном.

Георг кивнув. Чоло фурмана знову вкрилося зморшками.

— От дурні прокляті! Дитину саму посилають у такі місця, де за кожним кущем червонолиця каналія підстерігає. Мої воли і то розумніші. — Він опам'ятався й загорланив: — Арнольд!

Підійшов якийсь юнак.

— Бери свого коня і гайда з цим хлопцем до будівників дороги. Ми зможемо добратися туди не раніше, як завтра після обіду. Перед тим як вирушати, перевір рушницю.

Георг образився.

— Я й сам можу повернутися.

Старший засміявся:

— Знаю, знаю, голубе. А от чи доїдеш — цього вже не знаю. Тут краще їздити вдвох. На все добре!

Георг розсердився і поклявся собі, що до Арнольда пін жодного слова не промовить. Але супутник базікав так лагідно і так багато знав про генерала Браддока, що Георгова злість поволі минала. Дерева вже кидали на землю довгі тіні, коли хлопці проїжджали повз незвичайно високу купу гілля.

Арнольд саме простягнув Георгу шматок маїсового хліба, як із завалу блиснули три довгі вогненні промені. Георг відчув, що його кінь стає на диби, і побачив, як Арнольд вивалився з сідла. Весь світ блискавично закрутився довкола, дерева опинилися вгорі, небо — внизу, а потім сильний удар погасив свідомість. Лише різкий біль у правій нозі добирався до мозку.

Трьох індійців, що вискочили з чагарників і витягли його з-під неживого коня, Георг уже не бачив. Один із індійців тримав у руці томагавк. На рукоятці його, в тому місці, де сходилися великий і вказівний пальці, виблискувала червона черепаха…

Наступні дні, мов тіні, пройшли повз Георга. Хлопцеві здавалося, ніби він проваливсь у безодню, в якийсь інший світ, розташований десь глибоко під знайомою і рідного землею. В його пам'яті залишилися тільки уривки, клаптики картин, що ніяк не вкладалися разом.

Обличчя, розмальовані червоним і чорним, пронизливі крики, нічні привали… Зелений морок іноді розривався, і тоді перед очима поставав безмежний масив гір, оповитих оксамитним покривалом лісу.

Хлопець опам'ятався на спині чужого коня. Георг уже десь бачив його, але голова так боліла, що думати зовсім не можна було. Раптом пригадався Арнольд. Чи не він, бува, сидів на цьому коні? Але де ж Арнольд? Біль і шум у скронях, наче вируючий водоспад, поглинали минуле. Придавлена нога розпухла.

Тільки на третій день у голові поступово перестало шуміти, і все навколишнє знову набуло форми й кольору. Хлопець побачив перед собою на стежці з десяток індійців, пір'я, що хиталося на їх підстрижених головах, сонячні бліки, що витанцьовували на коричньово-червоних спинах, і довгу бахрому на штанях.

Георг поглянув угору. Зелений морок зник, і яскраве полуденне світло боляче різонуло в очі. Загін зупинився. Хлопець аж скрикнув од несподіванки: в долині розкинувся Рейстаун! Чітко вимальовувався чотирикутник форту, на кожному розі якого височіли бастіони, і тому весь форт нагадував подушку з витягнутими ріжками. Стіни і яри, казарми з димарями, з яких валив дим. Джуніата! Це там його батьки, брати і сестри; нарешті поневіряння скінчаться.

Хлопець полегшено зітхнув, його сповнило щастя. Чи насмажила мама сала? Тільки де ж будинок тітки Рахель?

Прикривши рукою очі від сонця, Георг вдивлявся вперед. Але за стінами форту не видно було жодного будинку. З самої долини кудись угору тяглися маленькі чорні півкулі; між ними диміли вогнища, довкола метушилися люди. А що то за річка, там, справа, в яку впадає Джуніата?

Рука Георга опустилася. Він смертельно зблід, а в ушах звучав голос Андреса: «Оце Мононгахіла. Вона тече з півдня. А ось тут тече Аллегейні, яка бере початок на півночі. Там, де вони зустрічаються, утворюється велика Огайо. І якраз у куточку між двома річками стоїть форт Дю Кесн»…

Це ж, мабуть, і є французький форт! Маленькі півкулі — не що інше, як хатини індійців. Ото там живе червоношкіра наволоч, яку французи насилають на пенсільванських прикордонників.

Невимовний сум огорнув хлопця. Георг навіть не відчув, що кінь знову побіг риссю. На одному з бастіонів спалахнула вогненна стрічка, між пагорками повільно покотився гул гарматного пострілу і злився із звуком труб та гуркотом барабанів.

Двоє червоношкірих повели Георгового коня через дерев'яний міст, що приглушено гудів під ногами, до великого будинку біля заднього валу. Знесиленого хлопця зняли і понесли в будинок. Георг відчув, як під ним зашаруділа солома. Чув запитання, впівголоса вимовлені чужою мовою, але нічого не міг зрозуміти. Де ж Рейстаун?..

«Ану, вставай, сонько, кури давно вже повставали!» пролунав материн голос.

Наче з глибокої криниці піднявся хлопець на поверхню життя. Сон зник, але кукурікання було наяву.

Ніби у відповідь йому проспівав ще один півень. Георг прислухався. Де ж це він? Через цілий ряд малесеньких віконечок сонце вимальовувало на підлозі золоті чотирикутнички, подекуди лежали люди, з-під ковдри тут і там визирала патлата голова, чулося голосне хропіння. Он воно що — це ж лазарет у Дю Кесн!

Георг знову впав у забуття. Надворі гриміли ранкові постріли, ріжки своїм співом вітали новий день. Лунав барабанний дроб, було чутно тупіт солдатських ніг.

Старий інвалід, кульгаючи, приніс сніданок — суп, ріденьку ячмінну юшку, яку Георг жадібно проковтнув. Незабаром після цього старий щось гукнув, розмова і базікання стихли, відчинилися двері й увійшов добре одягнений чоловік, схожий на офіцерів з Рейстауна. З-під голубого трикутного капелюха виглядав акуратно завитий парик, у вирізах мундира — мереживо, білі панчохи були бездоганно чисті.

Це — військовий лікар. Він проходив од ліжка до ліжка, затуляючи при цьому хусточкою носа. Хлопчик повинен був показати ногу. Лікар помацав двома пальцями кістку, потис болюче місце й сказав інвалідові кілька слів.

Невдовзі кривий прийшов з мискою води, пляшкою і бинтами, дбайливо промив опух, натер його якоюсь рідиною і перев'язав ногу. Похмуре обличчя цілком пасувало мовчазному санітарові, проте він був, як видно, знавцем своєї справи: Георгові значно полегшало. Тільки-но хлопець добре вмостився на соломі, як: раптом зайшли три чоловіки, мабуть з гарнізону форту, бо всі були в голубих мундирах, на голові у одного — капелюх із золотими галунами. Вони звернулися до інваліда, і той підвів їх до ліжка Георга.

Хлопця наче хтось приголомшив, коли він почув рідну мову. Один із солдатів заговорив до нього по-англійськи, а до двох інших звертався якось так гугняво, що Георг нічого не міг розібрати.

— Де тебе взяли індійці в полон?

Біля верхнього броду Джуніати.

Чи далеко вже прокладено шлях?

Хлопець зрозумів, що це починається допит, і обмірковував. Перекладач, помітивши його вагання, визвірився:

— Гляди, не бреши, а то висітимеш на першому-ліпшому дереві!

— Новий шлях сягає аж до Аллеганських гір.

— Скільки чоловік міліції приєдналося до Браддока?

Це питання розірвало завісу, яка затьмарювала пам'ять; виразно й яскраво постало перед хлопцем минуле. І як це він міг таке забути: генерал Браддок наступає ж, а з ним і пенсільванська міліція.

— Триста чоловік! — випалив Георг.

Перекладач зміряв його пронизливим поглядом.

— А як у них з озброєнням? Рушниці у всіх є?

— Звичайно, у кожного є рушниця.

Георг, правда, ніколи не бачив міліції, але ж прикордонника, як йому відомо, без рушниці не буває. Перекладач поговорив з тими двома, потім задав йому кілька незначних запитань і вийшов разом із своїми супутниками.

Радість охопила хлопця. У Браддока 1600 солдатів. Генерал наступає і звільнить його! А ці кілька днів Георг якось переживе.

Після обіду прийшов новий відвідувач — індієць — і присів біля Георгового ліжка. Хлопець пильно подивився на гостя, — він його звідкись знає. Це обличчя з двома чорними поперечними смугами від однієї щоки до другої і цю яскраво-голубу пов'язку на стегнах він уже десь бачив.

Георг ще раз уважно глянув на індійця, який нерухомо сидів навпочіпки. Його обличчя із скошеними очима та схожим на дзьоб хижого птаха носом, що звисав над ротом, нагадувало собою голову шуліки. Голова острижена, тільки на маківці лишався пук волосся, і в ньому стирчали чотири воронячих пера. Хлопець згадав, де саме це пір'я впало йому в очі: індієць був із того загону, що полонив Георга. Цей чоловік непогано розмовляє по-англійськи; його можна запитати про новини.

— Ти не знаєш, де тепер військо Браддока?

Відвідувач дістав ножа і на долівці грубо надряпав карту. Георг досить добре розумів його мову, хоч індієць явно не міг вимовити «р» і замість нього вимовляв «л».

— Браддок зараз між Каштановими горами і Иохогейні, прямує до Мононгахіли. Ми щоденно стежимо за ним. Його воїни йдуть густою юрбою, мов ті ворони, що зграєю летять увечері до лісу на нічліг. Ми оточимо його людей і перестріляємо, як голубів.

— Ви перестріляєте браддоківців? Ніколи!

— Мій друг ще надто юний і гарячий. Воїн не кричить, він мовчить.

Індієць замислено набив люльку, потім випустив кілька хмарок диму.

— Мій малий брат може ступати на ногу, чи йому йти зовсім не можна?

— Ще дуже боляче.

— Я пошукаю в лісі трав, щоб прикласти до рани, вони одразу тобі допоможуть.

— Санітар мені компреси робить, якось обійдеться.

Георгові було не по собі від запитань цього чоловіка.

Яке йому діло до його ноги? Хлопець замовк і, коли розмальований відвідувач підвівся й розміреною ходою вийшов із палати, полегшено зітхнув.

З ногою Георгові ставало дедалі краще. Незабаром він уже шкутильгав, опираючись на костур, і навіть приносив собі з кухні їжу. Кухня містилася в одному з наріжних казематів, що, мов трикутники, визирали з чільного палісаду. Кілька східців вели на вал; угорі, на бастіоні, стояла гармата. Георгові дуже хотілося розглядіти її, але, як тільки він наближався, вартові проганяли його геть.

Ранком шостого дня хлопець прокинувся від страшенного шуму. Лунали крики, тріскотіли постріли… Над фортом повисла тривога. Георг сподівався почути звичайний ранковий постріл і гуркіт барабанів, але нічого не діждався.

Нарешті він потай вислизнув із костуром з палати і за госпіталем видерся на вал. Шум доносився від головних воріт.

Георг обережно покульгав поза будинком коменданта до бастіону і виглянув через частокіл. Біля воріт кишіли індійці, які низкою тяглися повз склад і одержували торбинки з порохом, рушниці, патронташі. За ворітьми вже стояв загін французьких окупаційних військ у темних мундирах, що не так впадали в очі, як розмальоване і прикрашене пір'ям союзницьке військо.

Поступово весь цей натовп вишикувався в лави. Солдати рушили маршем, індійці довгими рядами йшли слідом.

Це все на Браддока! Значить, генерал уже недалеко. Але що для нього оця жменька людей? З ними сама міліція справиться! Чи прийде Браддок сюди надвечір?

Повільно минали години. Георг напружено чекав і так хвилювався, що навіть не доторкнувся до обіду. Вранішній галас змінився гнітючою тишею. Лише кури, що вигрівалися проти сонця в гарячому піску під валом, порушували спокій на площі між будинками. Ліс за річкою завмер, ніби теж напружено прислухався, ждучи вісток з півдня.

Сонце вже повернуло на захід, коли у форті всі раптом заметушилися. Георг швиденько пошкутильгав до дверей. Від караульних воріт долинав шум голосів. Солдати мчали через подвір'я. Схвильований повар теж бігав довкола і розмахував черпаком. Хлопець затримав його, бо той умів говорити по-англійськи і прихильно ставився до Георга.

— Що сталося?

Повар зупинився.

— Гонець сповістив, що військо Браддока оточили і повністю знищать!

Роззявивши рота, хлопець дивився повару вслід, потім тремтячими ногами доплівся до валу й сів. Шаленим вихором понеслися думки, а серед них без кінця виринало: це неправда… неправда…

Георг розгублено дивився на курей, що порпалися біля його ніг. На деякий час він зовсім заціпенів. Метушня і крики вивели його з цього стану. Хлопець видерся на укіс і непомітно пробрався до бастіону біля воріт. Глянув — і очам своїм не повірив: гурт індійців, навантажених клунками, йшов через міст. Шапки гренадерів і парики розгойдувались на багнетах, капелюхи з галунами височіли на темноволосих головах, на довгих палицях розвівалися скальпи. Галас щохвилини зростав. Наближались нові групи. Яскраво-червоні мундири англійських піхотинців і блакитні канонірів химерно імітувалися з прикрасами з пір'я і шкіряними штанами. В долині безладно тріскотіли постріли, і луна повторювала цей салют.

Раптом хтось з усієї сили ударив хлопця кулаком в шию.

— Ах ти ж негіднику! Ти що тут робиш? — І Георг полетів униз по східцях.

На честь перемоги треба було палити з гармат, і обслуга зненацька застукала його на бастіоні.

На казарменому подвір'ї гордо походжали індійці в офіцерських капелюхах і шарфах, на площі в дикому безладді валялися казанки, шаблі, патронташі, сумки… Загриміли гарматні постріли, які салютували лісу й сонцю на честь тріумфу французького війська.

Георг кинувся в ліжко і затулив уші.

Коли ніч трохи вгамувала переможців, над фортом пролунав жахливий крик, що проймав до самих кісток. Хлопець здригнувся, — він знав із сотень розповідей, що не означало. Індійці спалювали своїх полонених. Очевидно, французький окупаційний загін анітрохи не перешкоджав у цьому своїм червоношкірим союзникам.

Лише на світанку роз'ятрена жахливими картинами душа хлопця змогла трохи заспокоїтись, і він поринув у неспокійний сон.

Перше, що побачив Георг, як тільки прокинувся, — це обличчя з чорними поперечними смугами, які немов щаблі драбини підіймалися до близько зсунутих очей. Ніщо інше не могло б так різко нагадати йому вчорашній день, день втрачених надій. Хлопець боязко зиркнув, на свого знайомого.

— Що мені робити? Тут залишатись?

Індієць підніс праву руку долонею назовні і кілька разів повертів нею перед обличчям. Георг не знав, що це означало «ні», але дальші слова індійця все пояснили.

— Якщо мій маленький брат почуває себе краще, то, він піде з індійцями і теж стане червоним, його візьмуть на місце померлого сина.

Відвідувач іще щось говорив, але зміст його мови не доходив до хлопця. «Піде з індійцями…» врізалося Георгові в мозок. Здавалося, він іще чув крики й галас мордованих жертв; звичайно, і його спалять.

Не раз розповідали батьки про «червоношкірих бандитів», дома щовечора замикали на засув двері і перевіряли рушницю. А коли прийшла звістка про напад на Фольків, Георг навіть бігав потай туди подивитись. Хатина стояла на місці, на долівці аж до самих дверей валялося пір'я з розідраних подушок, а на стіні під вікном була велика кривава пляма. І він потрапив цим убивцям до рук! Хлопця трясло від невимовного жаху.

Перед обідом Георг із своєю палицею покульгав до кухні шукати повара. Нарешті, знайшовши, він смикнув, його за рукав:

— Чи не можна мені залишитись тут, у форті? Не потрібен тобі хто-небудь з робітників?

Поварові шкода стало хлопця, коли побачив благаючі очі, проте він похитав головою:

— Ні, друже мій, нічого не поробиш. Червоношкірі вимагають кожного свого полоненого, і офіцери не захочуть псувати відносини з племенами союзників заради такої малої миші, як ти.

Георг зіщулився і повільно пішов геть. Увечері він довго кульгав по валу і поглядав на схід. Десь там, далеко-далеко, далі, ніж вечірня зірка, що мерехтить над покритим ніччю лісом, — Рейстаун.

На третій день після поразки Браддока індієць з воронячим пір'ям забрав хлопця з собою. Вони пішли через міст до берега річки. На схилі стояли оголені каркаси шкіряних наметів, у потолоченій траві виднілися залишки попелу, дров, клаптів шкіри і обгризених кісток. Певно, воїни щойно вирушили.

Біля самого берега погойдувались два човни, майже в три людські зрости довжиною, посередині розчепірені, наче луб'янець. Біля них поралася група індійців. Жінки стояли по коліна у воді й навантажували у каное великі згортки шкіри, казани, горшки, сокири, рушниці та здобич, а чоловіки тимчасом тримали задерті догори носи човнів, щоб вони, бува, не попливли за водою.

За поданим знаком Георг ступив у перший човен. Нога ще боліла; він покульгав поміж вантажем, що складався із сувертків та пакунків. Човен загойдався, жінки заверещали, і раптом шуліковидий так потяг хлопця веслом, що той, як стояв, так на весь зріст і шубовснув у воду. Ридання здавили Георгові горло, але його сльози приховала наскрізь проймаюча волога.

— Зараз же сядь, — буркнув індієць і допоміг йому вибратися знову в каное.

В своєму тяжкому горі хлопець навіть не відчував тепла липневого сонця, яке сушило на ньому одяг. Лише одне впало йому в очі: грубий край човна — це всього-на-всього потовщена планка, а боки — не що інше, як тонісінька, наче папір, шкіра, що обтягувала поперечні дерев'яні ребра. І не дивно, що ця легенька, як пір'їнка, штука так гойдалася! Але звідки ж було йому про це раніше знати?

Гнітючий жах перед майбутньою смертю на вогнищі тримав полоненого в стані такого запаморочення, що навколишній світ для нього вже майже не існував. Зелений гористий берег, що стрімголов падав у річку, полуднева спека у блискучих затоках, привали у прохолоді вербових і тополевих гаїв, дзеркальна поверхня річки, в стократ ширшої за Джуніату, заповнювали години під ранку до вечора. Все далі й далі позаду лишався Рейстаун.

Вечорами хлопець плакав під ковдрою, аж поки не засипав. Через неозорі ліси й гори мандрували його думки, перш ніж вони знаходили рідний дім, який за тисячами горизонтів ставав дедалі меншим і меншим.

Тривалі денні мандри разом з потоком ріки погасили в ньому останню іскринку надії, яка зв'язувалась із словом «повернення». Не залишилося більше нічого, крім потягу до життя, який кидав безпорадного хлопця назустріч невідомій долі і щоразу давав змогу полегшено зітхнути, коли на березі десь між чагарником і очеретом знову горіли вогнища вечірніх привалів.

«Слава богу, сьогодні ще не прибули на місце!» Життя триватиме ще один день. А що загрожувало в кінці подорожі, страшно було навіть подумати.

Якось вранці флотилія завернула в притоку, береги почали поступово звужуватись. Гребці три дні веслували проти течії. В кожному човні на носі і на кормі чоловік з веслом. Дивно, як можуть індійці в цьому незручному положенні так довго витримувати, як спритно вони обгинають стовбури дерев, що із пом'ятими запліснявілими вітами пливли вниз за течією. Потік мчав тепер між лугами. Раптом берег піднявся вгору і розкинувся там широкою долиною, ніби хотів наздогнати ліс, що синів ген аж за другим перевалом.

Четвертого дня опівдні Георг помітив, що його супутники пожвавішали, почали перекидатися словами і частіше занурювали весла у воду. На правому березі мерехтіли зелені маїсові поля. Нивам, здавалось, кінця-краю немає. З барвами золотої соломи змішувалась різна зелень: клаптики широколистих гарбузів, кущі тютюну і рядки соняшників. А далі простяглися сливові дерева. Серце хлопчика майже стало: з-за пагорка показались фронтони двох хатин, і човни повернули до берега. Різкий високий звук пролунав у човні, і йому у відповідь з берега долинув інший.

Назустріч метушливою ватагою поспішали жінки й діти в різнобарвних, строкатих сорочках і спідницях, з матовим відблиском срібних прикрас на темнокоричньовій шкірі, з жовтими обручиками на голих руках. Собаки, чорні, схожі на вовків, виючи, мчали з усіх сторін; у тому шумі не чути було власного голосу.

Серед сміху, гучних радісних вигуків і галасу розвантажили човни, витягли їх на берег і перевернули. Допитливі погляди обстрілювали хлопця, але ніхто не наблизився до нього, навіть діти тримались осторонь.

Безпорадний і нещасний Георг стояв у замішанні, аж поки схожий на шуліку індієць не підвів його до темноволосої огрядної жінки. Вони обмінялись кількома словами, потім індіанка взяла зляканого хлопця за руку й повела в напрямі будинків.

Георг обережно глянув на неї й здивувався. Вперше за кілька днів він побачив не розмальоване, а звичайне обличчя, шкіра якого вигравала природним коричньово-червонуватим кольором. Порівняно з його розмальованими супутниками, ця жінка здалася справжньою людиною з плоті й крові.

Індіанка, мабуть, відчула радісне здивування хлопця. Вона заговорила до нього, але, на жаль, Георг нічого не зрозумів. Проте її обличчя виражало ясніше, ніж слова, добрий намір. Між низьким чолом і широкими щоками посміхалися двоє темних очей. Кирпатенький ніс і подвійне підборіддя свідчили про доброзичливість і щиросердість.

Тепла хвиля довір'я огорнула заляканого хлопця. Він міцніше стис мозолисту, тверду руку і пригорнувся до супутниці. В свої дев'ять років він був всього-на-всього беззахисною дитиною, що нарешті відчула подих рятунку. Жахливі думки про те, що його замордують, розлетілись, як зграя ворон.

За дверима сонячний день раптом померк. Георг, наче сліпий кріт, брів помацки у напівтемному приміщенні без вікон слідом за жінкою, тримаючись за голубу, схожу на сорочку, кофту, що сягала їй аж до колін. Після кількох кроків очі призвичаїлись до сутінків, у яких широкі смуги світла, що проникало крізь люки в даху, перепліталися з мерехтливими відблисками палаючого поліна.

Хлопець опинився в широкому коридорі, що тягнувся через усю хату і на протилежному кінці закінчувався світлим прямокутником — другими дверима. Праворуч і ліворуч були маленькі кімнатки, подібні до боксів у конюшні в Рейстауні, тільки набагато нижчі. В коридорі горіли вогнища на відстані шести-семи кроків одне від одного. Легкий пряний запах дров носився в повітрі.

Біля другого вогнища жінка зупинилась і дала Георгові знак зайти у приміщення праворуч. Хлопець покірно пішов, та раптом спіткнувся: височенний чотиригранний поріг одмежовував кімнату від коридора. Супутниця швидко підхопила його за куртку, а потім посадовила на широкій низькій лаві, що тяглася вздовж стін маленької кімнати. Під собою хлопець відчув щось м'яке, волохате; рукою він намацав ворс ведмежої шкури.

Потім індіанка простягла руку до низької стелі. Поперечні жердини на ній подекуди були перекладені дошками так, що поміж них можна було вільно сягати рукою. На стелі, мабуть, зберігалася всяка всячина, бо жінка дістала звідти плетеного кошика.

Забрязкотіли ножі й миски, а потім хлопець відчув у руці шматок маїсового хліба, на якому блищав смалець. З перших днів перебування в селі Прибережні Луки, на річці Оленяче Око, ніщо так не врізалося хлопцеві в пам'ять, як цей шматочок хліба з ведмежим смальцем, що дала йому названа тітка Кругла Хмара.

Жінка наповнила мисочку чимось із казана, що клекотів над вогнем, і сіла біля лави. Потім порилася в кошику, але не знайшла того, що шукала, і кілька разів гукнула:

— Малія! Малія!

З коридора шмигнула в хату дівчинка, трохи старша за Георга. Вона ретельно взялася допомагати шукати якусь річ і нарешті знайшла дерев'яну ложку, що нагадувала ополоник.

Георг допався до миски, проте не так-то легко подолати смачну маїсову кашу з м'ясом: ложка ледве влазила в рот, та й звідти витягати її було незручно. В руці Георг відчував щось товсте, що нічим не нагадувало звичайну ложку; він підніс її до вогню і побачив, що держачок кінчається тонко вирізьбленою пташечкою. Дівчинка уважно розглядала хлопця, проте Георг не відривав очей од мисочки і не звертав ніякої уваги на дівчинку, жовта кофточка якої, наче світла пляма, виднілась у півтемряві.

В коридорі пролунали кроки; увійшло кілька дітей. Собака нишпорив навколо казана, за перегородками чулася приглушена розмова, яка ставала все тихшою, тихшою…

А потім Георг впав у якесь чорне підземелля. Напруження і хвилювання, пережиті за останні дні, розтанули у свинцевому сні. Хлопець уже не чув, як хтось поклав йому під голову хутро.

Ритмічне гупання з чіткими подвійними ударами розбудило хлопця. Він прислухався до м'якого стуку, що долинав знадвору. Розмірений такт, здавалось, наче трохи віддалявся.

Георг ламав собі голову: що воно таке? Де ж це він взагалі? Перед ним миготів вогонь, дим від якого, наче голуба завіса, висів під отвором у даху. Звідти падало м'яке денне світло. З жердин під дахом звисали в'язки трав, сушене листя і вірьовки з жил. Поміж балок хлопець бачив внутрішню сторону покрівлі, бо у кімнатці було тільки півстелі. Чи, бува, не з горища вчора ввечері діставала жінка миски та ложки з пташечками?

Поступово почав пригадувати: подорож по річці на човні закінчилася… Він прислухався, але в хаті ніщо не ворухнулось. Встав, прокрався коридором до дверей і виглянув надвір.

Перед хатою побачив свою опікунку, що стояла з якоюсь жінкою біля дуплистої колоди, обидві по черзі гупали в колоду дерев'яними товкачами: так-так, так-так. Товкачі посередині були трохи тоншими, щоб зручніше тримати їх. Георгові пригадався пісковий годинник тітки Рахель: ці товкачі справді нагадували собою видовжені піскові годинники.

Хлопець повернувся до хати, сів на високому порозі кімнати і з цікавістю роздивлявся стіни. Очевидно, вся хата складається з великих волячих шкур, прив'язаних до стовпів і жердин. Ніде не видно ані щілиночки, не те що у батьківському дерев'яному будинку, який, скільки б не законопачували мохом, ніколи не був щільним. На якусь мить перенісся думками у Рейстаун. Де тепер батьки?

Гупання стихло. Незабаром у коридорі замайоріла голуба кофта та біла пов'язка на лобі у його захисниці. Прозвучали привітні слова, а під казаном затріскотіли свіжі дрова. Георг замислено дивився на пару, що, змішавшись з димом, вихором неслася в отвір у покрівлі, і подумав про маїсову кашу з м'ясом. Як же йому називати цю добру індіанку? Мабуть, найкраще «тьотя», хоч насправді вона йому не тітка.

Але замість того, щоб дістати мисочку, жінка жестами пояснила Георгові, що треба роздягнутися. Хлопець скинув штанці й куртку, а натомість вона пов'язала йому лише пов'язку на стегна. Потім із всіляких горщиків почала розмальовувати Георга різноколірними мазями. Хлопець щось запитував, але незрозумілі відповіді пролітали мимо його ушей. Нарешті індіанка закінчила свою справу, взяла хлопця за руку і попрямувала з ним до дверей.

Не помітив Георг іскристого ранку. Неспокій, що мучив у дорозі, знову оволодів ним, як тільки хлопець побачив кілька десятків індійців, що стояли на березі річки. Їхні обличчя відсвічували свіжими фарбами, а на маківках стирчало строкате пір'я. На плечах чоловіків теліпались яскраво-червоні і блакитні формені мундири.

Та небагато з того всього побачив хлопець. Троє дівчаток такого ж віку, як і він, оточили його і потягли у воду.

Ніхто не мовив ні слова. Полонений безпорадно озирався, шукаючи свою захисницю, але так і не побачив її. Він пручався з усієї сили, упиравсь ногами в пісок, падав навзнак, а дівчатка смикали й волокли його крок за кроком все ближче до річки, аж поки нарешті опинились по пояс у воді.

Вони намагалися занурити хлопця. Георг од жаху забився всім тілом. «Хочуть втопити», майнула думка, і він почав захищатися ще енергійніше. Він одбивався, дригався, а дівчатка, обхопивши його з усіх боків, тисли голову донизу. Серед метушні і криків бешкетниць хлопець не чув голосного сміху, що долинав з берега.

У відчаї він прикидав віддаль на той бік, чи зміг би переплисти, і востаннє зібрав усі свої сили. Раптом почув біля самого вуха: «Не бійся, тобі нічого не станеться!»

Вражений, він озирнувся: хто ж то говорить по-англійськи? Це була та сама дівчинка, яку вчора ввечері тітка називала «Малія».

Георг перестав одбиватися, і його занурили. Поки він хапав повітря, пирхав і бризкав, троє індійських дівчаток обмивали його. Вся фарба безслідно зникла з тіла. Після цього хлопця вивели на берег, і всі разом урочистою процесією рушили до однієї з хат.

Ця хатина теж була зроблена з шкір і жердин. Всередині, в центрі єдиної тут низенької кімнати, палало вогнище. Біля нього стояла знайома Георгові тітка. Дівчатка обтерли хлопця великими жмутами пір'я, а тітка допомогла йому вбратися в новий незвичайний одяг. Спочатку натягли пару легінгів — вузьких шкіряних панчіх, що сягали аж по самі стегна, потім вузеньку хустку, яка проходила поміж ногами, а спереду і ззаду була затягнута під пояс і кінцями вільно звисала вниз, і нарешті сорочку з червоної матерії та пару мокасинів з вилогами, вишитими різнобарвними нитками.

Як тільки нове вбрання перетворило його на індійця, хлопець повинен був одразу ж сісти навпочіпки на циновці біля вогнища. Решта чоловіків розмістилися навколо на долівці, запалили люльки і мовчки курили.

Оглядаючи серйозне і урочисте коло, хлопець втупився здивованим поглядом у чоловіка, в якого на плечах буй голубий формений мундир. Чи це бува не той, що потяг його веслом, а тут привів до тітки? Хлопець крадькома позирав на нього: вузькі очі майже сходились на переніссі, тонкий зігнутий ніс — усе це було йому знайоме. Не можуть же кіноварні плями, що тепер замість чорних поперечних смуг прикрашають його обличчя, обманути хлопця. Ні, цих гострих рис обличчя йому так скоро не забути.

Ось вождь, у якого з волосся на маківці стирчать шість великих орлиних пір'їн, передає йому хутряний мішечок з губкою, кресалом і кременем, а до всього ще й томагавк. Потім вождь почав говорити, а знайомий, з хижим носом, перекладав кожне речення чудною англійською мовою без «р».

— Сину мій, ти тепер плоть від нашої плоті, і твоя кість від нашої кості. Сьогоднішня церемонія вимила до останньої краплинки кров білих із твоїх жил. Тебе прийняли до ірокезів, як білі називають синів Довгої Хати, і від сьогодні ти наш. Ми любимо тебе, і ми зобов'язані допомагати тобі і захищати тебе, як і кожного з нас.

З цими словами Георг відчув, що його страх перед смертю на вогнищі остаточно розвіявся. На бенкеті, який відбувся на закінчення церемонії, він наївся досхочу. А коли в обідню пору поверталися з тіткою та Малією додому, хлопець сміливо і впевнено озирнувся. Хатину покривав справжній, на два скати, з фронтоном, дах, що майже плоско спускався на обидва боки. Шкіряні стіни закріплені планками і жердинами, а прямо над дверима намальована червона черепаха.

Георг не вірив своїм очам. Він ніби знову побачив сокиру, що лежала на столі у батьківській дерев'яній хаті. Швидко глянув на держак свого томагавка: і там також виблискував свіжою червоною фарбою овал з шістьма крапками навколо.

Хлопець збентежено переступив поріг Довгої Хати. Він був у роді Черепахи.

Георгові довелося вдруге вчитися ходити, тому що він спотикався на кожному кроці. Хлопець повинен був, наче маленька дитина, наново пізнавати світ, сповнений незнайомих запахів і звуків, знарядь і робіт, жестів і слів, світ, у якому він блудив, поки буденне життя села стало йому близьким і зрозумілим.

Ніколи не забуде він перших вражень нового буття: темна хата з запахом диму і дров, заколисуючий стукіт товкачів у ступі, приглушене булькання води в тикві і дзвінкий крик дітей, що вигукували його індійське ім'я: «Голубий Птах! Маленький Голубий Птах!»

У новий світ довелося вступати з труднощами і навпомацки одразу ж після прийомної церемонії.

Хлопець, наче вжалений, підхопився з порога кімнати, де він, щось обмірковуючи, нерухомо сидів після обіду, бо до вогнища підійшов індієць з хижим обличчям і сів, як свій.

Георг вибіг з дверей і надворі почав шукати Малію, але не знайшов. Хлопець поки що ніяк не міг збагнути, чого все ж таки треба його старому знайомому від роду Черепахи. Гупання маїсової ступки покликало Георга назад, до хати. Він одразу ж прошмигнув до тітки, яка дозволила йому кілька разів гупнути товкачем. Ого, який важкий! У хлопця незабаром віднялися руки. Зголоднілий, він пішов слідом за своєю захисницею в хату.

Вона вишкребла великий казан, наповнила його водою та крупою і знову повісила на поперечну жердину, що трималась у дерев'яних розвилках над вогнем. Хлопець з нетерпінням чекав приготувань до вечері, але ніхто навіть і не збирався готуватись. Індієць узяв миску з залишками каші, з'їв майже половину і ліг на лаві. Тітка нічого не їла. Вона вже збиралася лягти спати, і коли прийшла Малія, поправила хутра і, мов блискавка, і зникла під своєю матою. Уся сім'я спала на широкій лаві, що тяглася кругом попід стінами.

Георг жадібно глянув на казан і розчарований поповз на свою постіль з ведмежого хутра, скинув легінги, що муляли весь день, і сорочку. Важкий клубок підкотився йому до горла. Був би він зараз у Рейстауні!

Хлопець задрімав, але від голоду незабаром знову прокинувся. «Може, розбудити Малію?» Дівчинка лежала під стіною, навпроти нього. Зрештою бурчання в животі дойняло настільки, що Георг встав і почав тихенько пробиратися до Малії. Дощечки, які служили у комірчині підлогою, заскрипіли, він обережно опустився на коліна і беззвучно посувався далі.

В останніх відблисках вогню знайшов дівчинку. Її голова, схилена трохи набік, лежала на заячій шкурці, набитій мохом. Пасмо волосся спадало на обличчя, а з-під легкої рогозової мати виглядало кругленьке плече з вузликом од кофти.

Георг посмикав за мату. Тихеньке дихання вмить урвалося, з'явилась рука, змахнула пасмо волосся, і двоє чорних очей запитливо глянули на нього. Хлопець прошепотів:

— Малія, я дуже хочу їсти.

— Їсти? От дурненький, бери та й їж!

— А хіба можна самому брати? У мене сьогодні з обіду ще й рісочки не було в роті.

— З самого обіду?

Дівчинка підвелася.

— Ходімо, — сказала коротко і пішла до вогню. Вона вхопила чогось пальцем у казані, покуштувала і скривилась. Потім повернулась до другого, що висів на штанзі. Це була велика мідна посудина з дужкою.

Георг ще раніше звернув увагу на те, що, крім тітки, ще якась жінка варила на вогні і користувалась цим самим казаном. Малія покуштувала з нього їжу, і, здавалось, була задоволена, бо наповнила нею миску аж до країв.

— Малія, це ж не наш казан!

— Але ж ти голодний!

— Авжеж.

Георг вагався. Батьки завжди твердили, що красти — великий гріх, а чи й у цих червоношкірих розбійників так?

Це слово боляче вразило його. Хіба ж Малія розбійниця? Вона зовсім на них не схожа.

— Ну так їж, — перебила дівчинка його думки. Хлопець жадібно припав до маїсової каші. Малія присіла навпочіпки і підклала дров, щоб крупа за ніч упріла.

— А чому ти не поїв раніше?

— Я думав, що їстимемо всі разом.

— Усі разом? Хіба білі їдять усі разом?

Георг кивнув. Малія мало не розсміялася вголос, але своєчасно затулила рот рукою.

— У нас спочатку їдять чоловіки, потім жінки й діти. Але тільки в обід. А в інші години — хто коли захоче. Треба тільки підійти до казана і взяти. — Дівчинка ще більше понизила голос. — А знаєш, дядя Димний День їсть дуже часто, і тьотя потім свариться.

Незвичайне ім'я ніби застряло Георгові у вухах.

— Дядя Димний День? Хто це?

Малія показала на кімнату, біля задньої стіни якої спали дорослі.

— Ну, он той дядько!

Вона вжила індійське слово, але хлопець зрозумів, що мова йшла про шуліковидого.

— А я думав, що це твій батько.

Дівчинка знову затулила рукою рот, щоб не розсміятись.

Якби Георг уже тоді знав мову ірокезів, він зрозумів би, що це чуже слово означає «материн брат». Але Георгові треба було спочатку з'ясувати, що перед ним не сім'я з батьків і дітей, а що Димний День — дядько Малії по матері, що тітка зветься Кругла Хмара і що за перегородками в цій же хаті живуть ще дві сестри тітки Круглої Хмари з своїми сім'ями.

Малія пожвавішала, її обличчя потемніло. Вона, здається, добре все знала про всіх мешканців хати.

— Старша сестра тітки в цьому році керує доглядом за полями. А знаєш, дочка другої тітки — велике ледащо. Недавно вона замість того, щоб принести дров, порубала засувку. А коли в обід була гроза, всі марно шукали її, і дощ лив прямо в люк.

Із комірчини доносилося хропіння. Легенький вітрець гуляв по коридору. Вогняні бліки освітили дівчину, а потім, якусь хвильку потанцювавши на темному порозі, застрибали на одвірках, блискотливі й загадкові, мов ті таємниці ірокезької хати, що вперше насувалися на здивованого Георга. Мостина біля входу раптом заскрипіли.

— Душі мертвих зачиняють двері, — промимрила Малія, встала і потяглася до клуночка, що звисав із стелі, наче невиразна світла плямка на фоні темного даху. — Надто високо, допоможи мені!

Як тільки Георг підняв легеньку постать, меткі руки Малії підв'язали клуночок.

У її смуглих пальцях хлопець побачив пучок маленьких світлозелених рослин. Малія встромила носа глибоко в жовтенькі зірочки суцвіття, потім кілька разів провела букетиком по обличчю Георга і поклала квіти на порозі комірчини.

— Цього не люблять привиди і залишаться надворі, — прошепотіла вона і пірнула під мату.

Хлопцеві не йшли з думки її слова. З своєї постель він бачив жовті квіточки, що то з'являлися, то зникали у вогняних бліках. Георг відчував терпкий запах стебел і листя. «Від яких же привидів рятують ці квітки? Може, Малія має на увазі відьом? Чи є тут відьми? Та й шуліковидий майже схожий на чародія. Отже, це дядько Димний День. А що має означати догляд за полями?»

Отак ламаючи собі голову, він навіть не догадувався, що доля занесла його до роду ірокезів, який серед інших індійців — ленапів і вейєндотів — уперто дотримувався старих звичаїв: він був форпостом Довгої Хати в далекій рівнині Огайо.

Двері в нове життя відчинялися хлопцеві повільно і майже неохоче. Ледве зникав вир нових вражень, як туга за батьківщиною та гнітючий сум за рідними охоплювали його. Маленька кімнатка разом з її коричньовим порогом була для Георга останнім надійним притулком. Тут йому все знайоме: стіни з шкур, низенька лава з матами, скрип мостин і пучечки трав попід даховими балками. Але по той бік порога починалося вже невідоме, бо темна хата була сповнена загадковостей. В другому кінці коридора, мов чорна мертва печера, зяяла ще одна кімната. Там ніхто не жив, тітка використовувала її як комору. Звідти доносився гострий запах сухих дров, сушених фруктів і шкур.

Одного разу опівдні Георг ішов з оберемком дров по коридору і хотів скласти їх у коморі. Та йому здалося, що там у передвечірніх сутінках хтось заворушився. Він придививсь і побачив сусідку, що якраз наповнювала торбинку маїсовим зерном. Хлопець стрімголов кинувся надвір і атакував Малію своєю новиною:

— Маліє, Рожевий Ранок краде маїс із великого кошика в коморі навпроти нас.

— От дурень, та то ж її маїс.

— І тітка бере з того ж кошика?..

— Звичайно, він належить так само і тітці!

Нічого не розуміючи, Георг витріщився на дівчину, аж поки Малія йому пояснила:

— Ну, зрозумій же: у коморі лежать запаси, які належать усім, хто живе в цій хаті. Кожен має право брати звідти залежно від потреби.

— Що, кожен може брати? А коли хто-небудь усе забере?

— Дурниці, нащо йому все? Кожен бере стільки, скільки йому потрібно.

Поступово до Георга дійшло, що тут немає крадіжок і що він образив тітчину сестру — Рожевий Ранок. Малія, певне, дещо розповіла домашнім, бо ввечері перед сном тітка так сміялася, що аж живіт у неї трясся; навіть у сухорлявого Димного Дня вузький рот розтягнувся в посмішці.

Але цей сміх не образив хлопця, бо в ньому відчувалася щиросерда поблажливість. Набагато гірше звучав сміх, яким при першій-ліпшій нагоді обдаровували новачка ровесники.

Хлопці сходилися щоранку стріляти з лука. Димний День малював червоною фарбою кружечок на стіні хати, і кожен стрілець перед сніданком повинен був тричі влучити в цю мішень.

Першого тижня Георг стріляв здебільшого мимо, тупі стріли для вправ або не долітали, або влучали вище, і тоді всі сміялися досхочу. На щастя, він не розумів слів, якими дядько супроводжував кожен промах.

— Олені дуже зраділи б зустрічі з таким мисливцем, — мав звичку говорити Димний День, і Георг догадувався, що незрозумілі дядькові слова аж ніяк не були лестощами, йому дуже хотілося затулити вуха, щоб не чути цих незрозумілих співучих речень. Незнайома мова робила оточення ще більш чужим. Очевидно, його домочадцям теж не подобалося, коли він вживав англійські слова.

Отож Георг причепився до Малії, щоб вона навчила його найуживаніших ірокезьких виразів. Дівчина погодилась і часто примушувала його повторювати окремі фрази, а сама при цьому з нетерпінням вигукувала:

— От дурень!

І скільки разів доводилось йому чути це кепкування!

Після сніданку діти бавились у воді. Георг з великим захопленням залишився б дома, але тітка щоразу відсилала його до річки, наче не знала, що купання отруює Георгу життя. Хоч Георг плавав, як качка, проте інші таке витівали у воді, чого він раніше ніколи не бачив.

Найнеприємнішим був так званий «внук». Треба було з кулькою глини на великому пальці правої ноги переплисти на спині річку. Суть витівки полягала в тому, щоб весь час тримати ногу над водою і щоб «внука», як називали глиняну грудку, не змило водою. Це ніколи не вдавалося Георгові; йому ставало моторошно щоразу, як тільки хто-небудь пропонував плавання з «внуком». Або ж хвилі змивали глину з пальця, або вона сама по собі зсувалась, або якийсь шибеник занурював його ногу у воду.

В таких злорадних пустощах особливо виділявся Косоокий Лис, хлопець із сусідньої хати, його ім'я дісталось йому по заслузі; навіть Георг розсміявся, коли вперше побачив присадкуватого товстуна. Чорні пасма волосся низько спадали йому на обличчя, а очі світилися справа і зліва, ніби намагалися уникнути цієї завіси. Крім того, ноги у Косоокого Лиса були так зігнуті, як шпангоути у каное.

Лис, напевне, помітив сміх нового хлопця із роду Черепахи і з того часу переслідував його своєю антипатією. Майже щодня вони сварилися, то він занурював Георгового «внука» у воду, то підштовхував хлопця під час стрільби з лука, то вигукував звичне «дурень». Георг по можливості уникав зустрічі з цим шибеником, але це мало допомагало, бо Косоокий Лис жив поруч з тітчиним сливовим садом.

Село, завдовжки з півгодини ходу, витяглося в один ряд на нижній терасі понад річкою. На відстані 100–150 кроків одна від одної стояли хати, розділені полями й садками, просто деревами або смужками землі, зарослої травою. Рід Черепахи жив приблизно посередині села, рядом з будинком сходок. З того боку, що від річки, був сливовий садок, а за ним вігвам — маленька, схожа на вулик, куполовидна, з буйволячих шкір, хатина роду ленапів. До цих людей і належав Косоокий Лис.

Георг відчував упевненість в собі лише тоді, коли лежав на ослоні; тут, у комірчині, не було ніяких промахів, ніяких «внуків» і, зрештою, ніяких злостивих сусідських хлопців. Тут він міг спокійно обмірковувати плани втечі. Треба ж якось йому повернутися додому… Каное перед тим, як з Огайо завернули в маленьку річку, пливли на захід, отже, він повинен іти на схід, назустріч сонцю. Та коли хлопець прокидався вночі і чув то затихаюче, то безугавне валування собак і далеке сумне завивання вовків, він занепадав духом. Ще з батьківського дому добре знав оте жахливе, затяжне «гуа-а-а-а».

Але одного ранку всі надії Георга загинули. Кривавий кінець їх був зв'язаний з собаками. Ніхто не дбав про цих бідних тварин, вони блукали всюди, пробиралися цілою тічкою в хату і, крадучись, шукали біля вогню чого-небудь їстівного, поки хтось нетерплячий не гнав їх палицею геть. Минало небагато часу, і собаки знову з'являлись, обнюхували все навколо, і знову їх проганяли.

Одна тільки добродушна тітка була терпеливішою. Вона використовувала собак, як помітив Георг на своє велике здивування, замість рушника. Час від часу тітка запускала свої коротенькі товсті пальці у шерсть першого-ліпшого собаки, щоб витерти об його спину жир та сажу. Але поїсти цим домочадцям навіть вона майже нічого не давала.

Одного з собак-вівчарок Георг назвав Шнап; у нього на лобі було дві плями, точнісінько такі, як у шпіца в Рейстауні. І коли хлопець почав виносити своєму Шнапові шматочки хліба та кістки, собака став його справжнім другом. Уночі цей чотириногий друг повинен був залишатися надворі, зате вдень він не відходив ні на крок од свого нового господаря. Починаючи від стрільби з лука вранці, коли над річкою і лугом розсівалися смуги туману, і кінчаючи останнім походом по воду ввечері, вони були завжди разом.

Георг міг годинами сидіти з Шнапом під сливами у садку, і обмірковувати, як вони разом тікатимуть.

— Злиденне життя у тебе, мій Шнап! В Рейстауні буде значно краще, там тобі дозволять спати у мене під ліжком.

Вірна тварина нашорошувала вуха і радісно махала хвостом.

Навіть Косоокому Лисові довелося відчути, що у його противника є помічник. Бо коли він одного разу знову потай підкрадався, щоб підштовхнути Георга, як той саме цілився, Шнап помітив цей намір, гавкаючи, кинувся на підступного і вкусив за ногу. Міряючи собаку злим поглядом, Лис з закривавленою ногою покульгав геть.

Димний День дав Шнапові доброї прочуханки і тим самим ще більше загострив становище, тому що Косоокий Лис удавав із себе невинноображеного і поводився ще нахабніше. Зате Георг у думках лаяв дядька всілякими словами. Порівняно з своїм мучителем, він став ще невпевненішим: може, і йому загрожують побої, якщо він коли-небудь зведе рахунки з Косооким Лисом.

Одного разу під час стрільби з лука горе, яке Георг зносив з такими труднощами, вилилося назовні палаючим вогнем, пекучим і нищівним. Може, роздратувало Косоокого Лиса те, що Георг тричі підряд влучив у ціль, а може, його погані наміри давно стали ще гіршими — коротко кажучи, він раптом заправив гостру стрілу і, перш ніж хто-небудь встиг ворухнути пальцем, всадив її Шнапові в живіт. Собака впав. Потім підвівся, намагаючись доповзти до свого хазяїна. Проте, зробивши кілька непевних кроків, повалився набік. Раз, другий здригнувся і здох.

На якусь мить Георг остовпів. Раптом у нього з горла вирвався здавлений крик. Хлопець шпурнув лука і, немов пантера, кинувся на злорадного стрільця. Накипіла лють вибухла звірячим ревом.

Косоокий Лис упав на спину, наче в нього влучили брилою. Георг сів на нього і гатив кулаками в скривлене від жаху обличчя, впивався нігтями в шию, налягав коліньми на важко дихаючі груди.

Один із старших хлопців втрутився між них, але шалений стусан кулаком відкинув його. Руки Георга працювали, наче крила вітряка, густим градом сипались удари. У Косоокого Лиса ротом і носом хлинула кров, а з горла вирвалось придушене хрипіння. Діти розбіглися хто куди, гукаючи дорослих.

Чоловікам, які незабаром підбігли, ледве вдалося звільнити потерпілого із рук оскаженілого хлопця. Поступово опам'ятавшись, Георг на руках поніс Шнапа додому. Малія допомогла йому поховати друга.

За весь день хлопець навіть не доторкнувся до їжі, не помічав, що в його мисці лежить найбільший шматок м'яса, не чув співчутливо приглушених голосів, не відчував подвоєного хутра у своїй постелі. Він бачив тільки конаючого собаку і спотворене червоне обличчя вбивці. О, ця кривава наволоч! Попався б він йому в Рейстауні!

Наступного ранку тітка послала Георга разом з Малією по дрова. Роботою вона хотіла розважити хлопця. Але саме це було йому не під силу. «Позавчора Шнап біг поруч, там стояло кореневище, на яке він гарчав». Хлопець кинувся на землю. Судорожне ридання вирвалося з його грудей.

Ніжний дотик руки і міцний пряний запах першими проникли у його свідомість, коли порив горя трохи вгамувався. Георг підняв голову і побачив Малію. Вона сиділа на землі, а в руці тримала кілька стеблинок трави арніки. Стрункі стебла виблискували, наче сині вістря списів. Супутниця мовчала, але в її очах було повно сліз. На Георга війнуло теплом: значить, він не самотній серед цих людей.

Малія взяла оберемок дров.

— Побудь ще трохи тут, не треба, щоб тебе бачили, — з цими словами вона пішла.

Георг роздумував. Малія мала рацію: чого доброго ще глузуватимуть хлопці, що у нього заплакане обличчя; тут вважалось малодушністю, коли не вмієш приховати біль і горе. Клубок знову підкотився до горла. Раптом, наче блискавка, його пройняла думка про втечу. Зараз же треба тікати звідси і вирушати в дорогу додому. Не довго думаючи, хлопець помчав у зелені нетрі.

Ніби тягар упав з плечей, коли він ступив у ліс. Краще нехай вовки розірвуть, ніж знову бачити Косоокого Лиса, цього вічного мучителя, це страхіття кожного нового дня! Але все вже позаду.

Хвиля туги й жалю за батьківщиною знову огорнула його, і хлопець трохи не знепритомнів. За скільки днів добереться він до Рейстауна? А може, батьки ще у тітки Рахель?

Майже безтямний, Георг пробирався крізь високу папороть, падав, чіпляючись за коріння, що, мов змії, сплелося на землі, потім схоплювався і прямував усе далі у потворне склепіння дерев. Величезний стовбур, порослий мохом і напівзотлілий, заступив шлях. Та й який тут може бути шлях?

Георг зупинився і глянув угору. Звідти просочувалось зеленкувате світло. Дикий виноград обвив усі гілки, а товстий шар листя не пропускав сонячного проміння. Наче темно-зелена вода між могутніми стовбурами дубів і каштанів, пливло вологе, чадне й задушливе повітря. Де тепер сонце?

Спотикаючись, хлопець обігнув повалене дерево і помандрував далі. Власне, йому треба б зараз хоч трохи пройтися струмком, щоб загубити сліди, — спало на думку, — але внизу в улоговині чагарник сплівся в непроникні хащі.

Георг пішов знову на пагорб, протягом дня він ще встигне перебрести який-небудь струмок… До вечора індійці не помітять, що він зник, а потім — шукай вітра в полі.

Піднявшись до половини пагорба, Георг натрапив на вузеньку стежку, яку протоптали лосі й олені. Хлопець оглянув мох на стовбурах і вирішив, що ця стежка веде на схід. Квапливо пішов вузенькою вимитою канавкою, яка простяглася, то піднімаючись, то опускаючись, крізь густе сплетіння папороті, вусиків, стовбурів і листя.

У вологій духоті не чутно ні звуку. Легенький шурхіт білочок не порушував загальної тиші. Хлопець не звертав уваги на тварин, що, наче сірі, світло-коричньові і чорні плями, з'являлися і зникали в гіллі. Як у напівсні, просувався він далі. Лише один раз гучний лускіт і тріск хмизу погнали його вперед; у нестямному жаху він летів стрімголов доти, аж поки не закололо в грудях. Тоді пішов повільніше. Боязко озирнувся, проте нічого, крім звичайного лісу, не побачив. Що ж то могло бути?

Сонце звернуло з полудня, коли стежка вивела на лужок. Від нестерпної спеки поникла молінія — трава з голубуватими стеблами. Порівняно з вологою задухою лісу, суха спека галявини дихнула, немов щойно відчинена піч. Втомлений хлопець сів у тіні дерев і якийсь час заціпеніло дивився на клуби розжареного повітря, що вирували над травою.

У повітрі дрижав глухий гуркіт, який то дужчав, то затихав. Георг насторожився, прислухавсь. Гуркіт повторювався, ставав дедалі гучнішим і — знову завмирав. Це не гроза, бо грім гримить нерівномірно. А в цьому гримотінні чітко виділявся частий дроб, ніби десь на горизонті били у величезний барабан. Звучало так, як водяні літаври у селі, але ж ніхто не понесе їх так далеко.

Невидимий барабанщик знову загримів колотушками, і знову завмер його дроб, ніби він спускався по той бік гори. Навіть випари молінії нерухомо повисли і, здавалось, прислухалися до завмираючого гуркоту. Тиша гнітила хлопця. Може, в селі індійці помітили його втечу і підняли тривогу?

Раптом він весь похолов од жаху. Димний День уб'є його! Тиша і спека на лузі паралізували хлопця. Він полегшено зітхнув, коли розмірений гуркіт знову прокотився по верхів'ях дерев.

Георг швидко перебіг галявину. Але за кілька кроків до узлісся відсахнувся — мало не наступив на клубок строкатих гадюк, що вигрівались на пекучому сонці. Тихо зойкнувши, він обігнув їх і перед тим, як ступити в ліс, старанно оглянув стежку.

Зелені сутінки, здавалось, прогнали всі страхіття галявини, а разом з ними і моторошний гуркіт барабана. Не раз Георг зупинявся, прислухався, але, крім тихих голосів поодиноких пташок та шарудіння білочки, не чув нічого.

Хлопець біг доти, поки ще міг розглядіти стежку. Під густим листяним шатром рано стемніло, проте до настання повної темряви він встиг набачити стрункий каштан, на який легко можна було видертись.

Дошкуляв нестерпний голод, бо з самого ранку, крім кількох ягід, зірваних по дорозі, він ще нічого не їв.

Георг дорікав собі за легковажну втечу. «Було б хоч торбинку маїсу взяти з дому Черепахи! Ні лука, ні стріли, тільки томагавк. Кресало і кремінь теж лишилися там — я не можу навіть запалити вогню»…

Стомлений і голодний хлопець видерся на дерево, вибрав товсту гілку, на якій можна сидіти, і, щоб не впасти, прив'язався до неї паском. Але спати було дуже незручно, ноги й руки терпли, і йому доводилось, незважаючи на втому, весь час ворушитись, щоб не застоювалася кров. Нарешті біль став нестерпним. Георг обережно зліз і сів під деревом, обіпершись спиною об стовбур.

Ліс жив якимось моторошним життям. Вітер, наче на органі, вигравав у кронах дерев, заглушаючи тріскотняву коників. Листя шуміло так, ніби на нього лив густий дощ. Самотній, судорожно ухопившись за свій томагавк, хлопець вдивлявся в темряву, що ховала його, мов печера.

У гіллі над ним пролунав несамовитий вереск. Георг зацокотів зубами. «Це сова, — заспокоював сам себе, — вечорами у саду біля батькової хати цей скрегіт лунав навіть привітно. А це глухо сичить, мабуть, пугач, що примарою снує між деревами». Проте, як не намагався хлопець пояснити собі звуки, що долинали з темряви, страх підкрадався до нього з усіх боків.

Коли б хоч ноги не так боліли; він не міг навіть поворухнутись. Однак, як тільки серед нічних голосів чітко залунало протяжне хрипке завивання вовків, хлопець блискавично схопився на ноги і вмить опинився на нижніх гілках. Сірі розбійники вийшли на полювання.

Хлопець просидів на дереві, аж поки почало світати і навколо запанувала ранкова тиша. Ледве живий спустився втікач із своєї схованки і довго ще не міг ворухнути занімілими ногами. В ногах перестало сіпати і колоти, але сьогодні він уже не йшов, а ніби повз, продираючись крізь хащі.

Мабуть, сонце нестерпно розпікало верховіття дерев, бо тут, внизу, осідала духота, яка тягарем придавлювала все тіло. Георгові здавалося, ніби він бреде темно-зеленою киплячою водою. Так він, хоч і з величезними труднощами, аж до обіду просувався вперед. Стежка бігла з пагорка вниз зо струмочка. Хлопець доплентався до самого берега, а потім знесилений упав на пісок. Напівсвідомо стягнув-з ніг мокасини і спустив ноги у воду. Чого ж йому треба біля струмка? Щось таке пов'язане з струмком… Учора він ще знав. Намагався пригадати, але пам'ять зрадила його.

Ледве доліз у тінь чагарників і, мов неживий, простягся під розкішним кущем. Звалені бурею дерева тут, біля струмка, прорвали зелену запону, широкий потік світла виблискував на зибучій поверхні води і золотими списами пронизував листяні стіни. У напівзабутті хлопець лежав весь час, поки стояла спека.

Та ось знову долинає гуркіт далеких літавр. Дедалі настирливіше вдирається у маленький просвіт біля струмка, повільно розкочується, а потім з новою силою повертається назад. Спека, напевне, не заважала невидимому барабанщикові, глухий стукіт безупинно вторгався у вуха знесиленого хлопця.

Георг був надто виснажений, щоб звертати на нього увагу. Хлопець марив. Здавалося, що це починається день в Рейстауні, що ось-ось засурмлять ріжки, покличуть шикуватися. Скільки разів чув він цей сигнал, гостюючи у Рейстауні. Тітка Рахель бувало вже стукала на кухні, запах смаженого сала доносився аж до нього в ліжко, а потім гриміли барабани точнісінько так, як зараз. І там був Шнап…

Щасливий хлопець підставив собачій морді, вологій і холодній, своє обличчя. Він остаточно отямився, коли тварина протяжно завила. Хлопець злякано підвівся: у Шнапа ж були білі плями над очима! Та це не Шнап! Цього собаку вій взагалі не знає! Це, мабуть, індійська вівчарка. Сон про Рейстаун розвіявся.

Безшумно наблизилася якась тінь. Серце Георга похололо, він наче прикипів до місця. Потім підвів очі і побачив зовсім незнайоме обличчя. Ні, той, що сидить перед ним навпочіпки, це не Димний День, хоч і в нього темно-червона індійська шкіра і пера колишуться на голові. Обличчя з міцним підборіддям було майже чотирикутним. Двоє маленьких чорних очей допитливо розглядали хлопця, потім простяглася темна рука, повільно і ніжно погладила Георгові щоки. З'явився окраєць хліба з холодним м'ясом. Маленькими шматочками невідомий засовував їжу Георгові в рот, а той механічно жував.

Хлопець обмірковував. Звідки цей індієць, що сидить тут і годує його? Він перебрав у пам'яті всіх мешканців із хати Черепахи, але на жодному з них не затримався: навіть у селі він ніколи не зустрічав цього чоловіка. Може, він зовсім з іншого селища?

Георг з'їв хліб, підвівся, зробив кілька непевних кроків і похитнувся. Індієць, не довго думаючи, взяв його на плечі. Георг обхопив чужинця за шию руками і відчув дотик холодного металу: на коричньовій шиї висів ланцюжок з великими срібними брязкальцями, які охоче носять ірокези. З шкіряної шапочки схилялися білі і коричньові пера; одна пір'їна стирчала і, ніби дражнячись, лоскотала Георгові носа.

Приємна дрімота огорнула хлопця; йому було так добре на кремезній спині, що тихо колихалась від широких кроків. Уже майже засинаючи, хлопець помітив, що вони повертаються тією самою стежкою, якою він ішов сюди, назад на Прибережні Луки.

Георг остаточно опам'ятався тільки тоді, коли зісковзнув на землю перед дверима хати Черепахи. Малія закричала від радості, тітка мало не роздавила його у своїх обіймах, ну, а Димний День?

Хлопець боязко зиркнув на дядька, який нерухомо стояв на порозі, і на собаку поруч нього з двома білими плямами на лобі.

Коли втікач підійшов ближче, Димний День підняв тварину і поклав Георгові на руки: «Це твій новий собака. Він належить тобі».

Хлопець стояв вражений, а потім наче прозрів. Обвів поглядом присутніх, і йому стало соромно. Скільки разів він у думці проклинав дядька, а той зогріває його потоком теплих слів, які течуть із його тонких вуст. Аж на край села ходив Димний День, щоб дістати собаку, схожого на Шнапа. Нарешті в останній хатині він знайшов і виміняв його на боброву шкурку.

— Ми бачили, як ти страждав. Нам хотілось полегшити твоє горе. Ми зробили Шнапові могилку із свіжої землі, потрусили листям, посадили деревця, — говорив дядько, мов вождь на зборах ради. А в нього на маківці, ніби стверджуючи його слова, кивало розкуйовджене вороняче пір'я. Хто б міг подумати, що це Димний День?

Про втечу ніхто навіть не згадав. Індійця, що приніс його сюди, Георг зовсім забув. Сон витіснив усе: невидимий барабан, чужинця і навіть нового Шнапа.

Наступного ранку сонце осявало перед ним зовсім новий світ. Але що саме і наскільки змінилося, хлопець відразу не міг збагнути. Тітка дала йому добре виспатись, а після сніданку послала разом з Малією до куреня в поле.

— Шпаки і ворони пожеруть увесь маїс — поганяйте їх там гарненько, а то нам нічого не зостанеться!

Перед дверима Георг збентежився: серед чоловіків, що курили на причілку, сидів учорашній індієць. Хлопець поглянув ще раз, але у кремезній широкій постаті і відважному обличчі з сильним підборіддям не можна було помилитись: це він приніс його сюди на своїй спині.

Замислений і мовчазний хлопець ішов поруч супутниці на поле. Незабаром вони вже стрибали на підстилці із свіжих гілок і, якщо зграя шпаків з'являлася над маїсом, тарабанили палицями по дошках. Далі чулося те саме; цілий день без угаву лунав стукіт у тиші літньої спеки, полохаючи пернатих злодіїв.

Легесенький подих вітру захвилював маїсове море, під берега якого саме відчалювали у небесну блакить осяяні сонцем хмаринки.

Рій комарів знявся над тихою річкою, і хлопець був вдячний тітці Хмарі за її різноколірні мазі, бо ніщо, крім фарб, не рятувало від жалючого лиха.

Думками Георг полинув у хату Черепахи.

— Маліє, ти знаєш, хто той чоловік, що приніс мене вчора?

— То мій батько.

— Що ти сказала? Твій батько?

— Авжеж. Коли я прийшла з дровами додому, двоє коней паслися в садку. То я вже знала, що це він повернувся з поїздки на південь і заїхав по мене. А як ти не прийшов, він рано-вранці вирушив тебе шукати.

Георг забув і про поле, і про злодійкуватих шпаків; тріскачка випала у нього з рук. Перед ним постали люди, про існування яких він навіть не підозрівав, але про яких і на день не забувала сім'я, де він жив як рівний. Йому раніше здавалося, що хата Черепахи — це одна окрема родина.

— Ти ж мені казала, що Димний День і Кругла Хмара — твої дядько і тітка. Тому я думав, що твої батьки померли.

— Ні, мої батько й мати живуть біля Бобрової Річки.

— А чому ж ти тут?

— Я приїхала тільки погостювати. Дядько — брат моєї матері — запросив мене на той час, поки мій батько з товаром Довгої Хати з'їздить на південь.

— Скажи, будь ласка, тепер ти поїдеш з Прибережних Луків?

— Поїду, мама жде мене. А знаєш, моя мама теж із роду Черепахи; її звуть Сяюче Полуденне Сонце…

Нічого з того, що розповідала дівчинка, Георг уже не чув. Розжарене блакитне небо одразу ніби вкрилося хмарами. Хлопець не міг собі уявити життя без Малії. Темна хата стане ще темнішою без її швидких кроків і дзвінкого голосу, йому пригадалось, як вона в першу ніч насипала йому їсти, як вони разом носили дрова, сторожували в полі і збирали ягоди. Невже йому доведеться тепер гратися з Косооким Лисом або іншими хлопцями, що завжди навздогінці «дурнем» дражнять?

Пригнічений і похмурий він побрів додому, залишивши Малію саму сторожувати. У сливовому садку зустрів тітку Хмару і виклав їй усе, що було на душі. Кругла Хмара добре зрозуміла його і, здавалося, так само, як і він, не раділа майбутній зміні. Але вона, чудно змішуючи англійську мову з ірокезькою, лагідно заговорила до хлопця.

З усього сказаного хлопець зрозумів лише окремі слова. Він довідався, що батько Малії вождь і що його звуть Малий Ведмідь, але основної суті не збагнув. Правда, тітка висловлювалася дуже обережно, бо вона боялася глузувань свого зятя. Малий Ведмідь міг бути надто кусливим. Димного Дня з його «убогим воронячим пір'ям» він ніколи не називав інакше, як «носій пишних прикрас із пір'я», однак хлопцеві не слід про це знати.

За обідом Георг побачив, якою повагою користувався гість у роді Черепахи. Кімнату вистелили дубленими шкірами, сім'я мовчки розсілася навколо вогню на циновках, навіть Малія принишкла. Серед них, наче масивна колода, височіла фігура гостя. Він зняв шкіряну шапочку з орлиними перами. Димний День ретельно набив трубку, випустив кілька хмарин перед собою і прислужливо подав її вождеві.

Коли увійшов Георг, тітка порушила мовчання тихим, майже смиренним зауваженням: «Це наш новий син». Гість пробурчав кілька слів, і Кругла Хмара зніяковіла.

— Про це я знаю з учорашнього дня. Пора б моїй зовиці вже переконатись у стійкості моєї пам'яті, — сказав вождь. Тітка сподівалася, що хлопець, може, не зрозуміє цієї ущипливої люб'язності.

Пообідавши, чоловіки пішли до південних дверей покурити. Коли Георг зібрався йти в поле, вождь знаком підкликав його.

— Сину мій, ти повинен знати свою долю. Тобі відомо, що більшість ірокезів — вороги французів, тому вони залишилися вдома, коли почалася війна. Але я зобов'язав свого зятя, — при цьому він указав на Димного Дня, — прийняти одного з полонених на місце мого сина, що відійшов у далеку дорогу. Мій наказ виконано. Не заросте поріг мій травою, і буде мені опора на старість. Ось те, що я хотів тобі сказати.

Димний День пояснив сказане, і хлопець зрозумів усе. В його пам'яті виринув той день у госпіталі форту Дю Кесн, коли Димний День удруге відвідав його: «З індійцями підеш і сам червоношкірим станеш, тебе приймуть на місце померлого сина», говорив він тоді. Отже, і самого початку його було вже призначено для сім'ї вождя, Малого Ведмедя, і новий батько забере не тільки Малію, а й його. Тому-то вождь поспішив розшукати втікача, адже це було в його інтересах.

Побіжно в Георга промайнула думка, що з нового місця можна буде знайти кращу нагоду для втечі, ніж тут, на річці Оленяче Око. Проте він схаменувся, — адже з ним Малія, ніхто не гукатиме йому вслід «дурень», і пика Косоокого Лиса зникне назавжди.

Прощатися все-таки важко. Яким далеким став для хлопця батьківський дім разом з його страхами перед кривавими поганськими собаками»! У тітчиних обіймах Георг ледве стримував сльози. Кругла Хмара, здається, перестала боятися насмішкуватих зауважень зятя. Димний День не моргнув навіть оком, але його вороняче перо тремтіло. Від'їжджаючі ще довго чули вигуки домочадців. Сільські діти, що проводжали їх, зупинилися аж на узліссі. Малий Ведмідь взяв курс на північ.

Це літо, сповнене пригод, з такою силою обрушувало на хлопця картини вражень від мандрівки, що, здавалося, само трісне від них. Пізніше, правда, вони збліднуть, бо поява Полуденного Сонця, названої матері Георга, перевершить усі враження від перших зустрічей з індійцями, але поки що ці враження були свіжі й глибокі.

За полями і терасами Прибережних Луків Георгові видно було самі лише дерева. Ще з Джуніати він не знав нічого іншого, крім безкрайого покриву лісу, під яким майже задихались малесенькі селища. Тепер уперше в житті він побачив широкі, великі, покриті травою рівнини, які, наче острови, розкинулись у безмежному лісі.

Це були останні захирілі відгалуження велетенської рівнини Заходу, що сягали аж до земель північніше Огайо, крихітні цяточки порівняно з преріями, але хлопець був у захопленні від них.

Він стояв, наче приголомшений, коли в обідню пору другого дня ліс зник і раптом відкрилась поросла високою, травою величезна галявина, що десь ген-ген у далечині облямовувалась темною стрічкою дерев. Над верхівками стебел тремтіло розпечене повітря, стираючи межі трав'яного моря, і тому здавалося, що безлісній гладіні немає кінця.

Георг зривав стеблинки, жовтуватий колір яких свідчим про час жнив; хлопець вибрикував, наче дике лоша, ганявся за табунами оленів, йому хотілося кричати під небесним куполом, на якому палало могутнє сонце.

Потім весь світ знову пірнав у зелені сутінки; просторі шатра білих дубів, каштанів, ясенів, сикомор та буків змінювались непрохідними болотами, зеленими тунелями з повільними струмками і мілкими озерами, на берегах яких гніздилися бобри. На схилах дозрівав терен, повсюди у сплетінні чагарника майоріли темно-червоні цяточки його плодів.

Малий Ведмідь пішов з рушницею вперед на полювання. Серед сполоханої дичини він вибирав найкращу.

Весь час доводилося шкребти і сушити шкури; двоє коней ледве несли весь вантаж.

Щоб порозумітися, Георг мобілізував усі свої знання ірокезької мови, бо вождь не розумів ані слова по-англійськи, зате в такий спосіб хлопець учив мову швидше, ніж з Димним Днем. Малий Ведмідь мав чудову рису характеру, якої так бракувало Малії: терпіння. Йому ніколи не набридало поправляти Георгову вимову, а деякі слова він примушував хлопця повторювати по кілька разів. Кінець кінцем індієць зовсім заборонив дочці говорити по-англійськи, щоб новий син швидше призвичаївся до їхньої мови.

Під час подорожі вождь звертав увагу хлопця на всілякі корисні речі:

— Верхівки смерек, що стоять поодиноко, завжди похилені на схід, найтовщі гілки ростуть на південному боці дерева, а мохові подушечки ти найчастіше знайдеш з північного боку стовбура.

Якось довелося всім чистити величезну червонувату шкуру, яку батько приніс увечері до табору. Георг допитливо оглянув її.

— Що воно за шкура? — почув він раптом голос Малого Ведмедя.

Хлопець подумав: шерстю вона схожа на коров'ячу. Може, це шкура буйвола? У Рейстауні вже не водилися буйволи, але дорослі часто розповідали про диких биків.

— Це, напевне, буйвол.

— У буйвола шкура зовсім іншого кольору.

— Я ще ніколи не бачив буйвола.

— Ну, згодом ти ще надивишся на них, коли полюватимемо на великому водопої. А це шкура вапіті [3] .

Вапіті! Цей олень-велетень зберігся ще й на Джуніаті, хоч, правда, він став дуже полохливий і обережний. Іноді восени в лісі можна було почути незвичайний крик, схожий на високий тужливий спів рожка. «Це вапіті», говорив тоді Андрес. Так ось який він, цей олень! Трохи присоромлений своїм незнанням, Георг глянув на вождя; він завжди чомусь почував себе ніяково в присутності названого батька. Сюди приєднувався ще й деякий страх перед насмішками Малого Ведмедя, особливо після того, як вождь на початку подорожі нагородив його болючим повчанням.

Було це так. Одного разу на привалі вони зібрались іти по лося, якого надвечір застрелив батько. Коням треба було відпочити, тому кращі шматки м'яса до привалу несли на плечах. Георгові здавалося, що його ноша нестерпно важка. Він скаржився:

— Це дуже важке, і в мене болять ноги.

Не сказавши ні слова, Малий Ведмідь взяв у нього частину ноші і поклав Малії, яка несла вже й без того великий клунок. Георгові від сорому хотілось провалитися крізь землю. Ніжна, тендітна постать сестри повинна була б зламатись під подвійним тягарем! Але Малія прийшла в табір, ні разу навіть не зупинившись на перепочинок. Жодним словом ніхто не обмовився про цей випадок, проте Георг ніколи більше не скаржився…

Частенько йому доводилось помічати свої недоліки. Якось, уже опівдні, вони спочивали. Георг сидів сам біля вогню, перевертав нанизані шматочки м'яса і підкладав сухий хмиз, щоб полум'я піднімалося вище. Малий Ведмідь бродив по лісу, а Малія збирала голки дикобраза для вишивання.

Раптом загарчав Шнап — наступник незабутнього друга, — хлопець підвів очі і побачив, що підходить якийсь чужинець. Його шкіряні штани, обвішані дзвіночками по швах, видавали в ньому вейєндота. Прибулий зняв ношу й мовчки підступив до вогню.

Георг уже знав, як треба в такому разі поводитись.

— Будь гостем, сідай.

З коротким «хау» чоловік сів. Хлопець вибрав великий, добре пропечений шматок м'яса і на дерев'яному шпичці подав його гостеві. У чужинця, видно, аж слина покотилася.

— Дякую тобі, сину мій, — повторив він кілька разів, коли з'їв м'ясо, і запалив люльку. Він ще додав, що зібрався в Бухту Диких Птахів на північний захід, і пішов.

Після обіду Георг розказав про цю зустріч, і Малий Ведмідь похвалив його:

— Це ти добре зробив. Звичайно, ти дав йому кленового цукру і ведмежого жиру на дорогу?

— Ні, бо цукру залишилась однісінька торбинка і смалець теж треба берегти.

— Ти поводишся як білий! Хіба ти не помітив, що, коли мандрівники переступають наш поріг, ми віддаємо їм усе найкраще?

Звичайно, хлопець не раз бачив, з якою щедрістю Кругла Хмара приймала відвідувачів, але тільки тепер він збагнув, що за тітчиною добродушністю стояв ще й закон. Він похнюпився,

— Так, я це помітив.

— Отже вчись поводитись як людина, а не як блідолиций.

Приємні години дарувало вечірнє вогнище під час привалу між лугом і лісом. На косо ввіткнутих у землю жердинах сичала і потріскувала смаженина, над полум'ям витанцьовували всілякі комахи, а з чорнильної темряви по той бік вогнища було чутно, як щипають траву і форкають коні на лузі.

Вже згасали останні жарини, а Георг іще не спав. Незвична широчінь мерехтливих зірок ніби насувалася на мандрівників. Рукою він шукав сплячого Шнапа. Земля, здавалося, присіла під велетенським небозводом, ніби збиралась утікати. Але потім опам'яталась і подала свій голос: спочатку зашумів нічний вітер, потім затрубив олень і нарешті з темного лісу долинуло завивання вовків.

Тільки розміреного гуркоту барабана, який нагонив жах під час утечі, хлопець більше не чув. Про нього він якось питав вождя. Малий Ведмідь одразу догадався, що той мав на увазі.

— Невидимий барабан чути лише на пагорках Сходу. Це літаври із країни духів, якими тішаться душі мертвих. Там усе навпаки: коли тут сяє сонце, там — ніч. Тому нам чутно вдень, якщо духи танцюють вночі.

На обличчі хлопця застигло здивування. Він нічого не сказав, але щось моторошне залишилось нез'ясованим. Ні Малий Ведмідь, ні Голубий Птах навіть не підозрівали, що то в долинах східних лісів стикались теплі й холодні течії повітря і утворювали дивні звуки, які лякали людей.

Чим далі просувалися вони на північ, тим одноманітнішим ставав краєвид. Пагориста місцевість від річки Оленяче Око змінилася широкою, плоскою рівниною з багатьма болотами й степами, вкритими травою.

— Завтра ми будемо біля Блакитної Води, — запевняла Малія. Звідки вона про це знала, — невідомо, бо ніщо не нагадувало про зміну ландшафту.

Але опівдні наступного дня вони раптом вийшли з лісу на відкрите узбережжя. Бурхливий вітер валив з ніг мандрівників. Хлопець, затаївши подих, не відривав очей від хвиль, що, високо здійнявшись, з шумом розбивалися об берег. Він, звичайно, вже чув про великі озера на півночі країни, проте ось тут, — це ж справжній океан! Георг, дивуючись, дивився, як від обрію котилися, переганяючи один одного, білі пінисті гребені і, танучи, зникали на піску. Він слухав, як кричали чайки під осяяними сонцем хмарами, такими ж безмежними, як і масиви гнаних вітром білих гребенів хвиль.

Переночувати зупинились у прибережному лісі. Па ранок вітер ущух, неозора гладінь виблискувала небесною блакиттю, смуги туману, наче береги островів, лягли на обрії, а над берегом ширяли велетенські птахи.

— Це орли, — констатував Георг. — А що вони тут роблять?

Милий Ведмідь засміявся:

— Сам побачиш.

У калюжах на березі борсалася сила-силенна риби, винесеної штормом, і птахи живилися нею. Малія схопила дві великі сьомги і обгорнула їх зеленим листям. Увечері цю смачну рибу з'їли.

Кілька днів невеличка колона повільно посувалася понад озером Ері. Згодом воно вивело в глиб країни до річечки, що протікала між лісистими пагорками на південь, Цілий гай солодких каштанів манив Георга до себе, але Малія примусила поспішати. Тепер і Голубий Птах зрозумів, чому вона почала квапитися: за лісочком, під буками, стояли поодинокі хати, такі ж довгі, як житло роду Черепахи біля річки Оленяче Око. Між скошеними полями й оголеними садами перед мандрівниками розкинулося село Родюча Земля, батьківщина Милії.

Теплий подих півтемної хати огорнув прибулих. Широкий коридор, голубуватий дим від дров, утопаючі в сутінках комірчини — все таке саме, як і в тітки Хмари. Хлопець бачив, як Малія повисла на руках ставної жінки, потім відчув запах свіжого маїсового хліба, і низький м'який голос зашепотів ніжні слова.

Малий Ведмідь, здавалось, нічого цього не помічав. Він стояв нерухомо біля вогню і лише зауважив:

— Я повернувся.

На це йому лагідний голос відповів:

— Я рада, що ти повернувся.

Поки прибулі сідали на порозі та на ослоні (Георг був ще трохи пригнічений старим і в той же час зовсім новим оточенням), жінка великою ложкою виловлювала в казані маленькі пачечки листя, знімала з них обгортки й поливала соняшниковою олією.

— Гм, листяні пиріжки, — вигукнула Малія задоволено. — Ти нас бачила?

— Дух сну повідомив мене про ваше прибуття, — сказала мати, посміхаючись. Її великі сильні руки працювали спокійно, зовсім інакше, ніж коротенькі тремтячі пальці тітки Хмари. Довгі рукава жовтої сорочки щільно прилягали до суглобів і не звисали своїми широкими розрізами в миску, як у Круглої Хмари. Мати у всьому була повною протилежністю тітки. Її волосся не тріпалося, а було стягнене у тугий вузол на маківці; ні на голубій спідниці, ні на мокасинах чи гамашах — ніде не видно жодної плями, ніби пил і бруд обминали її.

Із звичайним «дякую» вождь підвівся і вийшов покурити. Нарешті до казана підсунулися діти. Жуючи листяні пиріжки, хлопець відчув, що у них є давно жадана приправа, а вже коли їв дику картоплю з ведмежим жиром, він зрозумів, чого йому весь час так бракувало: солі.

Кругла Хмара приправляла все кленовим цукром, навіть м'ясо, а в Маліїної матері, напевне, є сіль. Йому пригадалось, яким рідкісним товаром у Рейстауні були білі зернятка солі; їх доставляли в'ючними кіньми з низовини. А як потрапила така дорогоцінність сюди?

Хлопець жадібно поглянув на казан, але, надто сором'язливий, щоб осмілитись попросити ще, він примусив себе в тон Малії ввічливо подякувати. Однак хазяйка затрималась із своїм «на здоров'я», а замість того взяла мисочку і поклала ще картоплі, м'яса і жиру.

Георг здивовано підвів очі. Тітка Хмара тлумачила, що це погано, коли хтось багато їсть або напихається по саму зав'язку, і при її принципах виховання у нього досить часто бурчало в животі. А тут виходило все інакше; мати прямо-таки вгадала його думки. В ньому зростало почуття теплої вдячності, а сором'язливість потроху зникала. Вперше за весь час він відчув щось більше, ніж просто піклування; його любили любов'ю, яка буває тільки в серці матері, Малія засміялася:

— Тебе схопить Загодаквус.

Так називали чудовисько, яке, за словами тітки Хмари, викрадає серед дітей кожного ненажеру. Але веселість Малії була одразу ж вгамована.

— Моя дочка помовчить, поки її брат голодний. Нехай вона краще подбає про мокасини мого сина.

Георг подивився на свої шкіряні пантофлі; вони й справді мали поганий вигляд. Сестра від ніяковості почервоніла. Хлопець співчував їй, і йому хотілося хоч чим-небудь її виправдати. «Вона так багато розтопила для мене смальцю».

Малія випурхнула з кімнати, щоб принести пузир дикобраза з смальцем.

Як тільки вона вийшла, мати почала:

— Я пошию тобі нові мокасини і одяг, бо ти будеш мені за сина. Минулої весни, коли повінь була така висока, що ми мусили залишити свої житла, він утопився, виловлюючи плавучий ліс. Це була хороша дитина, і ти теж мусиш бути хорошим. Ти мій син, а я твоя мати.

Великі очі жінки затуманились; хлопець відчув її хвилювання і пригорнувся до неї.

— Можна моєму Шнапові спати біля мене?

— Ну звичайно. Ми виймемо з-під ослона дрова, і мій зможе туди залізти.

Вийшло чудове лігво, і Георг був щасливий, що вночі зовсім близько чутиме сопіння свого чотириногого друга. От якби старий Шнап дожив до цього!

Одинокий, бездоглядний хлопець знайшов не тільки нову домівку під дахом Довгої Хати, серед хвиль маїсового поля і на лісових стежках, він знайшов тепло материнського серця.

Він тепер швидко навчився розрізняти низенькі хати і темношкірі обличчя. У тітки, в Прибережних Луках, на це потрібні були тижні. А тут за кілька днів Георг уже знав, хто живе в окремих комірчинах справа і зліва по коридору, знав імена материних сестер, які куховарили на інших вогнищах у коридорі, знав, чий голос завжди пискливо уривався і хто сміявся стриманим сміхом.

Першої ночі його розбудив віддалений дитячий плач; потім він почув, як батько бурчав щось про «плаксу», а мати заспокійливо шепотіла. Плач долинав із комірчини тітки Лані. Малий Ведмідь мав звичку говорити зневажливо «стара Лань», що завжди у тітки викликало сльози гніву.

Після довгих років бездітного заміжжя у Лані народилася, нарешті, дівчинка, яку вона безрозсудно любила. Пізніше, коли Георг згадував цю тітку, він уявляв собі, як вона стояла навколішки перед колискою і слиною пригладжувала чубок своєму дитяткові. В цілому за нею більш нічого не помічали, бо вона завжди трималась якось осторонь і майже ні з ким не говорила. Свого чоловіка держала в покорі, він навіть допомагав їй в усіх польових роботах, заслуживши тим самим глибоку неповагу серед чоловіків. Насамперед це обурювало діда Біле Волосся, який найчастіше сидів перед вхідними дверима, чухав собі потилицю і, покашлюючи, скаржився, навіть коли його ніхто не слухав, що псуються звичаї. Дід жив у тітки Тарані, отже, скаржився небезпідставно. Тітка дуже легко запалювалась, до того ж вона занадто вже розпестила своїх дітей у їжі. Найменший був схожий на роздуту жабу; Загодаквус міг би добре поживитись у комірчині Тарані.

Ще далі, через дві комірчини, жила тітка Білий Дуб з синами Козулею і Чорною Ступнею. Це була вдова, така ж добродушна, як і тітка Кругла Хмара. Одного вечора, коли Георг переміг у грі «Тарілочка з кісточками», вона зовсім несподівано подарувала йому мішечок волоських горіхів.

З Козулею Георг здружився одразу, бо вони були майже ровесники. Малія розповіла про походження такого незвичайного імені: двоюрідний брат ще малим якось знайшов у лісі козулятко і, сяючи від радості, хотів забрати його додому, але тварина так стусонула його, що він, плачучи, побіг геть. З того часу його звали Потоптаний Плямистим Козулятком.

Георг ніколи не називав його повним ім'ям і цим швидко завоював приязнь до себе. Обидва хлопці допомагали один одному в роботі. Георг швидко ріс, як та пружина, звільнена від тиску. Для нової матері він робив усе, що тільки міг угадати по виразу її обличчя. Ледве починав шуміти дощ, він закривав люк над вогнищем. Хлопець уже бездоганно володів жердиною, якою обережно підважував, а потім пересував шкуру на даху. Невтомно, риссю бігав у ліс, збирав сухі дрова, насамперед бук, клен, гікорі і дуб, поліна яких горіли без тріску й не дуже диміли, і складав у коморі на зиму. В'яз, каштан, сосну та кедр мати не любила, бо від них летіли іскри і легко могли запалити хату.

Іноді, правда, хлопець ще подумував про втечу, але тільки за звичкою. Якось він помітив, що на всіх вогнищах — великі мідні казани з дужками, у коморах — діжки з залізними обручами, а в більшості чоловіків у рунах рушниці з кремінними затворами та шкіряні мішечки із свинцевими кулями й порохом. «Мабуть, у село приїжджали купці і проміняли ці речі на хутра, — розмірковував Георг. — Хоча індійці теж могли з'їздити кудись і там закупити ці товари. Хто знає?» Хлопець не наважувався запитати, «щоб не зрадити своїх планів», як він сам собі твердив, але насправді тільки тому, що йому до втечі було вже байдуже. Крім того, кінчалася осінь і до порога підступала зима. Наступної весни погода, звичайно, буде сприятливіша для здійснення цих планів.

Він навіть не підозрівав тих великих змін, що відбулися в ньому самому, не усвідомлював того, що рідний дім, де пройшло його дитинство, непомітно поринав у далеке минуле. Він не помічав, що його справжнє ім'я стало для нього чужим, а прізвисько Голубий Птах — близьким, рідним.

Село біля Бобрової Річки повторювало собою звичайну картину Прибережних Луків: ряд довгих хат, між ними острівці трави, кропиви та чагарника. На другому кінці ряду тулилися маленькі куполоподібні вігвами, в яких жили ленапи. Тут, на Родючій Землі, вони поселялися разом з ірокезами; досить було вийти з дверей, щоб побачити їхні облуплені хатинки з березової кори.

Стосунки роду Черепахи з сусідами були якимись незвичайними. Над дверима сусідів красувався червоний сокіл, і, незважаючи на те, що там жив рід батька — його сестри з своїми сім'ями, — діти Черепахи і Червоного Сокола дражнили одне одного і сварились між собою, де тільки могли.

— Вони всього-на-всього тільки молодші двоюрідні брати, — зауважила мимохідь Малія.

В кожному селі роди поділялися на два загони: Черепахи, Бобри, Ведмеді і Вовки — «старші двоюрідні брати» — з одного боку; Олені, Бекаси, Чаплі й Соколи — «молодші двоюрідні брати» — з другого. Діти обох сторін завжди ворогували. Але звідки було знати Голубому Птахові все те, що знав кожний ірокезький хлопець?

Одного разу Малія зустріла хлопця на річці, коли він мив шию.

— Сусідські хлопці завжди кажуть, що в мене брудна потилиця, — пояснив Георг у відповідь на здивоване запитання сестри. Дівчина не знала, чи їй сердитись, чи сміятись.

— Та то вони тільки дражняться, бо ти з роду Черепахи!

Георг був зовсім збентежений і не заспокоївся, аж поки батько не пояснив йому, в чому справа:

— Коли Великий Дух створив Черепах, він пустив їх в озеро, де вони могли б спокійно жити. Але тваринам не сподобалось їхнє житло. Особливо нарікали черепахи на кам'янисте дно, на якому надто твердо лежати. Вони наносили з навколишніх прерій землі і вимостили нею дно озера. Озеро стало таким мілким, що одного жаркого літи висохло зовсім. Черепахи вирішили пошукати собі іншого місця. Одна і них, мудріша за інших, порадила триматись у цьому ділі гурту, бо гуртом безпечніше мандрувати. Всі погодилися з цим, але незабаром почалася гучна сварка. Кожна черепаха хотіли бути вожаком, і кожна вважала, що вона для цього найрозумніша. Марно закликав порадник до порядку: його голос потопав у загальному галасі. Кінець кінцем він розтіпався і сказав:

— Ви навіжені; мені соромно, що я належу до вас, я більше не хочу бути черепахою.

І він із страшним тріском скинув з себе свій панцир і став розмальованим воїном у повному озброєнні. Черепахи страшенно перелякались і розбіглися хто куди, а мудрий порадник став прабатьком роду Черепахи. Але від того, що черепахи носили мул, у них назавжди залишилася брудною потилиця, і вони весь час мусять мити собі шию. — Оповідач підморгнув хлопцеві: — З Соколами цього не трапляється. Розумієш?

Георг зрозумів. Проте чому ж він не належить до роду Соколів, як його батько? Та тому, що діти в ірокезів успадковували ім'я по матері. Під Довгим Дахом верховодять тільки матері, і тут, на Родючій Землі, як і біля Бобрової Річки.

Ниви села займали величезне півколо, оперезане лісом. Тільки з правого боку не було полів, бо там розкинулись луки, що спускалися до Совиного Струмка, який під старими кучерявими вербами тихесенько підкрадався до Бобрової Річки.

Голубий Птах ходив сюди неохоче.

— Сови, що живуть тут, — це відьми, — запевняла Малія. — Деякі старі жінки перетворюються в таких сов, а потім голосять на вербах.

— А ти взагалі бачила коли-небудь відьом? — поцікавився брат.

— Так. Одного разу я з глечиком води пізно поверталася додому, а було вже темно. І раптом бачу — поміж буків вештається якась жінка, у якої з рота йде полум'я. Я, звичайно, помчала, мов блискавка, а потім ледве перевела дух.

Голубий Птах заперечив:

— Дурниці, відьом не буває. Ти, мабуть, бачила світлячків.

Малія завагалася, проте хлопець відтоді неохоче ходив до Совиного Струмка, йому приємніше було бігати по дрова на узлісся. Там, ген-ген аж у кінці поля, були садочки, які кожна жінка обробляла для себе, коли закінчувалися спільні польові роботи.

Був і в матері маленький клаптик землі. Вже здалеку видно було стовп, який там стирчав. На його верхівці прикріплений шматочок кори з намальованим променястим колом і черепахою. Цей малюнок означав, що поле належало Полуденному Сонцю з роду Черепахи, та це й так кожен розумів одразу, бо тільки сяюче сонце так добре пасувало до його матері. Пошматована осінньою бурею дощечка потріскалась, і наступної весни її, мабуть, ніхто не пізнає.

Якось Голубий Птах з дровами проходив повз стовп, і йому спало на думку розмалювати нову дощечку і подарувати її матері на різдво. Ця вигадка навіть розхвилювала його. В Рейстауні на різдво завжди щось дарували: жменю горіхів або нові полотняні штани. І дивно, що вдома він ніколи не додумувався, щоб самому щось подарувати. Але спогади зникли так само швидко, як і з'явилися; нова дощечка цілком заполонила його.

Козуля взявся допомагати. Великий сухий шматок березової кори і червону фарбу знайшли швидко. Потім у кімнаті тітки Білий Дуб почалось пробне малювання. Здавалося, що це так просто, але перші дві спроби не вдалися. І лише коли Чорна Ступня, старший брат Козулі, вирізав тонку паличку для нанесення фарби, малюнок вийшов.

Сяючи від радості, Голубий Птах розглядав свій витвір, але раптом у нього опустилися руки: чи тут взагалі буває різдво? Він запитав Козулю, проте двоюрідний брат нічого не зрозумів з його старанних пояснень і зрештою зробив заперечливий рух рукою:

— Такого ми не знаємо.

Пригнічений Голубий Птах повернувся у свою комірчину, заховав дощечку під ведмеже хутро і замислився. У Довгій Хаті не буває різдва. О, тут багато дечого не так, як у Рейстауні.

Через безкраї ліси і пасма гір повіяло на хлопця теплим подихом спогадів Він бачить маленькі жовті свічки, що горять на столі, чує, як батько читає із товстої книжки, а брат і сестри співають пісень. Хвиля туги за батьківщиною огорнула самотню дитину.

— Чи, бува, не закралось якесь горе в серце мого сипа? — почувся раптом м'який голос матері. Хлопець глянув на неї, схопив темнокоричньову руку і покірно пішов до вогнища. Поки мати чистила казан, Голубий Птах ламав хмиз.

— Чи моя мама коли-небудь чула щось про різдво?

— Ні. А що воно таке?

Хлопець знову спробував пояснити. Як усе ж таки важко буває з'ясувати такі звичайні речі. Але мати випередили його думку.

— Мій син має на увазі новий рік. Так, ми теж його святкуємо, у Довгому Місяці, коли Волосожар стоїть примо над димоходом. Тоді дядьки запрошують всіх у будинок сходок, і ми танцюємо танець з перами на честь Великого Духа Ованійо. Ми дякуємо йому за те, що живемо, що зустрічаємо Новий рік і що маїс, гарбузи га квасоля знову ростимуть.

— А що це за дядьки, які запрошують у будинок сходок?

— Це не справжні дядьки; їх тільки так називають, коли вони з довгими ціпками ходять по селу.

— А вони вам що-небудь дарують? У нас діти завжди одержують хоч який-небудь подарунок.

— Тут теж, хоч, правда, не від дядьків. Діти, переодягнені в жебраків, бігають від хати до хати і просять кленового цукру, горіхів і тістечок.

— У вас на Новий рік теж співають? Співи — це майже найголовніше і найкраще в цьому святі.

— Твоя правда. Без пісень не буває справжнього Нового року. Спочатку співають заспівувачі, а потім подяку Ованійо співають усі разом. Знаєш, Новий рік, власне кажучи, ми святкуємо тому, що Отеронгтонгнія народжується знову.

— Хто ж це такий? Я ще ніколи не чув цього імені.

— Охоче вірю. Білі люди нічого не знають про Авенгай.

Хлопець допитливо глянув на матір, що говорила такі дивні слова. Через димохід зазирало морозне зимове небо, але ось воно зникло за хмарою диму від великого оберемка хмизу, який підкинули у вогнище. Червоні вогники підстрибували, перебиралися з гілки на гілку і зрештою злилися в тріскуче полум'я, яке своїм гарячим диханням віяло сірій холодній зимі прямо в обличчя.

Мати вилила із двох тиков воду в казан і повісила його над полум'ям. Хлопець з насолодою потягнувся у теплі. Полуденне Сонце сіла на високому порозі кімнати і почала лущити кукурудзу. Золоте зерно з-під сильних рук пострибало у кошик. Мати знову заговорила.

— Авенгай — наша прародителька. Коли вона прийшла у наш світ, у неї не було ні хатини, ні вогню, навіть нічого було їсти. Незабаром у неї знайшлося двоє дітей, хлопчиків-близнят, але вона була настільки бідна, що не мала навіть шкури, щоб загорнути малят. Тоді ще не було Сонця, а Земля була холодна і темна. Бідолашній матері допомогли звірі, збудували маленьку хатку, запалили вогнище і наварили маїсової каші. Один із близнят був добрий Отеронгтонгнія — Маленький Кленочок, який дав людям Сонце і озеленив землю. Він кожної зими народжується знову, якраз тоді, коли ми святкуємо Новий рік.

Хлопець дивився на матір широко розкритими очима: це ж йому все відоме, він часто чув про це, тільки з іншими іменами. А в батьковій товстій книжці був навіть малюнок, на якому зображено убогий хлів з худобою і немовлятко у яслах. Він поспішно перебив матір:

— Чи не було у Авенгай в'ючного коня з собою?

Полуденне Сонце посміхнулася.

— Про це я нічого не знаю; знаю тільки, що вона була дуже бідна і самотня прийшла з своїми дітьми у наш світ.

— А вона не з чужої країни прийшла?

— Ні. Вона впала з верхнього світу на нашу Землю. Там, угорі, є велетенське дерево, білі квіти якого випромінюють світло, таке яскраве, як сонце. Біля цього дерева жили онгве — первісні істоти, до яких належала і Авенгай. Одного разу вождь первісних істот примусив їх викопати дерево з корінням і заглянути в яму. Авенгай занадто перехилилась, її штовхнули, і вона впала на нашу Землю. Відтоді вона у нас, і поки зеленіють луки, поки дерева вкриваються листям, доти її син Маленький Кленочок кожного разу народжуватиметься знову. Така воля творця Ованійо.

Голубий Птах прислухався до тихого голосу. Історія різдва тут, під Довгим Дахом, була зовсім іншою, ніж у дерев'яному будиночку в Рейстауні, але все ж таки вона вабила, як рідна мелодія, що хоч трохи втішала серце хлопчика.

«Може, я недаремно розмалював дощечку», подумав він.

Після цієї розмови з матір'ю дні линули швидше. «Місяці, маленького морозу» минав, і наближався «Короткий місяць», за яким ішов жаданий «Довгий місяць». Діти хвилювалися, вони мріяли лише про Новий рік і всюди торохтіли тріскачками з дубової кори, наповненими вишневими кісточками. У Малії та Козулі тільки й мови було про це. Обоє набридали матері, щоб вона зробила їм маски жебраків — звичайні чотирикутні голубі або червоні клаптики з прорізом для очей, і вони завжди починали з тих родичів, які минулого року були найщедрішими. Малія розповідала названому братові, що батькова рідня найщедріше обдаровує дітей.

— Я від батькових сестер у хаті Соколів одержувала завжди найбільше, останнього разу навіть такий великий шматок кленового цукру, як моя долоня. І цього року підемо спершу туди.

Кінець кінцем і Голубий Птах уже ніяк не міг дочекатися цього дня. Без угаву туркотіли діти матері у вуха:

— Завтра прийдуть дядьки?

А Малія частіше нагадувала братові:

— Добре тримай свого Шнапа! Коли собака кусає дядьків, це означає нещастя. Таких собак убивають, а свято відкладають надалі.

«Довгий місяць» почався тріскучими морозами. Вогнища горіли тепер усю ніч; коли хто-небудь прокидався, то підкладав кілька полін. Отвір для диму затулили, залишивши тільки вузеньку щілину. Навіть мисливці не пішли на полювання, бо завірюхи замітали сліди всякої дичини.

Якось вранці, коли діти, сидячи біля вогнища, доїдали хліб, почувся гучний спів.

— Дядьки! — вигукнула Малія і схопилася. Навіть Шнап підстрибнув і збирався кинутись до дверей, та Голубий Птах вчасно затримав його і заспокоїв.

Раптом спів затих, іу стінку хати загриміли удари, потім відчинилися двері і ввійшли — з льодяним подихом снігу й морозу — двоє чоловіків у довгих буйволячих шкурах. Вони зупинилися біля першого вогнища. Мерехтливі язики полум'я освітлювали жовті, з маїсового листя вінки на головах і чудні червоні знаки на довгих товкачах для маїсу, які вони тримали у посинілих від морозу руках. Гучним голосом один з прибулих звернувся до дітей:

— Мої племінниці, мої племінниці, мої племінники, мої племінники! Повідомляємо, що за нашим старим звичаєм починається Новий рік. Запрошуємо вас взяти участь у святі. Слухайте, слухайте, слухайте! Приводьте в порядок свої будинки! Вивезіть геть усе сміття! Ніщо не повинно заважати святу. На те воля Великого Духа Ованійо.

Після цієї промови дядьки знову заспівали і попрямували до виходу. Ще не зникли посланці за дверима, як Шнап зірвався з місця і помчав навздогін. Голубий Птах і Малія випустили з рук хліб і кинулися за ним, але собака вмить був уже за порогом.

У хлопця з переляку мало не розірвалося серце. «Хоч би Шнап нікого з них не вкусив», з острахом подумав він і подався надвір. Проте собака, здавалося, знав, як належить поводитись: він бігав навколо посланців, радісно гавкаючи, валявся в снігу і підкидав угору то лапами, то мордою білі грудки снігу. Малія затряслася від сміху.

— Та то ж він радіє, що почався Новий рік, — гукала вона.

Голубий Птах забув свій страх і сміявся разом з нею, бо радість Шнапа передалася і йому. На закінчення всі троє качалися в снігу, в той час як дядьки з довгими розмальованими червоними товкачами та вінками з маїсового листя мандрували від хати до хати.

Свіжий ясний ранок, безхмарне небо і сяюче сонце прогнали останні сліди туги за батьківщиною: тут теж настало різдво. Захеканий хлопець біг за сестрою, назад у хату Черепахи, де на порозі стояла мати. Полуденне Сонце засміялася, допомогла їм обтрусити сніг і повела до вогню.

— Подивись на свій ослін, — сказала вона і підштовхнула Голубого Птаха в комірчину. Хлопець стояв нерухомо, як деревце, і не вірив власним очам. На його ведмежій шкурі лежав новісінький костюм, пара розшитих жовтою щетиною дикобраза мокасинів із лосьової шкури — значно товщі, ніж старі, з оленячої шкури, що завжди промокали: легінги, облямовані на поздовжніх швах чорною буйволячою шерстю, коротенькі шкіряні штани, сорочка з червоної тканини і навіть шапка з бобрового хутра.

Хлопець аж почервонів од радості. Потім він дістав свою дощечку з черепахою та усміхненим сонцем і простягнув матері свій подарунок. Вона одразу догадалась, для чого призначалася розмальована кора.

— Стару дощечку і розпізнати вже не можна, — сказала вона,

Голубий Птах обхопив руками червонуватокоричньову шию і притулився обличчям до темної щоки; він не вимовив жодного слова, але Полуденне Сонце без слів знала, що він хотів сказати.

Малий Ведмідь відкашлявся. Мати, посміхнувшись куточками губів, звільнилася з обіймів і підвелася: батько не любив таких ніжностей. «Зворушлива душа не пасує юнакові», мав він звичай говорити. Проте сьогодні батько не сказав нічого, може, тому, що був Новий рік і дядьки в селі сповіщали про свято.

Хлопець швидко переодягнувся. Зразу ж після обіду діти з хати Черепахи збиралися вирушати в масках жебраків і з кошиками, тому Голубий Птах не мав права гаяти часу на переодягання. До того ж нові речі треба ще сьогодні освятити. Чудові хвости бобрів, які зварила мати, здавалися братові й сестрі звичайною буденною їжею, бо обоє аж тремтіли від нетерплячки і в думках були вже хтозна-де. Малий Ведмідь дав їм ще кілька тріскачок із вишневими кісточками, і юрба з чотирнадцяти дітей, де наймолодшим було ледве по чотири роки, а найстаршим стільки ж, як Малії, Голубому Птахові і Козулі, рушила, надівши маски на обличчя.

Спочатку пішли, звичайно, до сусідньої хати, до Соколів. Постояли перед дверима, торохтячи й співаючи: «йє-го, йє-го, го-йє». Потім увійшли в хату і вигукнули:

— Поздоровляємо наших тіток і дядьків з Новим роком!

Матері всього роду підійшли до входу, а з усіх комірчин визирали привітні обличчя.

— Та це ж наші діти, — в один голос сказали жінки, коли побачили Малію та Голубого Птаха, і в їхні кошики насипали найбільші жмені горіхів. Незважаючи на маски, добрі тітки одразу ж упізнали племінницю і племінника; до речі, це були батькові сестри, що важило значно більше, ніж сестри матері, бо саме родичі батька здебільшого дарували дітям-«жебракам».

Обдаровані весело затанцювали навколо вогнища. Потім побігли до дальшої хати, сповнюючи ясний морозний день своїми голосами. Дерева вже кидали на сніг темноблакитні тіні, час від часу тишу порушувало вороняче каркання, а здалеку лунав галас інших «жебраків», що вештались по селу.

Сонце спускалося вже до горизонту, коли раптом діти з роду Черепахи наткнулися на хлопців і дівчат із сусідньої хати Соколів, які теж ходили збирати подарунки.

— Молодші двоюрідні брати! — вигукнула Малія. Противники не затрималися з відповіддю:

— Ви, брудні потилиці! Брудні шиї!

— А ви криві дзьоби! Чучела з пір'я! — понеслось у відповідь.

Пізніше Голубий Птах ніяк не міг пригадати, як усе сталося. Не встиг він опам'ятатись, як опинився в центрі бійки. Він ще побачив, як Козуля штовхнув у груди хлопця з Соколів, потім відчув, що у нього видерли кошика, — і кинувсь у бій. Ось Голубий Птах зіткнувся з якоюсь дівчинкою і впав у сніг. Багато маленьких ніг топтались по ньому; та, на щастя, вони були у м'яких мокасинах. Нарешті він підвівся, але тепер уже розлютований.

Діти боролися, мов скажені, навіть чотирирічні. Вони товклися у старших між ногами і били одне одного по голові своїми тріскачками. А дівчата дряпались і кусалися, наче дикі кішки.

Переможені Соколи відступили далеченько від поля бою, але й звідти долинала їхня лайка. Діти роду Черепахи оглядали одне одного. Вони стояли засапані, з темночервоними обличчями. У Голубого Птаха в руках знову опинився кошик. Де взявся втрачений скарб, так він і не взнав. Переможці швиденько позбирали все те, що погубили ворожі сусіди: маїсові тістечка, сушені сливи, горіхи, шматочки цукру,

Всі заговорили схвильовано, перебиваючи одне одного; раптом Голубий Птах побачив щось страшне: правий рукав його сорочки був з верху до низу розпанаханий, а боброва шапка розірвана по шву. Від жаху він не знав, що й сказати. Безпорадно глянув на Малію; чоло сестри було подряпане, але одяг цілий. Козулі порвали легінги, та йому байдуже, у нього ж речі старі, поношені. Голубий Птах безнадійно мацав сорочку і шапку, ніби намагався стулити розірване. Він майже не чув, як Малія заспокоювала:

— Та це ще нічого.

Якби він зараз був у Рейстауні, йому перепало б, і в хлопця було таке передчуття, ніби його чекає добра прочуханка. Що скаже мати, коли побачить новий одяг у такому стані? Малий Ведмідь, мабуть, візьме дрючка? Мовчазний і пригнічений, хлопець біг позаду всіх і останнім прослизнув у хату Черепахи.

Але все сталося зовсім не так. Вождь усміхався.

— Ну, ви, мабуть, здибалися з молодшими двоюрідними братами?

Він навіть узяв Малію на коліна, чого звичайно ніколи не робив. Сяюча мати сміялася від щирого серця.

— Зразу видно: тканина білого торговця не витримала навіть бійки. Не сумуй. Розірване я зашию, а при першій-ліпшій нагоді матимеш шкіряну сорочку.

Голубий Птах недовірливо позирав то на одного, то на другого. Він ще не знав, що такі бійки між двоюрідними родичами відбувалися на Новий рік завжди. Кожна ірокезька мати відчуває, що одяг буде розірваний у перший день свята, і Полуденне Сонце дозволила Голубому Птахові вийти в новому одязі тільки тому, що не хотіла затьмарювати його радості. Але, навіть не знаючи про це, хлопець все ж відчув любов до себе батьків-індійців і з полегшенням сів на циновку. Рідко що-не-будь здавалося йому смачнішим, ніж горіхи, які він розлущував першого новорічного дня біля вогнища роду Черепахи.

Наступного ранку знову прийшли дядьки і своїми довгими палицями покопирсали попіл у вогнищі. Коли попіл прохолонув, дядьки взяли його потроху і здмухували на голови дітям, примовляючи:

— Щоб росли здорові, як кленочки.

Після цього знову запалили вогонь, але не кресалом, кременем і трутом, а з допомогою старовинного приладдя, яке батько дістав з горища. Воно складалось із товстої соснової дошки з багатьма маленькими заглибинами і загостреної дубової палиці.

Незважаючи на півтемряву, Голубий Птах бачив, як батько вставив палицю в один із отворів у дошці і неймовірно швидко почав крутити нею між долонями. Незабаром знялася ниточка диму, яку швидше можна почути носом, ніж побачити, і почала збільшуватись. Раптом із заглиблення випурхнули іскри, спочатку кілька, а потім цілий дощ золотих голочок.

Мати притулила до дошки пучечок сухого моху; він тихенько затріщав і несподівано спалахнув. Скоро вогняний язик пробіг під новим багаттям, лизнув шматочки кори та трісочки і перетворився потім у велике жовте полум'я. Деякий час усі побожно стояли навколо вогню.

— Нове життя — нове світло, — урочисто промовив батько.

Тепло розлилося по коридору і холодних кімнатах. Вогняні крендельки танцювали під закуреним дахом і освітлювали золотаві пучки маїсу на жердинах під стелею; тихеньке дзижчання й спів, як провісники наступаючої радості, сповнили дім.

Діти завзято допомагали готувати святковий обід. Сьогодні кожна мати повісила на перекладину щонайменше два казани, бо, крім ніжної ведмежатини або оленячого м'яса, сьогодні готували ще й пудинг з маїсового борошна, цукру і соняшникової олії, його готують лише на свята, коли фальшиві обличчя — священні маски — відвідують хати. А цієї ночі вони ж обов'язково прийдуть! Кожна господиня вважала за честь дати танцюючим маскам якнайбільшу миску з святковим пудингом.

Звичайно частину пудингу з'їдали раніше. Малія запевняла, що пудинг смачніший від горіхів з цукром і ведмежим жиром. Сестра казала правду: Голубий Птах навряд чи поділився б з масками такими ласощами.

Після обіду прийшла тітка Тараня з своїм найменшим сином. Малий Ведмідь називав цю вгодовану дитину Жабою. Насправді малого звали Маленькою Сніговою Пташкою. Він був дуже слухняний і тихенько сидів навпочіпки на своїй циновці. Решта материних сестер навідувались дуже рідко. Тітка Лань майже ніколи не приходила. Малий Ведмідь не терпів хникання її дівчинки і, не приховуючи, давав це зрозуміти.

У тітки Тарані завжди повно різних сільських новин; вона знає кожен закуток, кожну хату, їй точно відомо, що діялося там ще з давніх-давен. Вона знає говорящі дерева на кладовищі, маленькі нічні вогники в каштановому лісі і ущелину, де поховані кам'яні велетні.

Розповіді тітки Тарані запалювали всіх; навіть батько починав розповідати. Тимчасом на вогні смажилась печеня, нанизана на дерев'яні рожни. Як тільки який-небудь шматок був готовий, він швидко зникав разом із солодкими горіхами у чиєму-небудь роті.

Малія, Козуля і Голубий Птах грали у «Тарілочку з кісточками». Кожен повинен був так ударити дерев'яною тарілочкою з розмальованими сливовими кісточками об підлогу, щоб кісточки підскочили вгору. Якщо більшість кісточок лежала чорною стороною догори — зараховувалось очко. Від інших вогнищ також долинав приглушений стукіт дерев'яних тарілочок і тихеньке «гіц, гіц» та іноді радісний сміх. Хоч і багато було дітей під довгим дахом, там було на диво тихо.

Надвечір Голубий Птах стомився і забрався на свою ведмежу шкуру. Деякий час він ще прислухався до розмови біля вогнища і стежив за тінями, що мандрували по стінах затишної комірчини. Потім заснув.

Тріскучі постріли, гучні удари в стіну та гамір розбудили його. В розчинені навстіж двері вдерся крижаний потік повітря, а разом з цим і ціла зграя масок. У кімнати зазирали химерні, яскраво розмальовані дерев'яні обличчя з перекошеними ротами і вишкіреними зубами. Маски танцювали, веселилися в коридорі, дмухали попелом на людей з роду Черепахи, бажали їм багатого врожаю у наступаючому році і через другі двері вибігали надвір. Разом з ними зникали і миски з пудингом.

Діти з хвилюванням чекали цих відвідин. У масок треба було що-небудь взяти — це приносило щастя. Кожен хлопець і кожна дівчина тримали напоготові гострі скалки із тростини і чекали нагоди. Голубий Птах спочатку злякався, коли з темряви коридора виринули дерев'яні пики, але в останній момент він все ж таки спіймав одну з маїсових вірьовок, які, наче волосся, звисали з голів дивовижних постатей, і відрізав від неї якийсь шматок. Козуля здобув половину пояса, Малія — клаптик ковдри, навіть Снігова Пташка, задоволено посміхаючись, тримав у кулачку трохи маїсової соломи.

Тітка Тараня була на сьомому небі від радості.

— Звідки ж це у мого синочка соломка? — без кінця запитувала вона, поки батько не зауважив:

— Нам треба відпочити, щоб завтра не заснути під час танцю з перами.

Тітка Тараня на півслові обірвала своє щебетання, рвучко пригорнула Снігову Пташку і з майже смиренним «на добраніч» зникла.

Діти заховали символи щастя під шкуру на лаві, забрались на свої постелі і вмить поснули. Голубому Птахові спочатку приснилося щось дике, хаотичне. Потім він раптом опинився під тисячею ніг, що товклися по ньому; це була сила-силенна маленьких м'яких мокасин. Нарешті йому вдалося встати. Навколо нього стрибали діти і кричали: «Голубий Птах — наш двоюрідний брат! Голубий Птах — наш двоюрідний брат!»

Напівсонний хлопець підвівся; справді, хтось гукав. Це Малія будила його. Сьогодні спозаранку треба було йти в хату сходок на великий танець з перами. У цій хаті не тільки обговорювали свої плани вожді, але й село відзначало свята, якщо надворі було дуже холодно.

Члени роду Черепахи вийшли за поріг. Під ногами рипів сніг. Від хати сходок крізь ранкову імлу пробивалося темночервоне світло двох велетенських багать, що ніби зігрівали у цей холодний зимовий ранок. Лунали радісні вигуки, дитячий галас і гавкання собак. Над вогнищами у величезних казанах варилася спільна їжа — кожен рід брав потім собі частину її.

Голубий Птах, тримаючись за руку матері, зайшов через східні двері в хату сходок, яка нагадувала просторий зал. Жар від колод, що палали в центрі, прогрівав кожен куточок.

Поволі юрба розмістилась на лавах попід стінами. Співаки з черепашачими бубнами сіли біля вогнища. Панувала мертва тиша.

Ось підвівся вождь і став біля вогню.

— Друзі мої, ми зібралися тут, щоб віддячити Великому Духові Ованійо. За нашим старим звичаєм затанцюємо йому танець з перами. Це все має відбутися до обіду, бо Ованійо потім відпочиватиме. Він дарує нам землю і плоди, і ми вдячні йому за це.

Кілька пострілів надворі сповіщають про наближення танцюристів. У хату зайшов загін — тридцять добірних юнаків, усі в розкішному святковому вбранні, на голові шапочки з перами, на поясах дзвіночки. Голубий Птах впізнав другого у довгій шерензі — Чорну Ступню, брата Козулі.

Якусь мить танцюристи стояли нерухомо, потім глухо загупали бубони, і шеренга юнаків повільно пішла навколо вогнища. Співаки заспівали першу строфу подяки:

— Спасибі Великому Духу!

— Ми всі живемо, щоб славити його.

— Спасибі Великому Духу!

Закінчивши строфу, танцюристи прискорили ходу, легко й граціозно вибиваючи п'ятами в такт бубонам.

М'який, хвилеподібний рух проплив по колу веселих і радісних танцюристів.

Потім співаки знову почали свою пісню-подяку, а танцюристи перейшли на повільну ходу. Пісня-подяка і швидкий танець чергувалися без кінця. Невтомно звучав спів, і так само невтомно довга шеренга кружляла навколо вогню. Видзвонювали дзвоники, танцюристи розмірено вигукували «га-го», глядачі заохочували юнаків, радісне збудження охопило всіх.

До останнього кола вождь запросив усіх присутніх теж подякувати Великому Духові. Мати підвелася. Голубий Птах невпевнено глянув на неї, але вона підбадьорливо погладила його по голові:

— Ти тільки спробуй, вийде.

І справді вийшло, бо ноги самі рухалися в такт бубонам. Голубий Птах танцював серед останніх, між старшими дітьми. Раптом його увагу привернув хлопець, що танцював попереду нього. Той рухався якось дивно, трохи похитуючись на кривих ногах. Наче зачарований, дивився Голубий Птах на його скуйовджену голову: та це ж ніхто інший як Косоокий Лис! Голубий Птах вийшов із ряду і потяг за собою Козулю.

— Скажи, з яких пір оцей тут?

— Прибув восени з своїми батьками. Він живе в одному з вігвамів ленапів біля кладовища. Ти його знаєш?

— Я знаю його ще з річки Оленяче Око, він убив мого Шнапа.

— Убив твого Шнапа? Він же живий!

— Та я не про цього Шнапа, а про старого, у того були точнісінько такі ж білі плями над очима. За це я тоді добре відлупцював лобуряку. Він завжди дражнив мене, навіть мого «внука» під час плавання топив.

— Ну, тут він цього не робитиме. Як щось помітиш, я тобі допоможу.

Голубий Птах стояв зовсім збентежений. Хто б міг подумати, що так закінчиться Новий рік? Солом'яна вірьовка од масок повинна ж була принести щастя, а тут десь узявся Косоокий Лис… Спогад про перші тяжкі тижні на Прибережних Луках прокинувся знову. Здавалося, що ніякий Новий рік не починався, що все лишилось, як і раніш.

Великі дерев'яні маски, загорнуті у червоні хустки, знову лежали на горищі. Це темне приміщення над комірчиною було сповнене таємниць.

З порога кімнати Голубий Птах кінчиками пальців діставав стелю, але вилізти туди сам не міг. Коли треба було що-небудь звідти дістати, батько піднімав хлопця на руках.

Чим далі в глиб горища, тим нижче опускалася покрівля, і, нарешті, над комірчиною зовсім змикалася з стелею. Спереду, по краю горища, стояли дерев'яні мисочки. Звідти мати діставала перед їдою ложки. Ще далі, де Голубий Птах міг пересуватися тільки навколішки, була всяка всячина: поламані стріли, луки, ості для полювання на риб, мотики і товкачі. А за всім цим спочивали великі дерев'яні маски. Їх діставали тільки на Новий рік.

Між масками лежить також довгий шкіряний мішечок з зміями-сніговиками. Цей мішечок на Новий рік частенько турбують, бо суха й холодна погода якраз сприяє грі у змія-сніговика.

Змії — це тонкі дерев'яні палиці завдовжки з людський зріст, під час гри їх кидають по довгому рівчаку. Чим гладші стінки рівчака, тим швидше мчать по ньому, головешками вниз, сніговики. Той, чия палиця сковзне найдалі, виграє очко.

Здебільшого грали роди двоюрідних братів один проти одного, бо «змій-сніговик» — це розвага ірокезів. «Ленапи в цьому нічого не розуміють», твердив батько. Серед старших двоюрідних братів Малий Ведмідь без сумніву вважався найкращим гравцем, він оволодів усіма прийомами і ніколи не хвилювався.

Увечері Голубого Птаха послали на горище, щоб він підтяг мішечок із зміями-сніговиками на край стелі і повільно опустив його прямо в руки батькові, що стояв унизу.

Потім біля вогнища мішечок розв'язали. Зсередини в ньому були кишені, а в кожній з них по три палиці. Малий Ведмідь приділяв їм немало уваги.

— Бачиш, — пояснював він хлопцеві, — палиці треба насамперед добре змастити жиром, — І почав старанно змащувати їх розтопленим ведмежим жиром, починаючи з товстого кінця й поступово переходячи вниз до тоненького. — Для цього вживають різні жири. Коли сніг пухкий, найкраще змащувати ведмежим жиром, а якщо твердий — качиним, коли сніг мокрий — змащують соняшниковою олією.

Голубому Птахові дозволили допомагати батькові при змащуванні.

Потім він складав «змії» у мішечок, дбайливо розбираючи їх по сортах дерева.

— Ясенові змії найкраще ковзаються по пухкому снігу, а дубові придатніші для мокрого, — пояснював батько.

Наступного ранку згодилися ясенові палиці. Хлопці тягли товсту важку колоду по м'якому снігу, борознячи навскоси до берега довгий пологий рівчак. У тому місці, де щойно проритий жолоб виходив на замерзлу Боброву Річку, Голубий Птах і Козуля утрамбували площадку в 10 квадратних кроків; тут мали затримуватись змії-сніговики, знесилені мандрівкою по довгому жолобу. Там, де палиці зупинятимуться, суддя робитиме позначку.

Знову і знову тягали хлопці вузьким ровом дерев'яну колоду, — аж поки стіни в ньому стали твердими і гладенькими. За кожним разом все більше збиралося гравців, які давали добрі поради.

— Глядіть же, старанно поліруйте жолоб, а то змії напівдорозі повистрибують з нього! Найменший уламок льоду або горб — і палиці вилетять геть.

Косоокий Лис теж прийшов і запропонував свої послуги. Голубий Птах кидав на нього люті погляди, але ленапський хлопець поводився так чемно й скромно, наче забув про все зле.

Та ось жолоб, здається, вигладжений достатньо. Голубий Птах з Козулею прожогом кидаються вгору, де вже нетерпеливо чекають учасники гри.

Нарешті батько починає гру. Він вийняв із шкіряного мішечка ясенову палицю, змащену жиром, великим і вказівним пальцями лівої руки обхопив її посередині, а кінець палиці обпер на зігнутий вказівний палець правої. Невеличкий, кроків на три, розбіг, кидок, і — палиця засичала по канавці. Вона мчала, б'ючись об стінки жолоба. Іноді передній товстий кінець підводився з канавки, наче зміїна голова, що видивлялася жертву. Голубому Птахові справді здавалося, що він бачить гадюку.

Хлопці побігли знову в кінець рівчака, де суддя на утрамбованому снігу рисочками відмічав зупинку кожної палиці. Ще здалеку Голубий Птах побачив Косоокого Лиса, що стояв біля площадки.

— Пишається мерзотник, — буркнув Голубий Птах. Козуля посміхнувся:

— З-під нього мати ніколи не прибирала, як він лежав у колисці.

— Що-що? Тобі хто-небудь розповідав?

— Де там! Хіба не бачиш по його ногах? Він у колисці завжди гадив, тому вони й розкарячились…

Голубий Птах розсміявся. От якби він раніше про це знав!

З рівчака донеслося тихе сичання змія. Раптом щось затріщало, палиця вилетіла з рівчака у пухкий сніг. Косоокий Лис послужливо подався за нею, схопив і хотів було понести до судді, як усі зарепетували:

— Він отруює змія! Він отруює змія!

Лис злякано випустив палицю. Він же хотів якнайкраще і зовсім не розумів, що саме так схвилювало всіх, Але Голубий Птах вмить усе збагнув. Батько застерігав його — ніколи не торкатися змія-сніговика. «На це мають право лише гравці та судді, — говорив Малий Ведмідь, — інакше змій вважається, так би мовити, «отруєним».

Цього ленап, звичайно, не знав, та й взагалі ленапи нічого не розуміли в цій грі.

Ревучи, погналися хлопці за оторопілим Лисом, що рятувався втечею.

— Він отруїв змія! Він отруїв змія! — Голубий Птах напружував усі свої сили, щоб наздогнати втікача, але той біг, як заєць. Лише Шнап, гавкаючи, кружляв навколо Косоокого Лиса. Нарешті собака облишив погоню і повернувся до свого господаря.

Голубий Птах зупинився.

— З-під тебе твоя мати ніколи не прибирала! — закричав він на все горло.

Ленапський хлопець підняв, погрожуючи, кулаки і на досить безпечній відстані почав лаятись. Голубий Птах майже не розібрав лайки, та й поглядів, сповнених страшенної ненависті, він теж не бачив.

Після гри у змія Голубий Птах більше не зустрічав свого старого противника аж до того часу, поки Малий Ведмідь не взяв Косоокого Лиса з собою на полювання.

Протягом кількох днів світило сонце і розтоплювало сніговий покрив. Нічний мороз сковував талу поверхню льодовою корою, яка на кожному кроці з тріском провалювалася. Новий, пухкий сніг вкривав наст знову, але не настільки, щоб можна було просуватися безшумно.

— Нічого не поробиш, — якось увечері похмуро зауважив Малий Ведмідь. — Дичина почує нас ще здалеку! Треба вертатися додому.

Вождь крокував попереду. Голубий Птах ішов останнім, перед ним — Косоокий Лис. Вони якраз проходили через дубовий лісок з густим підліском, коли раптом Голубий Птах побачив на землі кілька букових горішків. Яскраво-червоні, завбільшки з вишню, вони визирали з-під снігу. Хлопець пильніше придивився: поруч з плодами був слід. Та це ж, мабуть, лапа єнота? Звичайно, такі зведені докупи кігті бувають тільки у єнота. От якби спіймати цього звіра!

Косоокий Лис уже зник у чагарнику, але це не турбувало хлопця, бо сліди мисливця може розпізнати навіть дитина. Крім того, з ним же Шнап. Хлопець ще раз перевірив сліди єнота. Він навіть не помітив, як Косоокий Лис зломив гілку й поволік її за собою, щоб замести відбитки ніг. Залишившись позаду, Голубий Птах ретельно розглядав звіриний слід, що повів у зовсім іншому напрямку.

Через деякий час він стояв перед дубом, на стовбурі якого чітко виднілись подряпини. Хлопець зрадів: тут, напевне, оселився єнот, це він, видираючись на дерево, своїми кігтями пошматував кору. Маленький мисливець постукав томагавком по стовбуру, проте ніщо не ворухнулось. Подряпав по корі — безуспішно; ніде не показався навіть клаптик сірувато-жовтого хутра. Він уже спробував видертись на дерево, але на гладенькій поверхні стовбура не можна було вдержатись.

Хлопець озирнувся. Почалась хуртовина, в голих кронах дерев уже збиралася темрява. «Нічого з цього не вийде, треба завтра повернутися сюди», втішив сам себе і вирішив іти додому. Він міг добре розпізнати свої власні сліди, проте незабаром дійшов до місця в дубовому ліску, де сліди губилися. Було схоже на те, що хуртовина замела їх.

За кілька кроків слід з'явився знову. Шнап трохи пробіг у протилежному напрямку, зупинився й загавкав, ніби хотів покликати свого хазяїна. Голубий Птах не зрозумів четвероногого супутника: слід видно ж досить чітко. Чого б то його понесло туди? Хлопець поманив собаку, що нерішуче стояв на місці, і, прискоривши ходу, пішов по сліду.

Раптом він зупинився.

Цю роздвоєну березу, що розгалужувалася невисоко над землею, хлопець уже бачив. Тут він уже був сьогодні. Невже зараз іде в протилежний бік?

Сніжинки поступово закривали відбитки ніг, а сутінки згладжували все своїм дедалі густішим мороком.

Шнап заскавчав, пробіг кілька разів по колу, уткнувши носа в землю, а потім сів і протяжно завив. Він був такий же безпорадний, як і його господар. Голубий Птах пішов навмання, не знаходячи слідів своїх супутників.

«Був би в мене зараз кремінь і кресало, я б запалив вогнище», розмірковував хлопець. Його охопив страх, бо в такий холод провести ніч без вогню означало вірну смерть.

— Агов! — гукнув скільки було сили, але вітер поглинув крик. Хлопець поспішав уперед.

Гіллячка, що вдарила по обличчю, примусила опам'ятатися. Кидатись у різні боки — марна справа. Хуртовина посилювалась, у кронах дерев під натиском вітру тріщали і ламались гілки.

При останніх відблисках денного світла Голубий Птах помітив у стовбурі велетенського дерева дупло з лікоть завширшки. Інстинктивно, наче тварина, що шукає захистку, заліз він у розколину і опинився в сухій норі, де можна було навіть сісти, зігнувши коліна. На дні дупла лежала гнила деревина й сухе листя.

«Тут я й залишусь; вхід закладу гілками, тоді не страшні мені ні сніг, ні вовки». Шнап, здавалося, був такої ж думки, — відразу забрався в дупло і вдоволено загарчав.

Хлопець виліз із сховища і відрубав з найближчого поваленого дерева кілька гілок, знову заліз у нору, підтяг до дупла велику гілку і поклав її перед входом. Із середини свого притулку надряпав томагавком трухлявої сухої деревини і зробив з неї гніздо. Маленькі гілки пішли на підстилку. Потім пострибав деякий час, щоб зігрітися, закутався у ковдру і ліг. Собака втиснувся поруч, і як тільки тепле дихання Шнапа війнуло йому в обличчя і густе хутро наполовину вкрило його, хлопець відчув себе врятованим. Засинаючи, він ще чув завивання бурі, що розгулялась не на жарт.

Коли хлопець прокинувся, темрява стіною огорнула його. Надворі, як і вчора ввечері, лютувала буря. Полонений подумав: «Чи ще ніч?» І раптом спало на думку, що, мабуть, усі щілини занесло снігом. Хлопець посунувся глибше у своє лігво і погладив голову собаки. «Ти тут, мій Шнап? Зачекаємо ще трохи, в таку негоду страшно вилазити звідси». У відповідь той тихенько загарчав, заспокійливо і втішно,

Хлопець поринув у напівсон. Скільки часу він отак продрімав, невідомо. Тиша, що настала надворі, поступово добиралася до його свідомості. Нарешті він встав, намацав гілку, що закривала вхід. Хотів зрушити її з місця, штовхав, смикав, проте величезна гілляка не ворухнулась. «Я ж тягнув її вчора», здивувався Голубий Птах.

Згадка про снігопад, мов окропом, ошпарила його: «Мабуть, снігом накрило гілля і завалило вихід». Він спробував ще раз відштовхнути гілляку, але вона була непорушна, мов скеля.

Знесилений, хлопець зіщулився і механічно постукував Шнапа по спині. Тварина, здавалося, відчувала небезпеку, вона скавучала і тикала мордою господареві в коліна, ніби запрошувала до нових спроб звільнитися. Хлопець не звертав на це ніякої уваги. Його чоло вкрилось краплинами холодного поту. Душив страх, що їх ніхто тут не знайде, хоч би як шукали. А поки весною сніг розтане, їх давно вже не буде в живих.

Думки плутались. Згадав матір, Малію, Малого Ведмедя, химерні тіні від вогню, що вимальовувалися на стелі, коли він вечорами лежав на ослоні. Хіба це він колись думав про втечу? Яким теплим і затишним здавався дім Черепахи, тепер такий далекий, як і рублена хата в Рейстауні. Так хотілося ще хоч раз побувати на Бобровій Річці. Може, Великий Дух йому допоможе? «Ованійо — друг людей і завжди допомагає їм у біді», часто говорила мати.

Хлопець трохи заспокоївся. З новою надією він уперся спиною в задню стіну своєї в'язниці, а ногами — в гілляку, що закривала вихід, його тіло напружилось, як лук.

Раптом колода трохи подалася. Сірі сутінки просочились у дупло. Гілляку вдалося відсунути на ширину долоні. Голубий Птах завмер: світло! Якусь мить серце зовсім не билось, потім він схопив Шнапа, що голосно гавкав, і міцно обняв його.

— Ми виліземо звідси, Шнап! Виліземо!

Через кілька хвилин вони вже вибиралися з в'язниці. Надворі був сірий похмурий ранок. Снігу біля дерева намело до пояса — просто дивно, що таку вагу вдалося зрушити.

Хлопець озирнувся навколо і згадав повчання Малого Ведмедя: «Верхівки сосон похилені на схід, гілля дерев найбуйніше з південної сторони, а мох на стовбурах завжди росте з північної». Але тут не можна було орієнтуватися за цими ознаками, бо мох засипало снігом, а гілки, з якого б боку він їх не розглядав, скрізь були однаково густі, верхівки ж сосон хилилися в різні сторони. Саме ця ознака найбільше збивала хлопця. Голубий Птах забув, що ці прикмети стосуються лише дерев, що ростуть поодиноко. На щастя, на сірому небі вималювалася світла пляма сонця. Хлопець пішов у протилежному напрямі. Де-небудь він безумовно наткнеться на Боброву Річку, біля якої розкинулось його село. Голубий Птах, не йшов, а з великими труднощами брів по глибокому снігу. У деяких місцях доводилося нести Шнапа, бо той взагалі загрузав.

Голубий Птах розрахував правильно. Опівдні він побачив білу гладеньку поверхню замерзлої річки, а незабаром помітив і рідні хати. Біля скирти маїсу, що привітно кивала хлопцеві своєю високою сніговою шапкою, його побачили діти. З радісним вереском кинулися вони назустріч хлопцеві і мало не звалили його з ніг.

Розчинилися навстіж двері хати, і мати поспішила до Голубого Птаха. Хлопець помітив по очах, що вона плакала. А потім вибігли і Малія, і Малий Ведмідь, і Козуля, і тітки…

Ніхто нічого не питав, усі були такі ласкаві, привітні. Мокрі мокасини зникли з його ніг, сяюче тепло розлилося по грудях і обличчю, а чудовий запах вареного бобрового м'яса лоскотав ніздрі.

Коли хлопець наївся, Малий Ведмідь попросив його про все розказати. Голубий Птах розповідав, трохи ніяковіючи перед великим колом слухачів, у центрі якого він раптом опинився. Як тільки він замовкав, хата сповнювалася радісними вигуками. Нарешті він закінчив свою розповідь. Потім заговорив Малий Ведмідь:

— Сину мій, а ми оце готувалися шукати тебе. — При цьому він підняв над головою широкі плетені лижі, які дозволяли пересуватися по найглибшому снігу. — Ми саме закінчували роботу, коли ти прийшов. От і добре. Тебе, видно, не призвичаїли до витривалості в країні Сходу, ми навіть не сподівалися побачити тебе в живих. Отже ми раді й дуже вдячні Великому Духові. Ми не гніваємося на тебе, гніваємося самі на себе, що не подумали, як швидко хуртовина замете наші сліди. Помітивши, що тебе немає, ми одразу кинулися на розшуки, але вітер загладив усе навколо. Сину мій, твоя поведінка нам дуже сподобалася. Ти виявив сміливість і рішучість. Сподіваємося, що ти ще не раз доведеш нам свою мужність, бо саме вона виховує велику людину.

Голос Малого Ведмедя бринів од гордощів за сина.

Ніхто навіть і не подумав, що в цій події був чийсь злий намір, кожен гадав, що це випадок, і лихий вчинок Косоокого Лиса на цей раз лишився невикритим.

Перед очима Голубого Птаха все попливло. Його раптом почало морозити, і він ліг на свою постіль.

Хлопець тяжко захворів на запалення легенів. Він не помічав, як маски дмухали на нього цілющим попелом, як у сухе горло вливали йому якусь цілющу воду. Минуло немало страшних днів, перш ніж ослаблена температурою свідомість хворого почала знову сприймати навколишній світ.

Місяці хвороби назавжди збереглися в пам'яті Голубого Птаха. Чи то щоденна присутність матері, чи спокійні розмови з батьком, який часто говорив з хлопцем, немов з дорослим, вплинули на нього. Цього він не знав; відчув тільки, що саме ці місяці й зробили його справжнім індійцем.

Вранці Голубий Птах чув тихі кроки вождя, який вдосвіта з рушницею в руках виходив з хати. Кілька неголосних слів долинали з інших кімнат, де чоловіки теж збиралися на полювання. Віддалене скавчання та гарчання собак виманювало Шнапа з-під лавки. Немало зусиль доводилося докладати щоразу, закриваючи руками й ногами йому вихід, щоб він не вирвався з-під ослона й не побіг разом з усіма.

На якусь мить усе затихало. Тільки плач немовляти та легеньке рипіння ременів, на яких гойдалась колиска, порушували тишу.

Потім вставали жінки. Напівзаплющеними очима Голубий Птах дивився з своєї постелі, як мати чистила місце для вогнища, — неглибоку ямку з долоню завглибшки, — виносила попіл, накладала дров і. відкривала у даху люк. Густий дим валив угору назустріч зимовому дню, що крижаним оком зазирав у чотирикутний отвір.

Коли здіймалися язики полум'я, мати вішала на гак казан. До цього ніяк не могла привчитися Малія, яка завжди вішає казанки, перш ніж добре розгоряться дрова, і мати щоразу за це її лає.

Аж ось і сестра пурхнула з лави. Незабаром загупала глухо ступка, але хлопець її не бачив, бо йому заважала стіна. Мати і сестра прийшли, знову. Сяюче Полуденне Сонце цього разу насипала в казан не маїсових крупів, а борошна для пудингу. У Голубого Птаха аж слина покотилася, бо для хворого кращої їжі й не придумаєш, та ще й з кленовим цукром і ведмежим жиром. Хоч би батько не забарився, а то чекатимуть його аж до обіду і тільки тоді почнуть їсти без нього.

Хлопець перевертався з боку на бік: нехай мати й сестра помітять, що він уже прокинувся.

— Що тобі снилося, сину?

Мати ніколи не забувала про це запитати, бо снам вона надавала величезного значення. Потім вона посилала Малію поглянути, де Шнап, де Козуля грається, надворі чи в коридорі, де маска і де стріли — взагалі чимало доводилося бігати їй, сестрі.

Часто мати сідала біля хлопця і, латаючи одяг та мокасини, починала розповідати, як вона ще дівчиною возила свого батька з глибини країни до озера Ері, бо у старого було велике бажання перед смертю ще раз побачити Блакитну Воду.

— Він уже ледве ходив, і мені, довелося, майже всю дорогу його нести. Я взяла його, як дитя, на спину. Посувалися вперед дуже повільно, але я завжди з радістю згадую, що він таки побачив ще раз Блакитну Воду. Батько помер у той день, коли ми прийшли до озера.

Повертаючись, мати познайомилася з Малим Ведмедем і лишилася в' нього. Але вона тільки мимохідь згадувала про це і при цьому червоніла.

Так минали ранки. Під обід іноді несподівано біля вогнища з'являвся Косоокий Лис і, посміхаючись, цікавився, як здоров'я хворого, зиркаючи то на шматки печені, то на Малію.

Голубий Птах задовольнявся тим, що в думках обзивав його новими образливими словами.

— Я прийшов довідатись, як почуває себе мій старший брат, — кожного разу чемно починав відвідувач, а Голубий Птах сам про себе відповідав: «Який я тобі брат?! Що в мене, ноги рогачем, чи моя мати не прибирала моєї колиски?»

— Я сподіваюся, що Дух Хвороби облишив його, — вів далі Лис, а Голубий Птах думав: «Іди ти з своїм Духом Хвороби! У тебе такий вигляд, наче він сидить у тобі». І несподівано хлопцем оволодівало каяття. Чи бува не занадто жорстоко він тоді відлупцював Лиса? Відвідувач залишався на обід, наче так і мало бути. У Сяючого Полуденного Сонця зостався лише один мішечок солі, цієї дорогоцінної приправи. Вона дуже економно витрачала темнувато-жовті зернятка і солила м'ясо, власне, тільки для батька та Голубого Птаха. Правда, коли з'являвся Косоокий Лис, тоді і йому перепадало. Голубий Птах не мав нічого проти цього, бо у ленапів взимку їжі було мало. Вони сіяли маїсу значно менше, ніж ірокези…

— Звідки взагалі у тебе сіль? — запитав якось Голубий Птах у матері.

— Ми добуваємо її з Соляного Струмка, що протікає глибоко в горах на сході. Кожної осені їздимо туди, у великих казанах випаровуємо воду, а на дні залишаються жовті зернята солі. Наступної осені треба знову їхати.

Батько, здавалося, з цим не був згоден.

— Почекаємо ще рік. У горах на Сході небезпечно. Звідти вже недалеко й до передніх укріплень білих, а ті Довгі Ножі, що живуть на кордоні, стріляють у всіх, хто носить пера і мокасини. Ми, ірокези, до цього часу мовчали і не піднімали бойових сокир, навіть після поразки Браддока. Тільки ленапи боролися на боці французів проти англійців. Але це не турбує англійців, вони всіх нас вважають за ленапів.

Хлопець уважно прислухався, бо вперше в його присутності згадали про війну.

Голубий Птах уже давним-давно знав, як саме полонили його біля Джуніати. На нього тоді напали ленапи, і Димний День тільки плентався за ними, бо він користувався з усякої нагоди, щоб добути скальп. Тоді він зміг би злиденні воронячі пера обміняти на орлині — ознаку справжніх воїнів…

Ніхто з ірокезів, за винятком Димного Дня, не брав у руки зброї, хоч і жили разом з ленапами по всій території Огайо. А ленапи були найзапеклішими ворогами прикордонників. Вони часто нападали на їхні житла, вбивали людей, пускали червоного півня… Навіщо вони це робили? Чому не могли бути такими ж мирними, як ірокези?

Хлопець насмілився запитати. Малий Ведмідь деякий час мовчки випускав з люльки великі хмари диму. Потім сказав:

— Ти знаєш про те, що по той бік гір, далеко на сході є море?

— Знаю.

Голубий Птах ніколи там не бував, але йому не раз доводилося чути, що шлях від Рейстауна на схід пролягає вздовж Джуніати через Вілльські гори, далеко-далеко вниз аж до великого міста Філадельфії. Якщо звідти йти ще далі на схід, то нарешті дійдеш до моря, до Атлантичного океану. Це йому відомо. До моря від Рейстауна було, напевно, так далеко, як і від Рейстауна сюди, до Бобрової Річки. Не раз хлопець бачив навантажених коней і вози, що проїздили з низовини: стомлені і виснажені шкапини, заляпані грязюкою підводи; так, вони, мабуть, довгий шлях пройшли від моря до Джуніати.

Малий Ведмідь почав знову:

— А знає мій син, що раніше ленапи жили біля моря на сході?

Голубий Птах витріщив очі й нічого не відповів. Батько, здавалось, і не чекав відповіді.

– Раніше там жили не тільки ленапи, а й шоні і багато інших племен. Та ось прийшли туди блідолиці У них не було ні хатини, де б можна було переспати, ні маїсу, щоб зварити їжу, не було навіть клаптика землі, щоб на ній щось посадити. Ленапи дали їм усе необхідне, бо червоношкірі діляться з усіма нужденними. Але чим більше ленапи давали, тим більше кораблів приставало до берега і тим більше білих ступало на їх землю. Білі будували великі села і витісняли червоношкірих. Залізними сокирами вони вирубували ліси, з рушниць вибили звірів і птахів — і ленапи змушені були кінець кінцем від них утікати, покидаючи свою стару батьківщину. Спочатку вони відступили до верхів'я річки, потім, білі і звідти витіснили їх, аж до гір… Але й туди прийшли загарбники, спалили вігвами ленапів, винищили бобрів, ведмедів і оленів, одібрали у індійців землю. Так, зрештою, перебралися ленапи через гори до нас. Ми, ірокези, не зазнали такого лиха, ми тут жили завжди спокійно. Та ленапи не можуть бути задоволеними її щасливими. Вони завжди думають про свою стару землю по той бік гір і сподіваються коли-небудь вигнати білих і знову перебратися на колишню батьківщину. Ось чому вони ненавидять блідолицих і використовують кожний слушний момент, щоб ударити їх бойовою сокирою.

Голубий Птах завагався. Світ прикордонників, який колись здавався йому таким звичайним, він раптом побачив з іншого боку. Хлопця враз охопило відчуття, ніби щось сталося не тільки з жителями Рейстауна, але й з тими, що живуть далі на схід, уздовж великого шляху на Філадельфію, і з самими жителями Філадельфії…

Хлопець по міг усього збагнути. Він запротестував:

— Ленапи ж борються на боці французів, а французи теж білі.

— Ти маєш рацію. Ленапи твердять, правда, що французи живуть аж у Канаді і не такі лихі, як англійці, але насправді вони такі самі вовки. Тепер вони сидять у долині Огайо і збудували там своє укріплення.

Голубий Птах кивнув. Так, французи зажадали всієї землі по цю сторону гір, але від цього доля ленапів не змінилася.

Глибоко запали хлопцеві в душу батькові слова, і минуло багато часу, поки нові враження згладили їх.

Рік для хлопця минав, як сон. Поступово він одужував, набирався сил. Найбільше Голубому Птахові подобалося сидіти з дідом біля південних дверей, учитися плести кошики й дубити шкіри або допомагати матері по господарству. Якось він хотів побігти з Козулею до Совиного Струмка, але ноги були ще настільки слабі, що вже з луків він змушений був повернутися.

Здалека видно було зелену стіну маїсу висотою в людський зріст, до нього долинав, наче крик відлітаючих гусей і сурмління оленя, дроб барабанів, що запрошували на осіннє свято.

Але наскільки відійшов од хлопця навколишній світ, настільки ближчою стала йому мати. Коли вона з жінками була в полі, нетерпляче чекав її повернення. Хлопець полегшено зітхнув, коли батько не дозволив після жнив варити сіль біля Соляного Струмка, бо він, Голубий Птах, повинен був би залишитися дома, на довгий час без матері.

У розмові хлопця з Сяючим Полуденним Сонцем іноді виявлялися дивні речі. Одного разу він запитав, чому сестру назвали Малією. Такого імені в селі ніхто не мав. Мати не забарилася з поясненням:

— Так назвав її один з тих чоловіків у чорному, що раніше ходили по селах тут, на Бобровій Річці, і розповідали незвичайні історії. Незабаром після народження твоєї сестри прийшов такий чоловік, покропив дівчинку водою і назвав Малією.

У хлопця наче полуда з очей спала: «Марія» — охрестив місіонер дитину, а в ірокезькій мові немає «р», і тому вийшло «Малія».

— Може, тому вона так швидко навчилась у Димного Дня англійської мови. Чужинець, напевне, вселив у неї якийсь інший дух, — зауважила Сяюче Полуденне Сонце, і в зітханні матері хлопець відчув затаєне горе. Так, Малія справді була зовсім інша, ніж мати, якась різка, нетерпляча…

Такі розмови ближче знайомили хлопця з горем і радощами роду Черепахи. Багато дечого забувалось, але окремі слова залишились і ніби спали, як спали до наступного Нового року маски на горищі.

На кінець другої зими Голубий Птах одужав зовсім. Саме в той час, коли від південно-західного вітру танув сніговий покрив і сильні пагінці кліщинцю пробивалися через опалий торішній лист, у нього, наче сік у дереві, знову піднімався потяг до життя.

Село ожило. Людям набрид зимовий полон; обтяжливі снопи маїсу поступово зникали з дахів і стель, а темна хата від того наче просторішала. У хати жінки вносили на плечах великі згортки в'язової кори.

Малія показувала своєму братові, як із шматків кори роблять посуд.

— Ніде не повинно бути ні дірочки, ні щілинки, а то багато витече.

Місяць цукроваріння стояв на порозі. В хаті було три великих мідних казани для варіння соку, які мати дбайливо доглядала. Чоловіки збирали докупи всілякий посуд — берестові короби, шкіряні мішечки, барильця, — бо, коли збирали багато соку, посуду не вистачало.

Кожному роду було відведено певний кленовий лісок. Дерева роду Черепахи знаходилися зі східного боку, на віддалі одноденного переходу. Вранці біля порога вже стояли коні. Сокири, казани, короби, ковдри і рушниці — все нав'ючували на них. В обідню пору сонце так осявало сніг, що аж очі боліли.

— Сонце вже варить сік, — говорили жінки.

У кленовому гаю було дві хатинки: цукроварня і тимчасове житло на період заготівлі цукру.

Між дерев лунав галас дітвори; жінки вимітали з хатин сніг і листя, а чоловіки рубали дрова. Для варіння цукру потрібно було багато палива. Тільки в цьому випадку чоловіки допомагали жінкам, бо взагалі забезпечення паливом вважалося суто жіночою справою.

За три дні скінчили приготування. На ранок четвертого дня всі зібралися навколо величезного клена. Між корінням спалахнув вогонь, снігове кільце з тихим сичанням відступило. Вождь мовчки вийшов уперед і кинув у вогонь жменю тютюну. Потім почав говорити, і його голос разом з шумом вітру в гілках злився в піднесений подячний спів:

Ми, що зібралися тут,

Великому Духові дякуєм,

Ми живемо, щоб славить його!

Віковічні ліси,

Ми благаємо вас,

Прийміть оцей дим,

Щоби соки солодкі кленові

Нам завжди щедротно текли.

Це ж воля творця,

Що клени розлогі

Нам сік животворний дають.

О, славен Великий Дух,

Не дай нашим дітям маленьким

В твоєму чудовному лісі

Із горем зустрітись!..

Це твій день.

Це твій дим.

Радуйся в славі, творець!

Ми дякуєм завжди тобі,

Що вічно над нами єси…

Ми вчинимо волю твою!

Так є. [4]

Коли Малий Ведмідь переставав гудіти, тютюн знову летів у вогонь, і синій димок піднімався аж до крони дерева. Голубий Птах прислухався. Він розумів не всі слова, однак відчував щирість цієї розмови то з кленом, то з Володарем Життя.

Потім вогонь погасили, і всі зібралися в хаті-цукроварні, щоб виконати танці голубів, риб, єнотів, качок і танець тремтіння кущів. Хлопець побожно стояв у колі. Дрижала земля від ритмічного тупоту чоловічих ніг, потім знову чувся тихенький шурхіт жіночих кроків біля лави, на якій сиділи співаки з бубнами і тріскачками. Час від часу лунав вигук «гвійя!», танець обривався, і починали звучати строфи пісні:

«Хай солодкий сік тече із дерева»,

Подумав творець, і за це ми прославим його.

«Хай громовиці зволожують землю,

Напувають щедротно джерела й потоки,

Хай зорі стоять на сторожі дітей,

Хай сонце їм світить з високого неба,

Подумав творець, і за все це ми славим його!

Гвійя!

Наступного дня почався збір соку. Мати й тітки з сокирами ходили від дерева до дерева, робили надсічки, забивали клинки, на яких вішали горщики із в'язової кори. Світлий кленовий сік точився в посудинки, спочатку помаленьку, краплями, а потім швидше, швидше — цівочкою. Наповнені горщики відносили до цукроварні і виливали сік у казани.

Старші хлопці підтримували вогонь. Час від часу вони помішували масу, яка ставала все густішою. Годинами Голубий Птах сидів навпочіпки перед вогнем і пильно стежив, як кипить прозорий сік, як лопаються на ньому бульбашки. Чим важче було мішати кописткою, тим частіше хлопець брав пробу. Не раз Малія видирала у нього ложку, бо вона, звичайно, все знала краще.

— Сік не повинен бути тягучим, треба, щоб він був твердим і пружним, як смалець у мисці, тоді він готовий.

Навколо вогнів звучали веселі голоси жінок, які обговорювали кожну дрібницю. Хлопець з цікавістю прислухався. Тонкі стовбури дають лише водянисту рідину; треба, щоб дерева були не менше двох п'ядей в діаметрі, тільки тоді можна їх надсікати.

Із тих кленів, що біля заливних луків, добували чудовий, майже чорний цукор, але його треба надто довго уварювати. При великому морозі можна зекономити чимало палива, якщо заморозити сік у широких плоских посудинах. Льодяну кірку, яка утворюється з самої води, викидають, а під нею залишається червонуватокоричньовий сироп.

Між підкладанням дров у вогнище та помішуванням сиропу залишалося досить вільного часу. Хлопці здебільшого гасали між чорних кленів біля заливного лугу, куди їх вабив своїми несподіванками густий підлісок. Козуля тут дуже добре орієнтувався:

— Поглянь сюди: дупло соколиза.

Він вказав на дупло дятла, ледве помітне на запаморочливій висоті. Просто під ним цюкала червоноголова пташка. Навколо стовбура спіраллю тяглися дірочки, з яких дятел висмоктував сік.

— Чи є вже яйця в гнізді? Я полізу на дерево.

Видертись по величезному гладкому стовбуру виявилось не так-то просто, але Козуля не розгубився.

— Я вилізу он на те, воно вгорі доходить майже до гнізда, — мовив він і показав на тонке дерево, що тулилося в тіні велетня.

Голубому Птахові аж моторошно стало, коли він дивився, як двоюрідний брат піднімається все вище й вище. Козуля, як і всі інші хлопці, вмів лазити не гірше за білку. Здавалося, він наче приростає до сучків і навіть найтонші гілочки підтримують його.

Ось Козуля вже перебрався на крону клена. Він повис під дуплом дятла і запустив туди руку. Довго там колупався, та раптом Голубий Птах побачив, як двоюрідний брат почав сіпатись і рватися спочатку плечем, а потім і всім тілом.

— Моя рука застряла! — закричав він зрештою. Але цей крик прозвучав, як писк покинутого пташеняти. Голубий Птах злякався. Він кинувся на маленьке дерево і виліз аж до того місця, де до нього дотикалася гілка могутнього клена. Не спускаючи очей з нерухомого друга, він перебрався на клен. Рука Козулі аж до ліктя були вкрита глибокими саднами. Козуля вчепився лівою за виступ і рвонувся знову, але вузький отвір міцно обхопив руку.

— Як же ти її туди всунув? Ще зможеш продержатись?

— Так. Принеси мій ніж, розколупаємо дірку.

Голубий Птах обережно зліз і ще раз глянув угору.

І страх погнав його до цукроварні.

— Ну, нарешті! Вогонь скоро погасне! Де це ви пропадали? — загукали з усіх кінців.

— Ми зараз прийдемо, — випалив хлопець і помчав до хати. Та де ж це Козулин ніж? Він схопив свій і швидко, як заєць, побіг назад.

Брат усе ще висів на дереві. Голубий Птах, хапаючись, поліз туди знову. З великими труднощами він закріпився поруч друга і почав обережно стругати ножем. Посипалися стружки. Рука, нарешті, звільнилася. Голубий Птах кинув ніж на землю і допоміг Козулі перелізти на сусіднє дерево. Він обережно підтримував потерпілого, страх змінився впевненістю в собі. Хлопець піднявся ще вище, щоб Козулі було зручніше спускатися.

З верхівки дерева відкривався далекий вид на голубі пасма горбів, які аж ген на горизонті переходили в гори. На безмежних хвилях лісів ніде очам зупинитись, лише в одному місці вилася струминка диму.

Хлопець примружив очі, щоб краще роздивитись, але струминка незмінно маячила у блакитній далечині. Що ж воно таке? Сигнал білих мисливців чи багаття купців, які зупинилися на відпочинок? А чи не в цьому напрямку Соляний Струмок, до якого збирається мати наступної осені, щоб наварити солі? У Голубого Птаха знову майнули якісь неясні думки про втечу. Може б, йому втекти від Соляного Струмка? Чи отой дим, бува, не сигнал для нього? Але що значить утікати? Рублена хатина у Рейстауні постала в уяві хлопця, і йому здалося, що він залишив її багато-багато років тому. Невже він покине хату Черепахи, матір, батька, Малію і Козулю? Навіть Косоокого Лиса стало раптом шкода. Хлопець вагався. Він навіть не усвідомлював, яки сильна любов прив'язує його до сім'ї нових батьків. Сповнений нерішучості, він зліз з дерева. Козуля вже з нетерпінням чекав на нього.

— Нікому, будь ласка, ні слова, чуєш?

— Гаразд, не скажу.

Козуля глянув на супутника: голос Голубого Птаха здавався таким чужим, ніби той відповідав десь здалеку. Він попросив благально ще раз:

— Якщо довідаються інші, то, безсумнівно, назвуть мене «той, що застряв у дятловому дуплі», а в мене й без того досить прізвиськ.

— Ні, ні, я нічого не скажу, — заспокоював Голубий Птах схвильованого, але сам дивився на брата відсутнім поглядом, ніби мав на увазі щось зовсім інше.

Вперше Козуля не розумів друга; що на нього найшло? Обличчя Голубого Птаха виглядало наче хмара, що саме пропливала над весняним лісом.

Закінчилася пора цукроваріння, сонце припікало дужче. Ніжною зеленню вкрилися берези. Пусті і голі поля виринали з-під слизького снігу, що швидко танув. Ніде не видно жодної зеленої стеблинки, лише торішні маїсові пеньки всюди повиставляли свої гострі кінчики. Але Совиний Струмок вже мчав з такою швидкістю до Бобрової Річки, ніби сподівався знайти в ній щось нове і боявся, що не вженеться за нею.

Всі з нетерпінням чекали весни; жінкам хотілося засівати поля, а чоловікам — вирушати на торгову станцію обмінювати мисливську здобич. Однак треба почекати, поки зійде сніг і трохи просохне земля. Справжнім початком весни вважався той час, коли болотяні луки вкривалися золотими чашечками нагідок.

Для старших хлопців весна починалася значно раніше: коли в струмку з'являлися коропи.

Лід ще тримався ветхими, крихкими краями за береги, а Козуля вже день у день бігав до Совиного Струмка поглянути, чи не прийшла риба. Як тільки починають текти талі води, вона косяками йде проти течії в струмки метати ікру; але в цьому році чомусь забарилась. Проте Козуля все ж таки готувався. З тітчиного горища він дістав два довгі лозові кошики.

— Будемо ловити коропів, — пояснив він Голубому Птахові й доручив полагодити кошики.

Вранці наступного дня він узяв двоюрідного брата з собою до Совиного Струмка. В найвужчому місці Голубий Птах побачив цілий ряд палиць, крізь які вирувала вода.

— Це наша загата, ми повинні полагодити її, — сказав Козуля. Потім показав, як треба вставляти нові палиці поміж старих і як заплітати лозою, щоб вийшла густа стіна поперек течії. Лише посередині одна дірка залишається незаплетеною.

Голубий Птах ніяк не міг сам додуматися, навіщо ця споруда, і нарешті запитав:

— Хіба у вас немає вудок? Знаєш, це такий шнур з гачком на кінці, на який ловиться риба.

— Ну, звичайно, у нас теж є гачки, здебільшого виточені з кісток. Та й торговці продають гачки з двома залізними вістрями. Вудити ми теж могли б. В цю пору коропи надзвичайно добре клюють. Але в загаті ми спіймаємо вдесятеро більше.

— Я поки що жодного не бачу. Хіба, може, ще прийдуть?

— Будь певен, одного прекрасного дня вони підуть густими косяками, і все село смажитиме рибу з нашого улову.

Голубий Птах недовірливо глянув на брата: Козуля завжди охоче перебільшував.

Тимчасом загату закінчили, перегороджений потік ще дужче шумів і вирував, стікаючи через залишену посередині дірку. Козуля вистрибнув на берег і скріпив два кошики. Один із них, без дна, вужчим кінцем вставив у отвір на покришці другого, а потім обидва кошики занурив у воду і прив'язав до забитих у дно паль. Отвір у першому кошику збігався з діркою в загаті.

— Ось бачиш, якщо тепер коропи підніматимуться сюди з Бобрової Річки, то, крім цієї дірки, в загаті йти їм нікуди, бо весь струмок перегороджений. І як тільки вони потраплять у перший кошик, то попливуть далі в отвір у дні до другого. А з цього кошика вони не зможуть ні вперед, ні назад, бо вихід надто вузький. Крім того, на них напиратиме нова риба, аж поки весь кошик не наб'ється до відказу.

— Ну, будемо сподіватися, що якась рибина та піймається.

— Хай це тебе не турбує. Завтра, можливо, буде вже перший улов.

Хлопці повискакували з струмка, обтрусили краплини холодної води, наділи легінги і помчали додому.

Голубий Птах від хвилювання не міг заснути. Дурниці, які Малія розповідала про відьом біля Совиного Струмка, були зовсім забуті. Здавалось, на цій Родючій Землі немає прекраснішого місця, ніж Совиний Струмок.

Одразу ж після сніданку вони знову помчали до своєї загати. Козуля ніс великого кошика.

— Для коропів, — сказав він.

Але яке розчарування! Кошики плавали зовсім порожні, наче їх щойно вкинули.

— Сьогодні після обіду прийдемо ще раз, — трохи збентежено зауважив Козуля.

В обід з'явився, як це часто траплялось, Косоокий Лис. Почувши про загату, одразу ж попросився:

— Дозвольте й мені з вами?

Ніхто не заперечував. Неприязнь Голубого Птаха до ленапського хлопця з часу хвороби розвіялась.

— Я швиденько збігаю додому й одразу ж повернуся, — сказав він і вибіг з дверей. Через якусь хвилину він був тут як тут і, хитро посміхаючись, показав кресало, кремінець і трут.

— Добре, — похвалив Козуля. — Я про це й не подумав.

Усі разом подалися до струмка. Напружено вдивлялись у воду. Кошики потонули. Крізь лозинки мерехтіла темнувата з рожевими цяточками риба.

Мокасини і легінги блискавично полетіли в сторону. Голі ноги хлопців навіть не відчували холодної води. Козуля схвильовано давав вказівки:

— Спочатку переріжте лико, яким прив'язаний кошик, ну, трохи назад, а тепер — разом!

Мокрий кошик був важкий, як камінь. Голубий Птах хотів краще взятись, але промахнувсь, і кошик шубовснув знов у воду.

— Ти, єнот, гляди! — розізлився Козуля і швиденько затулив руками дірку. Але п'ять чи шість рибин уже вислизнули. Хлопці знову взялися дружно і цього разу благополучно витягли здобич на берег.

Наче остовпілий, витріщився Голубий Птах на рибу, що метушилася в кошику. Він весь тремтів у мисливському запалі. Козуля трохи підважив кошика за денце і коропи посунулися з отвору на землю поміж суху торішню траву. Риби бились хвостами, пружинились і відскакували в усі боки. Косоокий Лис почував себе як у рідній стихії. Він видрав із корзини ломачку, став на коліна, схопив коропа між плавці і різко стукнув по голові.

Голубий Птах хотів зробити те саме, але мокра слизька рибина вислизнула з рук, наче шматок підігрітого ведмежого жиру, і пострибала вниз по прибережному схилу. На допомогу підоспів Козуля, і рибині не вдалося втекти.

Нарешті всі вісім коропів нерухомо лежали на траві. Голубий Птах підіймав зяброві щитки і плавці, гладив спинку, вкриту рожевими цятками, і вдихав чудовий, свіжий запах води, який линув од здобичі. Обидва його супутники старанно продовжували свою, роботу; видно було, що вони знавці рибальської справи. Ось риба вже вичищена й вимита.

Лис побіг до берега, де стояв старий, ще позаторішній очерет. Повернувся звідти з пучечком очеретяних мітелок, узяв кресало і кремінь, почав кресати, але вогню не було. Він знову подався в комиші. А через деякий час з'явився, тримаючи в руці запалену солому, підклав її під мітелки, що до цього ніяк не загорялися, і розвів яскравий вогонь.

Незабаром на ввіткнутих навскоси скраю вогнища лозинах пеклися дві рибини. Лис справді був з усім добре обізнаний. Він орудував прутиками, ножами та ломачками, наче старий, досвідчений рибалка, і його рот при цьому розтягався у посмішці через усе брудне обличчя, на якому попіл і сажа разом з рештками колишнього розфарбування утворювали другий шар темної шкіри. Хлопці жадібно стежили, як рум'янилися коропи, всі троє одразу відчули нестерпний голод.

Голосне потріскування та сичання примусило їх озирнутись. Голубий Птах здригнувся. Горів очерет, звідки Косоокий Лис щойно приносив вогонь. Густа хмара диму котилася через Совиний Струмок до лісу, а з-під неї висовувалися тремтливі довгі язики червоного полум'я.

— Що ти там наробив? — злякано закричав він на Лиса.

Той байдуже хитнув головою:

— Можливо, іскра де-небудь одлетіла вбік або ж загубив запалену соломинку.

А Козуля лише пробурмотів:

— Ми досить далеко від хат. Нічого не станеться.

Голубому Птахові ледве вдалося вгамувати хвилювання. Але він здригнувся знову, коли раптом прозвучав грубий голос Малого Ведмедя:

— Дозвольте й мені з вами?

Цього тільки й недоставало: батько! Хлопець втягнув голову в плечі. От перепаде зараз на горіхи! Проте Малий Ведмідь спокійно сів.

— Я гадаю, що прийшов саме вчасно. Ви запалили величезний вогонь, — сказав він і підморгнув у бік охопленого полум'ям очерету. Потім помилувався коропами, яких по черзі подавали йому хлопці, з'їв маленький шматочок печеної риби і пішов.

У Голубого Птаха відлягло від серця. Ще з більшим завзяттям хлопець відділяв од кісток біле ніжне м'ясо. Воно ледве-ледве відгонило димом і зверху трошки обвуглилось, але що може бути смачніше, ніж коропи, спіймані і приготовлені власними руками?

— Скажи-но, — заговорив він, жуючи, — вас взагалі не б'ють?

Обидва глянули на Голубого Птаха так, наче він заговорив чужою мовою.

— За що нас треба бити?

— Я маю на увазі, коли ви нашкодите або не послухаєтесь?

— Б'ють? Ні! В крайньому разі не дають цілий день їсти.

Лис посміхнувся: цю кару він, мабуть, добре знає.

— Мій батько занурює мене у воду, коли я що-небудь натворю, — почав він. — Це не дуже приємно, особливо взимку. Влітку ще нічого, хай занурюють скільки їм завгодно; в спеку одразу ж і висохнеш. А от взимку треба бути слухнянішим.

Голубий Птах не дочув премудрих повчань Лиса, його думки були цілком зайняті тим, що тут, у індійців, не б'ють. Справді, він ніколи ще не бачив, щоб батько чи мати били хлопця або дівчину, що провинилися. «Вони мусять постити», говорили про покараних. Хлопець ніколи не питав, чому це діти постять, але тепер йому все зрозуміло.

На якусь мить в голові все змішалося. Він думав про свою колишню батьківську рублену хату, в якій часто верещали від побоїв братік і сестричка; думав і про хату роду Черепахи, де дітей жило втричі більше, а проте все обходилося мирно — без бійки.

Отак розмірковуючи, Голубий Птах повертався разом з обома товаришами в село. Поглядом він полинув ген по коричньових дахах, вкритих корою, ніби побачив там щось нове, чого раніше не було.

Коли вони прийшли додому, дід Біле Волосся сидів на порозі. Він побачив рибу й похвалив хлопців:

— Це личить мужчині й майбутньому мисливцеві більше, ніж робота в полі. За моєї молодості на полях працювали тільки жінки. Якщо тепер іноді побачиш чоловіка з мотикою, так то звичаї білих, перейняті нашими. Предки вчили нас, що мужчина не повинен виконувати жіночої роботи, а мій дід…

Коли Біле Волосся згадує про свого діда, то кінця скоро не жди. Козуля і Лис тихенько пробралися до дверей і зникли, бо дід звертався лише до Голубого Птаха. Хлопець терпляче слухав: слова старих людей завжди мудрі.

На поріг вийшла мати, поставила на циновку мисочку гарячої маїсової каші і ковдрою щільніше вкрила плечі старика.

Старик, не звертаючи на неї уваги, продовжував повчати:

— А ти, онуче мій, мусиш запам'ятати: тебе взяли на місце мужчини, і не годиться тобі ходити з жінками в поле.

Хлопець звів жалібний погляд на матір. Вона подарувала йому легеньку мотику й пообіцяла, як тільки почнеться на маїсових полях жвава робота, взяти його з собою. Він побачив у її очах і куточках губ маленьку, ледь помітну посмішку, що розвіяла враження від дідових слів.

Трохи збентежено він глянув на діда: це вже був не сивий мудрець з його вічними доріканнями, а всього-на-всього старий чоловік, що тремтячою рукою черпав ложкою каїну. Діда слід шанувати, але ще більше треба шанувати батьків, а особливо матір. Коли Полуденне Сонце попрямувала в хату, Голубий Птах мимоволі схопився за її довгу жовту кофту, точнісінько так, як тоді, коли вперше, спотикаючись у темному коридорі, йшов за Круглою Хмарою.

Наступного ранку Голубий Птах не міг піти до загати — він повинен був залишитись біля південних дверей, щоб доглядати діда. Біле Волосся сидів на своїй циновці і вигрівався проти сонця. Іноді йому щось потрібно було — трохи тютюну, або друга ковдра, або набита заяча шкурка, що служила дідові за подушку під спину, — тоді хлопцеві доводилось бігти і приносити потрібне.

Похмуро дивився Голубий Птах своїм друзям услід. Спочатку вони зайшли за хати, потім виринули далеко в полі й остаточно зникли на луках. Скільки ж коропів буде сьогодні у кошику? Аж зло бере, що саме зараз він повинен доглядати діда. Наче меншим не можна було цього доручити? Але ті наробили б забагато дурниць. Ні, їм довіряти не слід.

Он діти знову граються в «закручену стежку». Довгим ланцюжком бігають підтюпцем навколо великої товстої ступки, в якій тітка Тараня саме товче маїс. Кожний гравець лівою рукою тримається за пояс свого сусіда, а правою — ловить зерна, що вилітають із ступки. Нескінченний ланцюжок кружляв навколо ступки, «йоге, йо-ге-га…» У тітки, мабуть, голова закрутилася. Раптом: бах! Вона опустила товкач і здійняла вгору кулаки. Наче зграя куріпок, розлетілася дітвора хто куди. Шнап, голосно гавкаючи, кинувся за ними. Голубий Птах сміявся, бачачи, як легко можна розсердити тітку Тараню.

Тітка закінчила товкти маїс і пішла в хату. В селі знову запанувала тепла, ніжна тиша весняного дня, яку ледве порушувало то крякання диких качок у комишах, то одноманітний скрип очеретянки та жалісний крик гусей, що нескінченним караваном тяглися десь високо-високо в небі. Тільки тихе покашлювання діда нагадувало про те, що тут є люди.

Приглушений рівномірний дроб пролунав у повітрі. Хлопець прислухався: знову барабанили ленапи. Вже на протязі кількох днів били вони у воєнні літаври і танцювали навколо стовпів, розмальованих у червоне. Збиралися в похід до кордону, в країну по ту сторону гір, проти Довгих Ножів. Вони щовесни вирушали туди, ненаситні у своїй помсті.

На щастя, ірокези не йшли з ними. Старші та молодші двоюрідні брати і в цьому році не бралися за бойову сокиру. Проте ленапи були нестримними. Можливо, завтра вони вже вирушать — довга мовчазна шеренга воїнів з чорними обличчями та перами з червоними цяточками.

Хлопець знову задумався. Він знав, що означали ці барабани: люті удари в двері, жахливі крики дітей, потріскування охоплених полум'ям дранок на даху. Куди ж подадуться ленапи? Може, в Рейстаун?

Якось мимоволі розкрились його вуста:

— Скажи, діду, куди веде воєнна стежка ленапів? Вони скоро повернуться чи надовго затримаються там? — Хлопець зніяковіло замовк, а Біле Волосся застиг у несхвальному мовчанні. Нарешті дід заговорив, але Голубий Птах уже й без того знав, якою буде його відповідь.

— Онуче мій, ти ще дуже молодий і повинен почекати, поки тебе запитають. Непристойно першим звертатися до старих людей. Але тобі я скажу: ленапи йдуть проти Довгих Ножів. — Маленькі похмурі очі старика зацікавлено глянули на хлопця. — Я чув, що на сході білі покинули підніжжя гір. Як ти думаєш, ми коли-небудь зможемо повністю вигнати блідолицих з нашого острова?

— Ні, ніколи! Для цього їх занадто багато!

Біле Волосся замисливсь. А потім наче сам до себе заговорив:

— Ти кажеш правду — їх багато. Коли жив батько мого діда, індійці заселяли схід біля моря. Рівнини кишіли буйволами; всюди гуляли олені й антилопи, і мисливцям легко діставалася здобич. Там ми жили мирно і щасливо, аж поки не прийшли Довгі Ножі; вони вигнали нас. Останнім часом ми жили у долині Шоні.

Хлопцеві спало на думку, що Біле Волосся — індієць з племені шоні, якого ще юнаком усиновили ірокези.

— Там ми теж були щасливі, — говорив далі Дід. — Біля кожного струмка жили бобри; ведмедів і оленів було безліч. Жінки пололи маїс, діти гралися на сонці, і їх сміх зливався з тихеньким співом стариків та старух, що згадували про свою молодість. На пагорбах бродив шаман, збираючи трави, які могли прогнати Духів Хвороби. Але ми змушені були залишити і цю країну, бо прийшли Довгі Ножі. Вони тепер називають цю країну долиною Джуніати.

Хлопець підскочив: назва батьківщини враз змінила його. В ньому раптом заговорила кров білого, і він забув усе: нових батьків, хату роду Черепахи, нових друзів; забув і про повагу до діда. Він майже закричав:

— Це ж наша земля! Все, що лежить по той бік гір, належить англійцям, червоним мундирам!

Досада, що хлопці без нього пішли до загати по коропів, таємний страх перед ленапськими барабанами, тривога за далеких рідних — усе злилося в тому вигуку: «Це ж наша земля!»

Старик навіть не присоромив його. Але тихе запитання діда приголомшило хлопця:

— А де ж індійська земля?

Наче остовпілий, вставився Голубий Птах на зів'ялі, обрамлені безліччю зморщок губи. «Тут», хотів було гукнути, але слово застряло в горлі. Тут сиділи французи й претендували на всю землю по цей бік гір. Про це й Малий Ведмідь казав: «По той бік англійські червоні мундири, по цей бік французи, а між ними, посередині, червоношкірий, без батьківщини».

У пам'яті хлопця воскресла розмова з батьком. Це ж білі забрали у індійців землю, всю землю вздовж Джуніати і великого шляху на Філадельфію, і ще за Філадельфією аж до моря. То хіба ж дід неправий? Хіба неправі ленапи? Де ж індійська земля?..

Поля, де працювали жінки, були далеко за околицею села, між кропивою і острівками трави. Через два дні після виступу ленапів матері вперше вийшли з дому. Сніг зійшов, можна було оброблювати грунт для посівів.

Голубий Птах узяв свою чудову мотику, але потім довелося її відкласти, бо поки що діти могли обійтися власними руками. Хлопець дивувався: тут, на Родючій Землі, не знали ні плуга, ні борони; невже жінки оброблятимуть поля своїми невеличкими мотиками? Це були кленові палиці, на яких з одного кінця прикріпляли кістку — лопатку оленя, гострою, ширшою стороною вниз. Обробка землі таким примітивним знаряддям триватиме не менше місяця.

Жінки Родючої Землі обрали цієї весни Сяюче Полуденне Сонце старшою наглядачкою за полями. Мати правильно розподілила всю роботу на час посіву, і під її керівництвом справа пішла добре.

Полуденне Сонце розставила жінок в одну лінію. Співаючи та сміючись, розпочали вони роботу. Мотики спушували землю, а старі стебла маїсу відлітали в сторону. Позаду жінок ішли діти й вибирали корінці, складаючи їх у великі купи. Як тільки це коріння трохи підсихало на сонці, його запалювали. Білі хмари диму неслись над полем у село й до річки.

Хлопець здивовано роззявив рота, коли побачив, як швидко посувалася робота. Правда, земля тут була добра, не те, що в Рейстауні, де з ріллі стирчали пеньки, навколо яких батько мусив орати. І крім того, ірокезькі жінки працювали спільно, не розбираючи, чия нива на черзі — Ведмедів, Оленів, Бекасів чи Соколів. Так робота посувалася значно, швидше, ніж коли б кожний рід обробляв свою землю окремо.

Поля вже були підготовлені до сівби, коли Малий Ведмідь разом з дванадцятьма чоловіками і всіма в'ючними кіньми вирушив до торгової станції, що називалася Преск Іль і знаходилася на віддалі п'ятиденного переходу на північ, біля озера Ері. Там був французький гарнізон з двадцяти солдатів.

Щоосени й щовесни сюди прибували канадські купці, і сюди ж, коли луки загорялися золотим цвітом нагідок та коли ліс міняв зелене вбрання, жителі всіх сіл з території верхньої Аллегейні привозили свої мисливські трофеї — боброві шкури, хутра куниць, лосьові ковдри, — і обмінювали їх на паки матерії, сокири, казани та порох. Такі торговельні поїздки мали для червоношкірих велике значення, бо індійці звикали до деяких речей білих, а особливо до металевих знарядь.

Поки батько їздив з чоловіками на Преск Іль, жінки безперервно працювали.

Полуденне Сонце розподілила всіх на групи по двоє, і вони на відстані кроку одна від одної просувалися, працюючи, полем.

Голубий Птах допомагав матері; поруч з ними працювали Малія і тітка Тараня, а далі Козуля з тіткою Білий Дуб, і так група за групою через усе поле. Полуденне Сонце показувала хлопцеві, як обходитися з мотикою.

— Ти нагортаєш купку землі — не так багато — жменю, як маленький пологий горбочок крота. Гаразд, так правильно. Тепер ти робиш великий крок і ще нагортаєш такий самий горбок. І так весь час. Звертай лише увагу на те, щоб віддаль направо й наліво була однаковою.

З цими словами мати стала на коліна і розв'язала три шкіряні мішечки, які принесла з собою. Із першого вона взяла шість маїсових зернин, втиснула їх пальцем у землю, нагорнуту горбочком, і розгладила її. Потім з другого мішечка дістала п'ять чи шість квасолин і загорнула їх у землю посеред кола, по якому перед цим розмістила маїс. Зовні, по краю горбочка, мати вкинула трохи гарбузового насіння.

— Навіщо ти так робиш? — поцікавився Голубий Птах.

— Ми саджаємо своїх годувальників завжди вкупі. Коли стебла маїсу підростуть, по них плестиметься квасоля. Гарбузи пов'ються у вільному чотирикутнику між горбочками, а своїм широким листом в середині літа затримуватимуть вологу, щоб земля це так висихала. Так наші годувальники взаємно допомагають один одному, і тому треба, щоб вони росли завжди разом.

Крок за кроком просувалися вперед. Наступного ранку Голубий Птах не міг навіть пальцем поворухнути. Він безмаль не скрикнув, коли нагнувся: так боліла спина. Але мати сказала:

— Це пройде.

Вона мала рацію. Через деякий час болю в кістках як і не було, і робота давалася так само легко, як і вчора.

За дванадцять днів на полях всіх родів роботу було закінчено. Після цього жінки працювали на своїх грядках на околиці села. Полуденне Сонце також обробляла свій клаптик біля стовпа, на якому висіла намальована свіжими фарбами табличка. З матір'ю сюди завжди приходив і Голубий Птах.

Ще ніколи в своєму житті він не відчував так краси світанку, як тут, у полі, далеко від села. Здебільшого вони були з матір'ю вдвох; Малія залишалася вдома доглядати вогонь і казани.

Крапельки роси ще переливались на сонці, коли Голубий Птах з матір'ю підходили до стовпа з черепахою. Рівненька нива розкинулась аж до Довгих Дахів, за якими голубою стрічкою сяяла Боброва Річка.

Над полями стелився туман. Ранок сповнявся запахом свіжої землі і ніжної зелені.

То тут, то там у полі з'являлися яскравожовті цяточки жіночих блузок, наче нагідки на болотяних луках. Іноді в тишу і щастя мирної праці вливався радісний гомін.

Якось Полуденне Сонце заспівала пісню, і хлопець назавжди запам'ятав голос матері, що линув у замріяну небесну блакить:

Я на пагорбі стою,

Не світання — диво.

Сонце зводиться в гаю,

Заспівали ниви.

Розвівається туман,

По ярах лягає,

І широкий чистий лан

Сонечком сіяє.

Часом вони говорили про батька, що цього разу так довго не повертався; про Малію, у якої, безумовно, і на цей раз підгорить каша; про Косоокого Лиса, що так дуже змінився. Лише про його білих родичів, про Рейстаун, про його минуле Голубий Птах ніколи не згадував, ніби кожне слово про них могло внести дисонанс у іскристий ранок…

Батько повернувся дуже пізно. Був похмурий. Звичайно, ніхто не задавав йому запитань, навіть після сухого, скупого на слова привітання.

Поступово Малий Ведмідь почав розповідати сам. На цей раз у Преск Іль було багато неприємностей. Чи то війна підвищила ціни, чи купці стали ще безсоромнішими — у всякому разі вони вимагали цього року за звичайні товари подвійну ціну, а за порох — навіть потрійну. В голосі Малого Ведмедя бринів сум.

— У Канаді купцям дають за боброві шкурки в двадцять разів більше, ніж вони платять нам. Хотів би я знати, скільки ж вони одержують на своєму острові, по той бік моря!

Особливого клопоту завдав продаж шкури цінного чорного лиса, який потрапив у пастку Стоячого Оленя, мисливця із роду Чаплі. Хутро мало лише на лапах і на морді кілька сріблястих шерстин, а в цілому відливало рівномірним чорносинім відтінком.

— Купці хотіли із-за срібла на лапах і морді дати за хутро не більше, як за шкуру бобра. На це Стоячий Олень сказав їм, що він взагалі не продасть цього хутра, і заховав його. Тоді білі змінили тон, запросили Стоячого Оленя і почастували вогняною водою. Сп'янівши, він погодився з усім, що йому запропонували. А наступного ранку обдурений прийшов до мене і просив допомоги. Ну, я зажадав, щоб білі віддали хутро назад. Купці кричали й лаялись і тільки тоді, коли я пригрозив, що ми порвемо з ними торгові стосунки, поступилися, продовжуючи вигукувати всілякі незрозумілі слова. Я говорю лише трохи по-французьки, але вони кричали на мене іншою мовою, щоб я не зрозумів. — Малий Ведмідь замовк. Потім несподівано запитав: — Чи знає мій син, що означає: «You Indian dog»?

Пурпурова фарба розлилася по обличчю хлопця. Хоч Малий Ведмідь сказав ці слова трохи в ніс, проте, незважаючи на незвичайну вимову, їх можна було добре зрозуміти, навіть надто добре. Дуже зніяковівши, хлопець шукав виходу, бо не міг же він перекласти значення слів, якими підла наволоч обзивала його батька. Хлопець щільно стис вуста. Він благально глянув на вождя.

Проте ніхто не встиг ще й рота розкрити, як Малія втрутилась у розмову:

— Це означає: «Ти індійський собака».

Хлопець злякано витріщився на сестру. Очі вождя спалахнули на якусь мить, але одразу ж він оволодів собою.

— Я так і думав, — сказав байдуже.

Батько розповідав далі, однак хлопець уже більше нічого не чув. Йому було страшенно соромно. Те, що вигукнули купці, було в Рейстауні звичайним зворотом мови; про «індійських собак» говорили сестри, брати, батьки, тітка Рахель, перший-ліпший відвідувач, як тільки мова заходила про червоношкірих. Як часто і з його вуст злітали раніше ці лайливі слова.

Раптом уся батьківська рублена хата, так, весь Рейстаун якось віддалились од нього; чуже, холодне синювате світло враз оповило його минуле. Блискавкою майнула думка, що він знає червоношкірих більше, він їх знає краще, що його білі родичі мололи про індійців дурниці.

Йому пригадався одягнений у чорне бродячий проповідник, якого одного разу ніч загнала у рейстаунську рублену хату. Він хотів, як казав, «проповідувати язичникам». Увесь вечір батько вмовляв чоловіка: «Ви цим нічого не досягнете. З червоношкірої погані не буде корисних людей. Ці індійські собаки живуть лише з мисливства і тільки бродять по лісу; вони нічого не розуміють у землеробстві. Невже вам хочеться весь час кочувати з ними?» Це саме говорили всі жителі в долині Джуніати, але проповідник не піддався на умовляння.

Голубий Птах подумав про поля з довгими рядками зелених пагінців і про золоті качани маїсу, що після збирання врожаю висіли попід дахом, наповнюючи хату своїм ароматом. Звичайно, індійці ходили на полювання, ленапи ще більше, ніж ірокези, але хто з прикордонників вирощував стільки маїсу, як вирощує тут кожен окремо взятий рід? То хіба ж ці червоношкірі люди, що живуть тут, на Родючій Землі, собаки?

В уяві хлопця постала весела мати, яка цілісінький день працювала не покладаючи рук. Щось здавило йому горло. Він обійняв руками темнокоричньову шию тієї, що сиділа поруч. Близькість і далечінь, батьківщина і чужина, тепло і холод помінялись місцями. Спогад, що досі ховався в безмежній далечині, за тисячами горизонтів, став дійсністю.

Літо йшло своїм шляхом. Чорний горіх розпускав листя, квітучий клен випромінював аромат, дикі качки плавали на річці з своїми малятами, арніка виганяла ніжні голубі стріли. Але після місяця «фрукти в'яжуться» не було ще грози; спека виснажувала поля, сушила посіви.

Гірше, ніж будь-якого іншого літа, мучила мошкара, що роями налітала від Совиного Струмка та Бобрової Річки. Треба було через день мастити обличчя і шию ведмежим жиром, який мати змішувала з якимсь корінням. Ця червона мазь захищала від всіляких укусів; без неї не витримати б цієї жаркої пори, а особливо задушливих ночей, сповнених комариного дзижчання.

Як тільки зібрали маїс, батько взяв свою мисливську здобич, добуту за літо, і вирушив до торгової станції. За тонкі шкури платили небагато, але необхідно було поповнити запаси пороху і куль.

Мати теж нав'ючила пару коней — казанами, сокирами і шкіряними мішечками. Жінки хати Черепахи хотіли ще до холодів наварити солі; та й пора, бо ондатри вже будували в очереті на болотистих луках свої круглі житла.

Батько, вагаючись, дозволив жінкам вирушити, але наполіг на тому, щоб їх для захисту супроводжували п'ять воїнів. «Соляний Струмок протікає недалеко від перших селищ Довгих Ножів», сказав він. Сам не міг бути з ними, бо закупка нового пороху у Преск Іль була важливішою справою. Полюванням взимку необхідно буде поповнити втрати неурожайного літа.

Діти не розуміли клопотів дорослих, Вони раділи, що їх беруть з собою. Найменші подорожували на спинах матерів.

Коли загін із долини Бобрової Річки вступив у передгір'я Аллеганів, Голубий Птах згадав Джуніату. Під туманною блакиттю небозводу йшла осінь, розбризкуючи жовті і червоні фарби на каштани та клени. Зникли прогалини прерій; гори й долини, вкриті неоглядним лісом велетенських білих дубів, сикомор, буків і в'язів, полуменіли в умираючому листі дикого винограду. Через стрімкі міжгір'я мимо світлих пісковикових скель і холодних, посивілих струмків простяглися стежки, по яких рідко хто ходив. На схід, лопочучи крильми, летіли зграї перелітних голубів. Навкруги ніде не було видно жодної смужечки диму від вогнища. Здавалося, світ довкола був таким самим, яким він вийшов з рук Великого Духа — творця життя.

Лівим берегом Соляний Струмок тиснувся до скелястої кручі, увінчаної похмурими ялинами. На правому — розкинувся зелений килим, що поступово губився десь у дубовому гаю. На лузі мандрівники поставили курені, забили в землю жердини для казанів.

Паші для коней тут вдосталь, а сухих дров у лісі стільки, що можна закип'ятити ціле море. Дичина безмаль сама не наступала мисливцям на ноги. Від ведмедів і лосів тріщав підлісок, олені бігали вузенькими лісовими; стежками, на кожному другому дереві були сліди єнота.

Минали дні повільної, безтурботної праці. Над долиною безперервно здіймався дим від вогнища, на якому варили сіль, і, розвіваючись, наче прапор, манив до себе. Чоловіки, покурюючи люльки, грілися на сонці. Діти ганялися за жуками, жінки вишкрібали з казанів жовту сіль.

Голубого Птаха пройняв якийсь неспокій. Знову прокинулися старі думки про втечу, близькість перших селищ білих, про які згадував Малий Ведмідь, вабила, як таємна принада. Хлопець не розумів сам себе. Навіть не знав того, що він хоч і повільно, але вже зійшов з межі між минулим і майбутнім, що то лише напівживі тіні старого все ще не давали спокою.

Сварливий, похмурий настрій оволодів хлопцем. Козуля визнав свого старого друга просто нестерпним. Голубий Птах не захотів лазити з ним по деревах. Вони його навіть не цікавили більше: «Звідти все одно нічого не видно», говорив Голубий Птах.

Так, з верхівок дерев у цій глибокій долині і справді нічого не видно, скоріше вже треба дивитися он з тих ялин, що на скелі. Кожного ранку збирався Голубий Птах залізти на них, але день минав, як і всі попередні.

Одного разу вранці хлопцеві не повезло: він загубив наконечник стріли з майстерно зробленою зазублиною, прощальний подарунок Димного Дня. Весь час до обіду Голубий Птах разом з Малією шукав його на узліссі, у підліску і в траві, однак наконечник зник.

Незадоволення, яке Голубий Птах днями тамував у собі, прорвалося.

— Такого чудового наконечника більше ні в кого у селі немає! — закричав він на сестру, ніби вона була винна в тому. Навіть добрий Шнап, який старанно допомагав шукати, заробив стусана.

Нарешті прийшла навіть мати.

— Знайшов?

Хлопець знову скипів:

— Ні, звичайно, ні, це все через оту дурну вашу сіль!

Великі очі матері затуманилися, вона мовчки пішла до казанів. Хлопець злякався свого гніву і хотів. було кинутися вслід за матір'ю..

Але раптом він побачив над її головою щось незвичайне: на краю протилежної кручі, якраз на межі між скелею і стіною ялин, блиснула лінія червоних крапок. Вони витягались у довгі, тоненькі яскравополум'яні промені, які, наче вогненні списи, блискавкою вдарили на мирний луг. Тріск недружного залпу відбився на узліссі, наткнувся на скелі і прогримів у вухах оторопілих індійців. Розпачливо метнувшись ще раз туди і сюди, луна понеслася, нарешті, через верхів'я дерев.

Пронизливий передсмертний крик змішався з окремими пострілами, що гриміли, наче удари літаври. Один з казанів перекинувся у вогонь, завирували чорні клуби диму, які, мов широкий траурний флаг, піднялися у височінь.

Мати впала на бік, обличчям до узлісся. На її кофті повільно розпливалася червона пляма. Як тільки затихли постріли, вщух і паралізуючий жах. Діти щодуху побігли до матері і біля неї знову припали до землі.

— Тікайте! Ховайтеся! — насилу вимовила Полуденне Сонце.

Голубий Птах підвівся, проте удар в ногу знову кинув його на землю. Нові постріли заглушили зойки жінок і дітей. Хлопець побачив, як Козуля тягнув за собою матір; відчув, як Малія хотіла його теж відтягти звідси геть, але він упирався. Очима впився у чорний ялиновий ліс над скелею. Там, угорі, щось заворушилося.

Лізли, стрибали, падали униз постаті, в каптанах, бобрових шапках, довгих гамашах; матово виблискували стволи рушниць! Голубий Птах затремтів. Це були білі, прикордонники!

З радісним ревом вони кидались у струмок, напролом лізли до берега, розмахували прикладами, витягали довгі ножі. Тепер хлопець навіть чув уже, що саме вони ревли: «Бийте індійських собак! Бийте індійських собак!»

Вся улоговина пішла обертом: ялинова стіна, луг і ліс закрутилися, наче велетенське колесо, а на дні улоговини хлопець уздрів тітку Тараню. Поруч неї — Снігову Пташку, що широко розкритими оченятами здивовано дивився на все навколо. Голубий Птах ще встиг помітити, як тітка зробила благальний рух саме в ту мить, коли над нею занесли приклад. Потім Малія потягла його геть, і він нічого більше не бачив.

А потім — болісне кульгання, втеча, під час якої тремтіло все тіло, сидіння навпочіпки у чагарнику доти, аж поки рев десь розсіявсь і мисливці за скальпами, бандити, які стріляли в усіх, хто мав червону шкіру, пішли геть.

Ніхто за ними не гнався. Троє чоловіків лежали мертві, а решта були поранені. Мати теж страждала від тяжкої рани у плечі і не могла ворухнути лівою рукою. Голубому Птахові куля розірвала м'язи на нозі, але кістка залишилася неушкодженою.

Ті, що зосталися в живих, викопали для мертвих могилу, а потім обклали її камінням, щоб вовки не розрили. Все це робилося з мовчазним поспіхом. Жоден зайвий звук не виказав присутності людей. Тіла мертвих обгорнули корою в'яза; в могилу поклали мокасини, дерев'яні гребінці, мідні казани, миски і ложки. Перед від'їздом змушені були половину знаряддя, а також сіль залишити тут, бо на конях треба було везти поранених.

Механічно, якимсь відсутнім поглядом Голубий Птах стежив за всім, що робили друзі, байдуже слухав, що наказувала мати. Бурмотіння молитви пролітало мимо його ушей, мов пустий звук.

«Ви, наші родичі, закрили очі на світ. Ви йдете від нашої старої матері землі і більше не побачите, як ваше тіло позеленіє. Ви помандруєте в країну заходу…»

Проте він усе ще чув, як ревіли бандити. Він усе ще бачив над скелею юрбу, одягнену у каптани, чув крики, що все наближалися, бачив благальний рух тітки…

Хлопець почервонів від сорому. З цими бандитами міг бути і його брат Андрес, міг бути його батько з Рейстауна. Думка зникла так само швидко, як і з'явилась, бо мозок не збагнув її. Проте на зміну їй поспішила інша думка, що завжди виринала, мов поплавок над гачком, який клює риба: ленапи праві, вони лише відплачують за те, що спочатку змушені були тисячу разків перетерпіти самі. Білі не тільки відбирали землю, а й убивали. Він теж відплатив би їм за все, цим білим бандитам!

Поверталися назад поволі. На привалах розпалювали невеликі вогнища, швидко гасили їх, боячись погоні. І лише тоді, коли показалися довгі хати Родючої Землі, вони заспокоїлися. Тут батьківщина і безпека.

Голубий Птах відчув дике задоволення, коли вождь, повернувшись з торгової станції, одразу ж вирушив у похід помсти до кордону. Останні думки про втечу розсіялись, мов туман в променях сонця. Кулі прикордонників завдали таких ран, які не заживають роками.

Цілющим соком називала Полуденне Сонце темно-зелену рідину, яку вона щовесни варила з кори дикої вишні та листу повзучої аралії. Відвар вона наливала у пляшечку і зберігала її у торбинці, що висіла над ослоном, завжди під рукою.

Мати пильно стежила за пляшечкою. Скляні речі, особливо пляшки, були серед індійців цінністю. Проте мати оберігала плоскувату посудинку не тому, що вона була зроблена з незамінного скла, а заради цілющого гаку, який виблискував у пляшечці.

Коли хто-небудь розіб'є коліно, або, стругаючи дерево, ножем розріже руку, чи, бува, гілкою удряпне шкіру на голові, мати капала трошечки темнозеленої рідини на ушкоджене місце і витирала чистим пучечком моху. Кров одразу ж спинялася, біль вщухав, і за два-три дні рана заживала.

Мати знала ще кілька таких засобів. Якщо у батька боліли зуби — єдиний випадок, коли Малий Ведмідь втрачав рівновагу — вона варила миртове листя і прикладала гарячий компрес до розпухлої щоки.

Якщо вжалила кого гадюка, треба щодуху мчати додому. Мати діставала з мішечка шматочок зміїного кореня. Він гидкий на смак, але треба його старанно жувати, а гіркий сік ковтати. Потім пожований шматочок ликом прив'язували до рани. Це одразу ж допомагало. Материні ліки завжди допомагали.

Тільки на Голубого Птаха цього разу темнозелений сік не діяв: рана не закривалася, кінці її покрилися струпами.

— Треба покликати дядька Маїсове Стебло, — сказала Полуденне Сонце, коли вийшов увесь сік, а Голубий Птах усе ще лежав, бо майже не міг ходити. Хлопець вдячно глянув на матір, тому що Маїсове Стебло вважався добрим лікарем, до нього за допомогою зверталися хворі навіть із сусідніх сіл.

Запрошений прибув того ж дня ввечері. Голубий Птах не помітив його приходу. Маїсове Стебло якось враз з'явився біля вогнища, закутаний у велику голубу ковдру, нижній кінець якої тягнувся по землі і тому був дуже брудний. Він нічим не відрізнявся від інших чоловіків; носив такі ж мокасини і таку ж сорочку, що, наче спідниця, спадала на шкіряні легінги. Лише довга ковдра, що сягала від плечей аж до п'ят, мала одну особливість: посередині на спині була велика червона чотирикутна зірка. У руці медик тримав коричньовий дерев'яний ящичок, який обережно поставив на підлогу. Потім скинув ковдру і спокійно підсів до вогню.

Полуденне Сонце зварила йому молоденьку дику гуску і саме відокремлювала ніжне м'ясо від кісток. На все це з цікавістю позирав хлопець із своєї постелі; мати якось розповідала йому, що медика можна частувати лише білим м'ясом. «Він їсть лише біле — птахів, що мають біле пір'я або світле м'ясо». Це справило на хлопця особливе враження. Він уявляв собі медика, як якусь дивну істоту. Але на превелике своє розчарування побачив, що Маїсове Стебло аж нічим не впадав у вічі, що їв він, як і всі інші люди, що материна гуска, як видно, сподобалась йому, бо він голосно і виразно плямкав.

Поївши, відвідувач послав Малію з тиквою до річки.

— Зайди у воду і зачерпни за течією. Та гляди, не набери піску; вода повинна бути зовсім чистою.

Перед постіллю Голубого Птаха мати поставила велику, добре одшліфовану дерев'яну миску, і Маїсове Стебло почав у хворого на стегні видавлювати рани. Куля пронизала тіло, залишивши дві бридкі дірки. Було боляче, і хлопець стискав зуби. Поки Маїсове Стебло наливав у миску тієї води, що принесла Малія, мати обережно витирала кров.

Та ось лікар відкриває коричньовий ящичок, дістає звідти якийсь згорток і починає розмотувати силу ганчірок, аж поки, нарешті, показується малесенький шкіряний гаманець. Невеличкою роговою ложечкою Маїсове Стебло дістає з гаманця трошечки синюватого порошку і кидає три пучки його в миску.

Медик уважно подивився на воду і, побачивши, що порошок плаває на поверхні і не тоне, задоволено кивнув головою. Це мало означати, що хворий незабаром одужає. Як тільки порошок розчинився, Маїсове Стебло ретельно промив рани і зробив перев'язку з березової кори.

— Завтра потіти, — пробурчав Маїсове Стебло, перш ніж підвівся і беззвучними кроками зник у темряві коридора.

На наступний день біль послабшав. Козуля провів двоюрідного брата до північних дверей, біля яких мати з Малією вже спорудили спеціальну хатинку. Це був напівкруглий курінь, щільно покритий ковдрами і матами. Поруч горіло вогнище, і тепло від нього в цей прохолодний ранок пізньої осені було дуже приємним.

Сучкуватою гілкою мати вигорнула з вогню розпечений до червоного камінь і поклала його в хатинку, потім — другий, третій.

— Досить. Залазь, але будь обережним і не обпечись об каміння, — сказала вона, знімаючи з Голубого Птаха сорочку і даючи йому тикву з чистою водою.

Хлопець ледве проліз у темний курінь, присів і трохи підтягнув поранену ногу. Потім линув води на розжарені камені. На всі боки, зашипівши, розлетілися бризки і парою здійнялися вгору. У малесенькому приміщенні стало зовсім темно, бо мати завісила навіть вхід.

Хлопцеві стало жарко, задушлива спека шпигала його тисячами голок. Він стогнав і задихався. Мати підняла ковдру, що затуляла вхід, і вкинула жменю вогкої дрібнонарізаної трави. Ніжний ароматний запах змішався з парою, дихати стало легше.

Голубий Птах відчув, як по всьому тілу виступив піт. Час від часу хлопець хлюпав на камені воду, і пара клубочилася знову. Раптом мати рвучко відхилила ковдру:

— Досить. Виходь.

Голубий Птах порачкував надвір і з допомогою Козулі підвівся.

Раптом йому знову забило дух, бо Малія обдала його з великої тикви холодною водою. Хлопець хапав повітря, кректав і пирскав, але сестра не звертала на це ніякої уваги і обливала його знову і знову. Потім великим пучком пір'я стерла воду, натягла йому через голову сорочку й привела до постелі.

Прокинувшись перед обідом, Голубий Птах почував себе так, ніби наново народився: з потом вийшли всі хвороби. Чи то допоміг порошок Маїсового Стебла, чи потіння, а може, і те й друге, але в усякому разі рана швидко заживала.

Хлопець уже ходив без сторонньої допомоги, коли з воєнного походу повернувся Малий Ведмідь. Месники зустріли загін з провіантом для однієї з фортець і в тяжкому бою розбили його, захопивши вісім нав'ючених коней. Дуже задоволені своєю здобиччю, воїни повернулися додому.

При розподілі провіанту дім Черепахи одержав дві мірки солі. Мати дуже зраділа, що хоч за сіль на зиму не треба буде думати. Після невдалого солеваріння цієї приправи недоставало скрізь і всюди.

А як же можна без солі зберегти взимку коней, щоб вони не здичавіли? На Родючій Землі не було стаєнь. Взимку коні вільно ходили по лісу, діставали собі з-під снігу високу суху траву, а від холоду їх захищала товста волохата шкура. Час від часу вони приходили в село, де для них розсипали перед порогами хатин сіль. Коні жадібно лизали сіль і, завдяки цій принаді, не одвикали від селища і людей.

Коні досить точно знали час, коли вони будуть потрібні. Незадовго до варіння кленового цукру більшість з них самі приходили додому і чекали, щоб їх нав'ючували. Але деякі дичавіли настільки, що їх можна було впіймати тільки ганяючи, аж поки не стомляться, або приголомшивши пострілом попід саму гриву.

Та коли є сіль, про коней турбуватись нічого. Їжі навіть взимку вони знаходили достатньо.

Набагато гірше було з порохом, бо похід месників на кордон значно вичерпав запаси. Для полювання пороху лишилося зовсім небагато, а полювати в цю зиму доведеться більше, ніж будь-коли, бо урожай був поганий.

Хоча запас пороху весь час зменшувався, та до нового року можна було ще терпіти. А коли маски знову опинилися на горищі, батько відважився на незвичайний крок.

— Я піду у Преск Іль і позичу торбинку пороху. Весною ми заплатимо їм шкурами. Обидва купці, які постійно живуть там, щось та позичать.

Перед тим як вирушати з трьома чоловіками на торгову станцію, батько ще раз оглянув усі запаси. Якщо взяти необхідну кількість для тих, що їдуть в дорогу, то кожній хаті зостанеться пороху ще на чотири постріли. Обличчя вождя було заклопотане; він нічого не сказав, проте кожен знав, як економно повинен мисливець обходитись з рештою чорних зерняток. Стріляти треба буде лише у певні і вигідні цілі.

З незвичайною поспішністю Малий Ведмідь вирушав у дорогу, ніби не міг більше дивитися на змарнілі обличчя своїх домочадців. Хлопець догадувався, що підганяло батька: на порозі стояла пора перших відлиг.

Голубому Птахові добре запам'яталися тяжкі дні минулої зими, які зводили нанівець усі старання мисливців. Здебільшого пора коркування снігу починалася безхмарною погодою десь через місяць після нового року. Затяжна теплінь розтоплювала верхні шари снігу, але нічні морози знову сковували їх. Льодяна кірка була занадто тоненька, щоб витримати людину; ноги з тріском провалювались, і дичина зривалася з місця значно раніше, ніж мисливець міг наблизитись до неї на відстань пострілу.

Дуже страждали в цей час довгоногі тварини. Оленям і сернам жилося погано, як і людям, бо й під ними ламалася льодова кірка, об її скалки тварини до крові розтирали ноги. В лісі всюди можна бачити провалини з гострими закривавленими краями. Іноді навіть знаходили рештки загиблої тварини — роги, кілька кісток і окремі куски жил та клапті шкури.

Для вовків і лисиць цей час — благодатна пора. Їхнім широким ворсатим лапам льодова кірка не шкодить, вони заганяють кожну сарну з розтертими ногами на смерть і нажираються так, що безмаль не луснуть. Жоден місяць не приносить їм стільки поживи, як цей. Щоночі з лісу лунає їхнє хрипле гавкання і тужливе завивання.

А для оленів, козуль та людей настають тяжкі часи. Коли врожай був багатий, люди якось обходились, коли ж маїсу збирали мало, червоношкірим людям доводилося дуже сутужно.

У цьому році лихий місяць настав раніше, ніж будь-коли. Ледве від'їхав батько, як почалися чудові, ясні дні. Сонце осявало майже нестерпно сліпучий сніжний покрив, небо світило кришталевою блакиттю, і лише темна смужка лісу на горизонті, мов траурна стрічка, відділяла разючу білизну землі під крижаної блакиті безхмарного небозводу. Невтомно лунав барабанний дроб дятлів, у яких від зміни погоди заграла кров. Навіть безліч ворон на буках між хатами метушилися жвавіше.

Здавалось, ніби сонце розтопить і останні запаси харчів у роді. Шість днів минуло з того часу, як батько рушив у путь, а мати вже вишкрібала з мішечків останній смалець і товкла в ступі останні зерна маїсу. В маленькі дерев'яні капкани, що стояли на лісових стежках, не потрапляло нічого.

Полуденне Сонце, як завжди, посміхалася, говорила про те, що завтра треба по той бік річки пошукати горіхів гікорі. Проте ввечері з своєї лави хлопець побачив, як мати, пораючись біля вогню, раптом замислилася, задивившись на полум'я. А потім — хлопець затамував подих — у неї з очей бризнули сльози. Каплі упали їй на руки, на якусь мить блиснули в променях світла і скотилися з смаглявої шкіри прямо в попіл. Мати одразу ж схаменулась і продовжувала свою роботу.

Хлопець не спав уночі не тільки від голоду. Йому не давала спокою думка: чи не спробувати б самому пополювати. До цього часу батько брав його з собою на полювання, щоб навчити всього необхідного. Чому б не звідати зараз своє щастя?

Вдома залишилися тільки два повноцінних мисливці: брат Козулі — Чорна Ступня і Швидка Нога. Їм вистачить двох рушниць. А в комірчині тітки Білий Дуб на стіні висіла ще одна заряджена рушниця, не така важка, як інші громові труби, а маленька, тонка — хтозна, звідки вона взялася, йому вона саме під силу. Що коли він візьме цю невеличку штуку і піде з нею в ліс?..

Вранці Голубий Птах навмисне забарився, коли всі пішли через замерзлу річку до дерев гікорі, щоб назбирати горіхів.

— Я наздожену, я зараз наздожену! — гукав хлопець, а сам копався біля дров у коморі. Він дивився вслід людям, що повільно, стомленими кроками спускалися по схилу, потім ішли по льоду, стали зменшуватись і нарешті малесенькими темними цяточками зникли між деревами.

Хлопець метнувся в комірчину тітки Білий Дуб, зняв з кілочка рушницю, перевірив запал і, щоб заряд не відсирів, обгорнув замок ганчіркою. Свиснув Шнапові, але собака, що лежав біля вогнища, навіть не підвівся. Голубий Птах свиснув ще раз і підійшов ближче, його друг лише підвів голову і глянув на свого хазяїна таким жалісним поглядом, що Голубий Птах більше не пробував підняти на ноги виснажену голодом тварину. Тихе скавучання Шнапа супроводжувало хлопця аж до дверей. Тільки тоді, коли двері з грюкотом зачинилися, тужливі звуки обірвались.

Маленький мисливець попрямував мимо сушарні до лісу. Голі жердини, на яких сохли колись качани, витріщилися на нього, наче пусті ясла: всі запаси маїсу були давно з'їдені.

Морозне повітря трохи вгамувало нестерпний голод. Воно прямо-таки оп'янило хлопця. Сонце одягло засніжені ялини в золоті чепці, а голі дуби підмалювало мереживом голубих тіней. Ліс стояв мовчазний, наче мертвий, тільки іноді лунав тріск — це під вагою снігу обламувалися гілки.

Голубий Птах ішов на схід. Поки світило сонце, він не міг заблудитись, як минулої зими, коли довелося ночувати в дуплі. Десь опівдні натрапив на слід буйволів. Хлопець ще не вмів читати сліди так точно, як Малий Ведмідь або Чорна Ступня, чи навіть Козуля, і тому не міг сказати, скільки тварин пройшло тут. Але знав, що багато.

Його охопила мисливська гарячка. Міцніше стиснувши рушницю, прискорив ходу. Чи далеко тварини? Приблизно кроків через сто хлопець побачив буйволяче лайно. Воно тут, мабуть, ще з ранку, бо вже дуже замерзло. Але все ж таки знахідка ясно свідчила про те, що сліди залишили бізони.

Таким прикметам батько надавав великого значення. Він завжди розповідав історію про індійців племені кетаба. Ці запеклі вороги ірокезів з'являлись іноді взимку біля верхньої течії Аллегейні. Одного разу вони хитро поприв'язували собі до ніг буйволячі копита і слідами заманили кількох ірокезьких мисливців у засаду. Отже, на лайно треба звертати увагу, бо кетаби можуть зробити копита, але гній, звичайно, ні… Так, тут пробігли не кетаби!

Голод знову нагадав про себе. Хлопець зібрав останні сили і пішов по слідах. Іноді зупинявсь і роздумував, чи бува не повернутись, але, згадавши про материні сльози, ішов далі. Нарешті ноги самі понесли його, і він ні про що більше не думав.

Опам'ятався, побачивши кілька невеличких червоних кульок, що майоріли у заростях. То були, мабуть, брусниці, що залишилися ще од літа, непомічені пташками. Жадібно зірвавши ягоди, він одразу вкинув дві з них у рот, але так само швидко виплюнув, бо ягоди були тверді і холодні, як лід, і розжувати їх хлопець не міг.

Голубий Птах зупинився. От якби сюди вогню! У затишку під поваленим деревом темніла місцинка без снігу. Не довго думаючи, хлопець зрубав томагавком кільки гілок, наколов сухих трісочок, витяг із мішечка кремінь, кресало, трут і почав кресати вогонь. Незабаром під дереном уже потріскувало полум'я.

Хлопець поспішно підсунув замерзлі плоди до вогню І нетерпляче чекав, поки вони одтануть. Проте ледве він поклав гарячі ягоди на язик, як знову їх виплюнув. Вони були нестерпно кислі.

Розчарований, він зіщулився. Голод заступила така тупа, паралізуюча слабість, що він не міг навіть підтримувати вогонь. Напружуючи всю силу волі, Голубий Птах, похитуючись, підвівся, наламав сухих гілок, які міг дістати рукою і склав на купу біля свого ложа. Почім зняв великий шматок кори з поваленого дерева і ліг під ним, вибравши місце якнайближче до вогню.

Вранці дрова ще тліли. Хлопець почував себе трохи краще, взяв рушницю і, озираючись, почав шукати слідів буйволів. Але не знайшов, хоч і шукав досить довго.

Малий мисливець сів і почав пригадувати. Чи не збився він, напівнепритомний, із сліду? Думки плуталися. Хлопець незграбно підвівся. «Мені не везе, треба йти додому», подумав.

Голубий Птах глянув на сонце і зорієнтувався: йому треба йти на захід, отже, заблудитися не можна. Ні, він не повернеться так рано в хату Черепахи — з пустими руками, навіть без зайця чи єнота. Гіркий клубок підкотився до горла. Минуло чимало часу, перш ніж хлопець пішов своєю звичною ходою.

Раптом він зупинився: прямо перед ним на снігу були сліди оленя. Мозок почав знову чітко працювати. Мисливець нагнувся, провів пальцями по забарвлених у червоне краях відбитків. Кров ще липла; отже, тварина щойно проходила тут.

У хлопця пробудилася майже вовча жадність. Він помчав між деревами вниз по схилу, через замерзлий струмок на дні долини і аж на протилежний пагорок. Не звертаючи уваги на те, що сніг із шумом ламався під мокасинами, він біг, не зводячи очей з червоного сліду. Тріск у чагарнику злякав хлопця. Кущі розступилися. Звідти вирвався красивий олень, пересік довгими стрибками галявину і зник у лісі.

Хлопець витріщився вслід здобичі, що вислизнула йому з рук. У тварини було ще досить сил, щоб уникнути переслідування. По щоках Голубого Птаха котилися сльози. Смертельно втомлений, він побрів далі, а перед очима весь час стояла хата Черепахи і змарніле обличчя матері.

Недалеко від Бобрової Річки хлопець провалився в якусь яму в снігу. Впираючись руками і ногами, він намагався вибратися. Знесилившись, ліг на краю ями, щоб перевести дух. Через деякий час відчув, що з темної нори прямо в обличчя віє теплий потік повітря. Разом з теплом звідти несло особливим запахом тварини. Голубий Птах принюхувався і вдивлявся в глиб нори.

Раптом він здригнувся всім тілом: у темряві виднілася голова великого бурого ведмедя. Тварина була нерухома: вона, безумовно, спала. Зимова сплячка! Скільки раз батько розповідав про це! Ведмедиці вилазять на товсті дерева і там, високо над землею, у дуплах, щоб захистити своїх малят від вовків, проводять холодну пору року; самці навпаки — забираються у ями і заглибини між корінням дерев. А цей здоровило залишився просто під снігом, де в затишку міг продрімати до весни. До тепла він жив за рахунок жиру, який зібрався в ньому ще з осені, коли був добрий урожай жолудів та каштанів.

Голубий Птах знову глянув вниз. Тварина все ще не рухалась. У мисливця тремтіли руки, коли він позаду себе намацував рушницю. Знявши з замка ганчірку, він перевірив запал, приставив дуло ведмедеві між очей і спустив курок.

Як тільки розсіявся пороховий дим, хлопець відломив з найближчого кущика гілку і покопирсав нею в рані, однак бурий велетень навіть не ворухнувся. Голубий Птах заліз у нору, розгріб руками сніг і спробував витягти здобич. Але з таким же успіхом він тягнув би скелю — велетенська туша ні на палець не зрушила з місця.

Голубий Птах вибрався, загорнув яму снігом, позначив гілкою і вирушив додому. Він тріумфував: «Мій перший ведмідь! Мій перший ведмідь!»

Втому наче вітром здуло. Що скаже мати, а тим паче батько? По дорозі щасливець наспівував пісню, яку співали в роді Черепахи, коли чоловіки повертались із лісу:

Я намет шукаю свій,

Полювання скінчив.

Світить місяць золотий,

Дивиться у вічі.

Маю здобич, і навкруг

Весело, як треба.

Став на поміч мені дух

Зоряного неба.

Небо вкрили довгі лави білих хмар, поміж них пробивалися вузенькі смужечки золотавого проміння. Хлопець спробував визначити, де сонце; воно недавно звернуло з обіду. Ведмедя можна перетягти в село ще сьогодні.

В коридорі його зустріла похмура тиша. Багаття світили тьмяно, ніби ось-ось згаснуть. В комірчині тітки Білий Дуб усі лежали на лавах; ніхто не звернув на нього уваги, коли хлопець потихеньку зайшов і повісив рушницю на місце. Мати сиділа на порозі кімнати. Її великі очі засяяли вдячністю, коли Голубий Птах, кинувши коротко: «Я повернувся», сів до вогню.

— Ми побачили, що рушниці немає, і зрозуміли: ти пішов на полювання. Ти хотів сам спробувати, любий сину, але навіть Швидка Нога і Чорна Ступня за останні дні нічого не принесли додому. А я дуже турбувалася за тебе, бо в такому стані і найздібнішого може спіткати нещастя. Ну, я рада, що ти повернувся. Я одварила трохи кісток, попий відвару. Потім дам тобі горіхів.

Хлопець робив слухняно все, що говорила мати. Раніше він одразу випалив би свою новину, але тепер знав, як слід поводитись у хаті Черепахи: спокійно, витримано, ніколи не бути настирливим. Злиденний відвар здався таким смачним, як ніколи. Але, випивши трохи, хлопець не зміг утриматися. Підійшов до матері, обхопив рукою за шию і прошепотів:

— Мамо, я ведмедя вбив.

— Що ти кажеш, сину мій?

— Я вбив ведмедя.

— Ти певен, що він забитий?

— Так, він мертвий, я цілком певен.

Полуденне Сонце глянула на хлопця, потім ніжно погладила його. Її внутрішнє зворушення прорвалося назовні в кількох незв'язних вигуках.

Вмить звістка облетіла всіх; радісні крики сповнили коридор, комірчини ожили, і всі мешканці хати Черепахи зібралися перед материною кімнатою. Голубому Птахові довелося розказувати. Він швидко закінчив свою розповідь, бо підганяв голод, і, крім того, він ніяковів під поглядами багатьох сяючих очей. Навіть дід не скупився на похвали:

— Внуче мій, ти будеш здібним мисливцем, бо ти сьогодні довів, що жіноча праця на полях тебе не зіпсувала.

Найсильніші з роду — тітка Білий Дуб, Швидка Нога з дружиною, Чорна Ступня і Козуля — на чолі з Голубим Птахом пішли, щоб принести ведмедя. Що не вдалося хлопцеві одному, швидко зробили гуртом. Великого звіра витягли з ями, поклали на міцні дубові гілки і як на санках повезли додому.

Перед північними дверима ведмедя оббілували. Він важив приблизно втричі більше, ніж дорослий чоловік, а сало було щонайменше чотири пальці завтовшки. Швиденько нарізали в казани тоненькі шматочки м'яса. Всюди чулися сміх і жарти.

— А він не шкодував каштанів, щоб отак розжиріти!

— Замість поганого врожаю маїсу ми маємо дубового годованця!

— Голубий Птах впав у повну комору; нам треба його частіше посилати, у нього щасливі ноги!

Коли двері розчинились, у холодний вітряний вечір полинула хмаринка тепла і запаху м'яса, ще кращого, ніж запах новорічних страв. Люди з нетерпінням чекали, коли звариться їжа.

Лише собаки не чекали; вони кидались на шматочки, які долітали до них, гризлися і взагалі поводилися як оскаженілі. Шнап теж забув про втому.

Сусіди набирали повні миски м'яса: інші сім'ї не повинні голодувати, коли в хаті Черепахи є що їсти. Батькові сестри із роду Сокола сповістили, що мисливці роду Оленя забили чотирьох буйволів, серед них дві жирні буйволиці: «Тварини самі бігли прямо на приціл; мисливцям не довелося й кроку ступити, лише почекали, поки вони підбіжать ближче».

«Можливо, це ті самі буйволи, за якими Голубий Птах так довго біг услід», подумав Козуля. Але висловити цю думку не встиг, бо мати покликала всіх їсти.

Полуденне Сонце дала кожному по чотири-п'ять шматочків.

— На сьогодні досить, — пояснила вона. — Бо ваші шлунки довго голодували.

Голубий Птах жадібно глянув на казан. Але незабаром він відчув, як навіть од цієї скромної вечері по жилах потекло приємне тепло. Сита тиша настала в коридорі і в усіх комірчинах; було чутно лише, як потріскував вогонь та кістки, що їх гризли собаки десь по закутках.

До хлопця звернулася мати:

— Шкуру з твого ведмедя віддамо дідові. Хутро першого звіра, забитого майбутнім мисливцем, завжди одержують безпомічні старики. Але кігті належать тобі; з них зробимо намисто. Великі ікла я теж сюди нанижу. Це завжди нагадуватиме тобі про твого першого ведмедя.

Мати почала спритно витягати з ведмежих лап довгі, схожі на маленькі шабельки кігті. Напівздивовано, напівзаздрісно дивився Косоокий Лис, як росла купка кігтів. Він прибіг до хати Черепах, як тільки побачив, що везуть ведмедя. І залишився тут, щоб відсвяткувати переший мисливський успіх свого ровесника.

— Двадцять кігтів, — сказав він у задумі, — та ще до цього двоє ікол. Ти міг би, власне, один кіготь мені дати.

Голубий Птах нікому не міг сьогодні в чомусь відмовити. Лис подякував з такою щирою радістю, що колишньої неприязні наче й не було. Недруг став приятелем. Козулі теж захотілося мати кіготь. Так, кінець кінцем, у намисті залишилося тільки вісімнадцять кігтів, але з двома іклами посередині воно мало досить солідний вигляд і ще здалеку виділялося на червоній сорочці…

Повернувшись додому, батько одразу ж помітив намисто, його замкнене, похмуре обличчя вмить посвітлішало. Вислухавши розповідь Голубого Птаха, вождь коротко сказав:

— Я вдячний Димному Дню; без нього тебе не було б під нашим дахом.

Хлопець почервонів, мов жар, начебто його нагородили орлиним пером, одним з тих довгих хвостових пер, які носили тільки видатні воїни.

Після їди Малий Ведмідь закурив. Затягнувшись кілька разів, він, всупереч своїй звичці, одразу ж заговорив:

— Ви добре використали останні заряди, краще і я б не зумів. Це справді наш останній порох, бо торговці мені нічого не дали. Вони запевняють, що у них самих його мало, — щодня приходять індійці і просять пороху. Нарешті згодилися продати один мішечок, але вимагали, щоб за нього навесні ми заплатили п'ятикратну ціну. Я відмовився. — Малий Ведмідь на деякий час замовк, потім звернувся до Голубого Птаха: — Що ще сказали купці, тобі не доведеться перекладати, бо я зрозумів це й без перекладача. У білої людини серце з каменю, все одно, якою б мовою вона не говорила.

Хлопець подумав про Соляний Струмок, про довгасті червоні промені, що летіли на них з ялинового лісу, про ревіння прикордонників і вирішив, що батько має рацію.

Вождь почав знову:

— Повертаючись додому, ми зробили великий об'їзд, але в Моухінгу, селищі у верхів'ї Бобрової Річки, таке саме становище, як і у нас. Там теж неурожай, проте нам подарували мішечок пороху. Якщо ми його використаємо так само, як останні заряди, то проживемо непогано.

Малий Ведмідь посміхнувся: вдале полювання останніх днів розвіювало його турботи. В коридорі подуло холодом. Козуля, що ходив по дрова, розчинив двері навстіж:

— Сніг іде, сніг іде!

Всі вибігли надвір.

Лапатий сніг кружляв, витанцьовував у повітрі, а потім опускався на землю. Дорослі мовчали. Вони дивилися на небо, а ніжні зірочки сніжинок падали на їхні обличчя і танули. Діти з радісними вигуками ганялися за білими сніжинками. Кожен знав, що вони означали. Іде сніг — пороша, і мисливці не ходитимуть більше марно.

— Нам треба добре продумати, як при найменшій витраті пороху здобувати м'ясо і хутра, — розмірковував Малий Ведмідь, коли всі члени роду Черепахи на радощах зібралися довкола вогнища. Це була найкраща нагода для діда, який любив вечорами приходити до матері поговорити. Він оживав, а його очі блищали.

— За моєї молодості лише у деяких чоловіків були рушниці, але ж ми не вмирали з голоду. Кожен мисливець тоді вмів ловити рибу і розставляти пастки. Списи і стріли влучали не гірше, ніж ці нові громові труби, і не робили стільки шуму. А сьогодні кожен мисливець без рушниці як безпорадна дитина. Біла людина не принесла нічого хорошого.

Дід без кінця вихваляв часи своєї молодості, і присутні ввічливо слухати його. Не все було так, як говорив Біле Волосся, бо кожен мисливець і тепер розставляв пастки, які щоденно обходив і дбайливо доглядав; на кожному горищі лежали ще довгі ості на рибу — з гаками й без них, і кожен хлопець повинен спочатку навчитися добре влучати стрілою з лука, перш ніж йому довірять рушницю. Але ніхто не перебивав старого — хто з дідів не говорив, що в його юнацькі роки часи були найкращі?

— Завтра ловитимемо рибу в озері, — сказав батько під кінець бесіди.

Голубий Птах зацікавився: це озеро він теж знає з тих пір, як їздили у лісок цукрових кленів. Щоразу, коли проходили берегом, тільки й мови було, що про дивну місцевість, якої більше ніде не знайдеш.

Перед очима хлопця постала картина ранньої весни в цій місцевості: бірюзове, овальне озеро, навколо листяний ліс, що ніжно віддзеркалюється у тремтливих хвилях, — лише в одному місці ліс поступається перед великим лугом. На середині озера величезна купа хмизу і гілок: хатка бобрів.

Озеро не мало видимого стоку, і вода в ньому була завжди на одному рівні. Трохи далі на схід із землі било сильне джерело, і батько говорив, що це кінець підземного струмка. Козуля запевняв, що він одного разу, коли їхали повз озеро в лісок цукрових кленів, кинув клаптик хутра на лід поблизу берега, а повертаючись додому, те саме хутро знайшов у джерелі. Це було схоже на правду, бо в озері водилися навіть вугрі — а як могли вугрі потрапити сюди, коли б не було ніякого зв'язку з найближчим струмком? Так, ця місцевість справді дуже цікава.

А чому б їм не рибалити спочатку на Бобровій Річці? Батько, здавалось, угадав хлопчикове запитання.

— На озері лід не такий товстий, як на річці. Не знаю, чому, можливо, там є теплі джерела. У всякому разі це полегшить нам роботу.

Вони вирушили на світанку, але на місце прибули десь опівдні. Рухалися не так швидко, як звичайно, бо чоловіки були одягнені в товсті куртки з ведмежого хутра і легінги з шкури буйвола. Для Голубого Птаха мати теж дістала куртку із лосьової шкури, з рукавами і капюшоном. «Інакше замерзнеш під час ловлі риби».

Багато знаряддя брати з собою не треба було, лише корзини, сокири і ості на рибу — міцні тростини з костяною вилкою-трійчаткою з надзвичайно гострими кінцями. Ще на початку своєї першої зими на Родючій Землі Голубий Птах якось бачив ці довгі з трьома вістрями ості в руках чоловіків. Але тоді він почував себе чужим і не хотів питати, хоча йому дуже хотілося знати, як ними ловлять рибу. Він ще й зараз пам'ятає, що рибалки тоді лежали у маленьких наметах на середині замерзлої річки, добре закутані в хутра. Ну, сьогодні і завтра він уже сам роздивиться все як слід.

Озеро було схоже на плоский, наче дошка, засніжений луг, що розтягнувся вздовж і вшир. Мисливці розбилися на групи. Батько пішов з Чорною Ступнею, Швидкою Ногою, Козулею і Голубим Птахом навпрошки до хатки бобрів. Ніхто навіть не догадався б, що в цій хаотичній, безладній купі з гілля живуть бобри: вздовж і впоперек одна на одній лежали гілки досить високо, в зріст дорослої людини. Вся купа була покрита товстим шаром снігу, звідусіль стирчали обледенілі кінці палок. Голубий Птах потягнув за одну з них, але гілка навіть не ворухнулась. Чорна Ступня та Швидка Нога засміялися:

— Це не так-то просто.

Батько розподіляв роботу.

— Спочатку треба прорубати в льоду дірки; кожен вибирає собі місце приблизно на дванадцять кроків од купи. Ви, хлопці, обидва залишаєтесь тут.

Почали рубати сокирами блискучий лід. Незабаром в отворі з лікоть завширшки, над яким трудилися Голубий Птах і Козуля, затремтіла чорна вода. Батько мав рацію, лід був не більше п'яді завтовшки. Тимчасом Малий Ведмідь видрався на хатку бобрів і сильними ударами розрубував верхівку; сніг і гілки розліталися в усі боки.

— Тварини зараз вийдуть, — сказав Козуля і потяг двоюрідного брата далі від ополонки.

— Та де там! У купі ж ніде не видно виходу!

— Вихід під льодом. Всередині хатки у бобрів є суха улоговина. Звідти вузький прохід веде у воду, і через цей коридор вони втікають від небезпеки в озеро. Малий Ведмідь руйнує хатку, щоб вигнати бобрів у воду.

— Ну, а потім? Вони ж утечуть?

— Ні, то лише так здається. Вони не можуть довго витримати під водою і змушені підплисти до наших ополонок, щоб хапнути повітря, бо інакше задихнуться. Як тільки бобри покажуться в ополонці, їх одразу ж убивають остями і витягають на поверхню.

— Ось воно як! А коли промахнуться?

— Хороший мисливець завжди влучає. Можна ще лягти над ополонкою і витягати бобрів руками, але це небезпечно, бо у них здоровенні передні зуби. Я сам одного разу бачив, як один чоловік позбувся великого пальця. Це було жахливо.

Голубий Птах не встиг ще сказати й слова, як безшумно підступив батько з коротким остенем в руці.

— Одступіть на кілька кроків і стійте тихо.

Хлопці так і зробили. Вони напружено вдивлялися в ополонку, де повинен був з'явитися бобер. Час линув. Голубому Птахові вичікування здалося нескінченно довгим, починав дошкуляти холод.

Раптом батько підніс остень і різко опустив. Буйний плескіт, дощ краплин — і бобер уже лежав на льоду. Батько ще раз ударив його тупим кінцем томагавка, але це було, мабуть, зайвим, бо розвилки остеня вп'ялися якраз в голову.

— Треба завжди цілити в морду, інакше проколеш цінну шкуру на тілі.

— Я навіть не помітив, коли бобер виплив, — признався Голубий Птах.

Малий Ведмідь засміявся:

— Тварина не виринає зовсім, вона виставляє лише ніздрі. Про її появу говорить тільки легкий рух води, от і все.

Вождь став знову напоготові. Цього разу, перед тим як батько вдарив остенем, хлопець помітив тремтливі малесенькі хвильки, що пробігли по темній поверхні води. Більше бобри не з'являлися.

Легенький посвист скликав усіх мисливців. Швидка Нога та Чорна Ступня теж успішно полювали біля своїх ополонок. Усього вбили шість бобрів — двох цілком дорослих і чотирьох менших, у всіх були розкішні, пухнасті зимові хутра. Здобич знесли до берега і склали на купу.

— Тепер поглянемо, що роблять інші, — сказав батько задоволено.

Голубий Птах був настільки охоплений мисливським азартом, що зовсім не звертав уваги на решту чоловіків. Лише тепер він побачив таку саму картину, як колись на льоду Бобрової Річки: червоні і коричньові цяточки, розкидані по білій поверхні, — це маленькі намети, зроблені з ковдр. У них на животі лежали чоловіки, з наметів визирали тільки ноги. Що рибалки там робили, трудно було вгадати.

Коли мисливці наблизилися до першого намету, з нього якраз задкував рачки рибалка — Хмарний Ніс із роду Оленя — і посміхався аж по самі вуха. На його остені тріпотів великий окунь. Рибалка зняв його й кинув до решти здобичі.

Намет був напнутий прямо над ополонкою, а поруч лежали сім чи вісім рибин з лікоть завдовжки; черева у них були жовті, плавці рожеві, спини вкриті темними плямами або ж просто зеленуваті. Лід довкола був чисто прометений.

— Ану, спробуй разок! — батько заохочував хлопця.

— Але як же це робиться?

— Ти береш остень і занурюєш його у воду. Кінець, звичайно, треба добре тримати. Потім лягаєш над ополонкою лицем вниз. Халупка закриває денне світло, отже ти зможеш бачити все, що діється у воді. Як тільки з'явиться рибина, ти її наколюєш і витягаєш.

Добродушно посміхаючись, Хмарний Ніс дав хлопцеві остень.

Голубий Птах, взявши остень, поліз у намет. Довга палиця ковзнула навкоси у воду і завдяки вазі наконечника стала вертикально. Хлопець лежав тепер над ополонкою, тримаючи кінець остеня у руці.

Затамувавши подих, він вдивлявсь у глибочінь. Світло проникало крізь чистий лід довкола намету і пронизувало воду казковим зеленуватосинім сяйвом, яке з глибиною ставало все синішим і нарешті переходило в чорноту. Тонкі, химерні зображення колихались у воді, наче виткі рослини, відсвічуючи то зеленим, то жовтим. Остень теж миготів різними тонами від найсвітлішої до найтемнішої блакиті. Хлопець похитав остенем, і чудова барвиста стрічка теж поворухнулась. Він штовхнув водорості — і довгі нитки загойдались, затанцювали у зеленуватосиній глибині.

Маленькому рибалці було видно все, що діялось у цій казковій воді. Йому здавалося, немов відчинилися двері до іншого світу і він потрапив у чарівне царство, сповнене таємниць і чудес.

Ось праворуч показалося щось довгасте, жовте, з червоними смужками на спині. Двоє плавців повільно ворушились, наче весла.

Від здивування хлопець мало не випустив остень, бо навіть подібного він ще ніколи не бачив. Риби в річці літніми вечорами з'являлись і зникали, мов блискавка, а ця — пливла повільно й дуже близько. Вона переливалася то зеленим, то голубим, то пурпуровим тонами, потім вдарила хвостом і зникла.

З'являлися нові риби. Хлопець лежав, мов зачарований. Він боявся навіть поворухнути остенем, щоб не порушити життя барвистої глибини.

Раптом прозвучав голос Хмарного Носа:

— Мій маленький брат пустить мене знову сюди, а то він ще геть усе виловить.

Голубий Птах посунувся з намету, звільнивши місце для Хмарного Носа, який на животі поплазував до ополонки.

— То ти ж нічого не спіймав, — констатував Козуля. — Хіба ти не бачив риб?

— Бачив, навіть дуже багато. Але ніколи мені було користуватися остенем.

— Чому? Ти ж досить довго був у наметі?

— Там було на що подивитись. У мене не знайшлося часу колоти рибу.

— Цього я не розумію. Я ніколи нічого не бачив, крім риб і кількох дурних водоростей, які заважали остеню.

Хлопець невпевнено глянув на двоюрідного брата: Козуля завжди говорив так переконливо. Проте він спіймав погляд батька, який ствердно підморгнув йому, і недбалу, іронічну посмішку, що стосувалася Козулі.

І хлопцеві одразу стало ясно, що батько його розуміє, а слова двоюрідного брата вважає не вартими уваги. Якесь невідоме раніше почуття переваги охопило його. Голубий Птах виструнчився. Йому здалося, що він став ближчим батькові, значно ближчим, ніж двоюрідному братові та іншим друзям дитинства.

Малий Ведмідь підморгнув ще раз:

— Щоб багрити рибу, треба довго тренуватися. За один день не навчишся. Однак пора до наших ополонок, щоб їх виловити.

— Там буде ще й риба? — запитав Голубий Птах.

— Звичайно, а чому б ні?

— Бобри давним-давно її пожерли.

— Бобри? З чого це ти взяв?

У голосі батька хлопець відчув здивування, але без зарозумілості, яка завжди була в голосі розсудливого всезнайки Козулі або насмішкуватої Малії, що одразу піднімала хлопця на сміх, коли він у чомусь помилявся. Голубий Птах вперше відчув, що батько ставиться до нього, як до дорослого, а не як до новачка, якому діти так довго гукали вслід «дурень».

Це визнання надихнуло його, і він замислився над запитанням Малого Ведмедя. Звідки йому знати про бобрів? У Джуніаті цих тварин майже не було; він не пригадує нічого, крім розмови про їх шкідливість. Нарешті почав, вагаючись:

— Мої білі батьки завжди говорили, що бобри спустошують рибні запаси і тому треба їх виловлювати.

— Це велика помилка. Бобри харчуються вербовою та в'язовою корою. Риби і м'яса вони навіть не торкаються. Ось збігай коли-небудь на великий луг он туди, на південний берег, там ти побачиш багато вербових пеньків. Бобри підгризають стовбури дерев, щоб об'їдати кору з гілок. Коли ми вдома розбиратимемо здобич, я покажу тобі шлунки бобрів, тоді ти сам побачиш, чим вони живляться.

Хлопець уважно слухав. Батько так багато знав про тварин, мабуть більше, ніж усі люди Рейстауна разом взяті.

І справді: у трьох ополонках біля житла бобрів було риби не менше, ніж в інших. Увечері всю здобич зарили на березі в сніг, тому що чоловіки не могли її донести. Та й завтра ще буде день.

Полювання наступного дня було ще успішнішим, бо хлопцям теж дозволили багрити вугрів на березі озера. Для цього з горища дістали спеціальні ості — довгі тростини з п'ятьма зубцями і зазублинами. Хлопці ширяли ними то тут, то там в ополонки вздовж берега, сягаючи глибоко у м'який грунт на дні озера. Коли витягали ості, на кінцях розвилок звивалися, наче тонкі змії, вугрі.

Хлопці працювали старанно. Десь опівдні вони спекли на вогнищі кілька рибин, щоб нашвидку поїсти. Потім сиділи біля вогню і гріли ноги. У свіжому зимовому повітрі лунали сміх і жарти, а здалеку чулися вигуки чоловіків, що прямували від останніх ополонок до вогню, навантажені різною рибою.

У веселому настрої, викликаному успішною роботою, їжа здавалась ще смачнішою. Проте найсмачнішою була юшка з вугрів, яку варила Сяюче Полуденне Сонце у своєму казані. Ввечері рибалки не йшли, а, здавалося, летіли додому, незважаючи на тяжкі кошики.

Шість днів рибалили над ополонками, поки улов вичерпався. Озеро дарувало багато, і люди Родючої Землі непогано пережили холодні місяці. Спочатку здавалося, що буде голодна зима, але після варіння цукру всі згадували її лише як пісну, а не як голодну зиму.

Люди з Довгої Хати набули деякого досвіду. Батько знав тепер, що купці в Преск Іль були безсердечними до індійців, бо навіть у скрутну годину не допомогли їм. Мисливці більше не поглядали так зневажливо на ості для риби і частіше почали діставати їх з-під старого мотлоху на горищі. Жінки переконалися, що в роки доброго врожаю треба робити більші запаси, щоб маїсу вистачало не на одну, а на дві зими.

Але що все це значить порівняно з ведмежим намистом? Голубий Птах досягнув найбільше. За ці місяці пін навчився, нарешті, покликом приваблювати дикого індика, а потім стрілою збивати його з гілки. А це було не так-то й легко.

Його навіть взяли на полювання за білками, бо вважали досвідченим стрільцем. Він більше не стріляв мимо, як колись у Прибережних Луках у червону мішень на хатній стіні, коли Косоокий Лис глузував з новачка.

Минали роки. Кожної осені на Родючу Землю приходив Димний День, щоб заглянути, як він казав, до сестри і зятя, а в дійсності щоб побачити дітей. Він дуже прив'язався до Голубого Птаха і Малії, коли ті жили в Прибережних Луках. Димний День привів хлопця в рід Черепахи, він керував його першими кроками в новому житті і до деякої міри вважав його за свого сина. Він радів, що діти підростають, кожного разу розпитував про їх успіхи в домашньому господарстві та полюванні і, коли повертався додому, розповідав про все Круглій Хмарі.

Малія і Голубий Птах навіть не підозрівали, яку роль вони відіграють у житті тітки і дядька. Діти нічого не знали про те, що самотні старики з Прибережних Луків усю свою любов перенесли на племінницю і племінника і весь час думали про них. Хоч братік і сестричка нічого цього не помічали, проте вони щороку чекали Димного Дня. Він ніколи не приїжджав без подарунків і не скупився на похвали.

Як гордився хлопець, коли показував дядькові ведмеже намисто, і як здивувався Димний День, коли ще через рік Голубий Птах повів його на свою ділянку з пастками. Адже весною після скрутної зими батько довірив хлопцеві п'ять добре влаштованих пасток, розставлених на стежках, де часто проходили дрібні тварини.

Пастки були не дуже складні — це всього-на-всього чотири дубові стовпи з важкою горизонтальною ударною колодою, яку підтримував натягнутий шпур і опорний дрючок. Коли яка-небудь тварина — норка, ондатра, єнот або опосум — натикалася на шнур, колода падала і вбивала необачного четвероногого. Вже не одну зиму служать ці довговічні і надійні пастки. Щодня треба було обходити, ставити їх, а коли якась із них захлопнулась, забирати здобич.

Саме того дня, коли дядько милувався пастками Голубого Птаха, під колодою лежала видра. Дядько зрадів, мабуть, більше, ніж хлопець. А щодо діда, з яким Димний День досить часто бесідував, так той Голубого Птаха менше гудив, ніж Козулю або Косоокого Лиса, який завжди мусив слухати докори. Але видно було, що вони на нього впливали не більше, ніж занурювання у воду влітку.

З Димним Днем у відлюдне село біля Бобрової Річки прибували також і новини. Здебільшого дядько розповідав свої вісті лише на другий або аж на третій день після прибуття, але він майже завжди знав щось нове, особливо про сутички між англійцями і французами.

Війна тривала вже роки, неспокій усе ще сповнював країну. В глибоких лісах, тут, у басейні річки верхньої Аллегейні, правда, ще ніколи не чути було гарматного пострілу, сюди долинали тільки відгуки далеких, іноді незрозумілих звісток. Білі весь час то відступали, то наступали, будували фортеці, потім висаджували їх у повітря і вбивали один одного. Здавалося, вони ніби заражали своїм неспокоєм і червоношкірих. Це видно було по ленапах, які ніде не знаходили собі місця, щовесни вирушали на кордон і тим самим посилювали неспокій.

Про все це мало знали в далеких селах на Бобровій Річці. А те, що розповідали ленапські воїни, звучало, як оповідання не з тої землі. Та саме цього року, коли Голубий Птах одержав пастки, дядько розповів таке, що здалося людям роду Черепахи зрозумілішим: французьку фортецю біля Огайо захопили англійці. У цій фортеці Голубий Птах лежав у госпіталі; звідси його забрав Димний День і повіз у Прибережні Луки. І ось французів там більше немає, є лише англійські червоні мундири.

Давно забуті картини знову постали в уяві хлопця: пенсільванська міліція, форт Дю Кесн, генерал Браддок, Мононгахіла. Спогади пірнули б у пітьму, якби Димний День не заговорив про це ще раз.

Це сталося на полюванні з факелами. Голубому Птахові захотілося продемонструвати дядькові, як майстерно він влучає в ціль, а для цього найбільш підхожим хлопець вважав нічне полювання з вогнем. Дядько одразу ж погодився.

Ввечері, коли сонце сховалося, залишивши над лісом пломеніючий багрянець, а тіні дерев на дзеркальній гладіні річки згустилися, мисливці гребли проти течії. Від кожного удару весла по воді півколом бігла хвилька; на ній переливалися бульки, і хвилька виблискувала, наче полонинка браслета. Човен майже беззвучно просувався вперед, залишаючи за собою сріблясту доріжку.

З прибережного очерету долітало останнє сонне крякання качок; звучав багатоголосий концерт жаб, а від лісу чулася тріскотня коників. Комарі і мошки не докучали, бо прохолода від води розганяла їх.

Останній відблиск вечірньої заграви на заході згас, коли дядько прошепотів:

— Тут почнемо.

Голубий Птах зашепотів у відповідь:

— Краще візьмемо праворуч; там менше очерету, і ми зможемо підійти ближче до берега.

Поки Димний День гріб упоперек течії, Голубий Птах запалив факел із березової кори і встромив його в отвір невеличкої дошки на носі човна. Позаду світильника була закріплена вертикально ще одна, більша дошка, яка відбивала світло. Вологий пісок затримував іскри факела, щоб від них не загорілось каное.

Мисливці сиділи навпочіпки, оточені темрявою, яку перед човном пронизували промені світла. Тільки-но факел розгорівся як слід, дядько повернув човна, і той беззвучно поплив понад берегом за течією.

Лише час від часу Димний День користувався веслом, але так, що не чути було навіть, як з лопаті весла падали краплини.

Позаду світильника сидів Голубий Птах з луком та стрілою і стежив за берегом, що повільно, п'ядь за п'яддю пропливав мимо, то з'являючись в освітленому колі, то знову поринаючи в пітьму позаду каное. Іноді доводилося обминати кущ очерету, а в цілому луг, що вузенькою смужкою пролягав між лісом і річкою, сягав аж у воду.

Раптом хлопець відчув легеньке погойдування човна, — умовний сигнал — «увага». Тихий тупіт і сопіння почулися з берега. Голубий Птах натягнув лука — саме вчасно, бо в світлі факела з'явився великий олень. Піднявши голову, він витріщився на загадкове світло на воді. Зацікавившись, олень ступив ще ближче. Хлопець побачив, як в очах враженої несподіванкою тварини віддзеркалюються промені світильника, і потім з туго натягнутої тетиви випустив стрілу. Вона просичала, олень зробив стрибок і зник у темряві.

Дядько пробурчав похвальне «го-го», направив каное до берега. Потім вийшов із човна і, пригнувшись, почав скрадатися вверх по схилу. Голубий Птах якось боязко йшов за ним — він не був цілком упевнений, що вистрілив успішно. І взагалі, що дядько хоче побачити в цій пітьмі?

Але перед самим узліссям Димний День зупинився; там лежав олень. Стріла глибоко застряла під шиєю тварини.

Вони перенесли здобич до берега, і дядько, нарешті, заговорив:

— Це був чудовий постріл. Якщо хочеш, давай залишимося ще трохи тут і підсмажимо печінку та серце. Ніч довга, у нас досить часу, щоб вистежити ще одного оленя.

Здивований хлопець погодився. Адже досі Димний День ще ніколи не питав у нього згоди, він був старший і не повинен був цього робити.

Незабаром шматки м'яса вже шкварчали і рум'янились на вогні. Хлопцеві дісталося серце. Нижній його кінчик був вражений стрілою; важко навіть збагнути, як олень з такою раною міг добігти аж до узлісся.

Обидва їли з задоволенням. Дядько старанно пережовував смачне м'ясо. Нарешті він витер свого ножа об легінги, засунув його у шкіряні піхви на поясі і почав говорити.

— Племіннику мій, я стежив за тобою на протязі минулих років і прийшов до висновку, що в тебе серце червоношкірого. Ти зараз щасливий від успішного полювання, а радісні люди більше, ніж понурі, схильні вислуховувати інших. Ось тому я хотів би висловити свої думки, у вірності яких я не сумніваюсь.

Голубий Птах напружено прислухався. Дядя любив говорити пишномовно, наче вождь на раді.

— Ти жив раніше в країні Сходу і, можливо, не знаєш, як це знаємо ми, що наша вітчизна стає все меншою. Ну, тепер тобі видніше, ніж колись, як швидке червоношкіра людина йде стежкою на захід сонця. Колись наші племена жили понад східним морем, тепер англійці сидять уже біля Огайо, у фортеці, яку ти знаєш. Якби ми тоді біля Мононгахіли не перемогли генерала Браддока, то вони сиділи б там уже не одну зиму.

Хлопець засмутився. Перед очима постав похмурий привид, що давно вже затьмарював життя індійців у всьому Огайо. Голубий Птах був уже досить дорослим, щоб зрозуміти горе близьких йому червоношкірих людей.

Не раз батько говорив про наступ білих: від морського узбережжя до рік, від рік до передгір'я, від передгір'я до Аллеганів — все далі на Схід, по всьому великому шляху від Філадельфії вверх до Рейстауна. А тепер англійці ще просунулися вперед: від Аллеганських гір до Огайо.

Знову зазвучав голос дядька:

— Племіннику мій, ти не одну зиму прожив у країні Сходу і знаєш її краще, ніж ми. Можеш ти мені сказати, чи існує ще можливість для червоношкірих вигнати білолицих з цього острова і примусити їх повернутися на батьківщину, звідки вони прийшли? Скажи мені свою думку. Нічого не утаюй, говори відверто і вільно.

Хлопцеві ледве вдалося приховати велике замішання. Такого запитання він зовсім не чекав. Голубий Птах подумав про форт Дю Кесн, який охороняли гармати, про численних мешканців низовини і про велетенське місто Філадельфію.

— Не думаю, дядьку, щоб білих можна було вигнати, їх стало занадто багато. На кордоні білих мало, але чим далі на схід, тим більше селищ білих. Там є села, в сто раз більші від Родючої Землі.

Димний День змінився на обличчі. З-під стертого, давно не поновлюваного розмальовування лице виглядало сірим і зів'ялим. Зморшки на чолі свідчили, що мозок напружено працює.

— Ленапи кажуть, що нам треба приєднатись до французів і разом з ними вигнати англійців. Віриш, що ми в союзі з французами змогли б подолати червоні мундири?

— Не знаю, дядьку. Але батько гадає, що французи такі ж лихі, як і інші білі.

— Ленапи говорять, що з французами легше вжитися. Коли б ми з їхньою допомогою вигнали англійців, нам було б легше.

Димний День уперто повертався до цієї думки; він чіплявся за неї, як за останню надію. Хлопцеві пригадалися батькові слова: «В них у всіх серце із каменю, якою б мовою вони не говорили», проте він не хотів заперечувати дядькові і відчув полегшення, коли Димний День перестав розпитувати його.

Поклавши оленя в каное, вони відчалили. Але так і не стріляли більше цієї ночі. Дядько не міг правити човном безшумно, він думками був, мабуть, десь в іншому місці. Коли на східному горизонті з'явилось перше бліде світло, вони вже підвішували оленя біля дверей хати Черепахи.

Димний День хвалив племінника за влучний постріл, тільки розмова біля нічного вогнища, видно, його не вдовольнила, бо ввечері він про те ж запитав Малого Ведмедя. Здавалося, він ніяк не міг наговоритися на цю тему. Хлопець уважно слухав розмову. Чи вдасться батькові переконати дядька?

Вождь встав із своєї циновки, поманив Голубого Птаха і підсадив його на горище. Хлопець повинен був відшукати стару, потерту шкіряну сумку. Батько, взяв сумку, підсів знову до Димного Дня, відкрив її і витяг ножиці. Цей інструмент хтозна-коли потрапив сюди, і його поклали на горище, бо ніхто не міг звикнути до цього незвичайного складаного ножа.

Дядько взагалі ще не бачив такої речі, і йому ледве вдавалося приховати своє здивування. Двома руками батько розкрив ножиці.

— Ось, ти бачиш два ножі, які йдуть один на одного, мов два воїни. Спочатку здається, що вони зустрінуться і знищать один одного, але, — Малий Ведмідь закрив ножиці, — вони лише дотикаються; потім проходять мимо, нічого собі не заподіявши. Але досить тільки що-небудь вставити між ними, вони розріжуть його на маленькі шматочки.

Батько заклав між відкриті леза листок маїсу, закрив ножиці, і розрізані половинки впали дядькові на коліна. Димний День схопив розрізаний листок, стулив його докупи, знову розняв, перевірив гострі леза і похитав головою. Він попросив ножиці і розрізав кожен з клаптиків листка ще раз. Потім мовчки повернув інструмент.

Знову заговорив батько:

— Два ножі — це англійці і французи. Вони виступають один проти одного, але не знищують один одного. Вони розріжуть лише лист маїсу, що потрапить між них, а лист маїсу — це ми, червоні племена. Нас розріжуть між обома партіями білих. Чи ж повинні ми при цьому допомагати, підтримувати одну сторону?

Димний День мовчав. Його довгий ніс шуліки загострився ще більше. Наступного дня він розпрощався, але був мовчазніший, ніж будь-коли.

Звістка про завоювання фортеці Дю Кесн пронеслася по землі Огайо, наче пожежа в преріях. Ленапи вперше за довгі роки залишилися вдома. І добре зробили, бо восени долинули нові чутки, як відгук далекого грому: про великі бої і про падіння Квебека, столиці Канади. Сталося не так, як сподівався Димний День, а навпаки, — не англійців у червоних мундирах, а французів, союзників ленапів, виганяли геть. Війна наближалася до кінця.

Цього разу зміни у неспокійному білому світі відчули й села на Бобровій Річці. Вождь, повернувшись навесні із Преск Іль, привіз неймовірну звістку, що й там все захопили англійці. Французькі купці та солдати безслідно зникли, скрізь чути лише англійську мову. Губи Малого Ведмедя скривилися в іронічній посмішці.

— Ми помітили це не тільки по червоних мундирах та іншій мові, а насамперед по цінах. Нові блідолиці ще безсоромніші, ніж старі. Один вимагав за рушницю купу бобрових шкур висотою в довжину рушниці. Якщо так буде й надалі, то доведеться згодитися з ленапами: з французами можна вжитися краще.

Полум'я війни поступово згасало. Мало-помалу англійці прибирали до своїх рук торгові станції, навіть Детройт на заході озера Ері. Білим набридло, мабуть, воювати між собою.

Та їх неспокій, видно, перейшов на червоних. Чутки облетіли села: серед західних племен готується повстання проти англійців. Повстанці в союзі з французами хочуть відвоювати Канаду і всі торгові пункти аж до Огайо.

Із виру непереконливих чуток завжди випливало ім'я — Понтіак. На Бобровій Річці небагато знали про цього індійського Наполеона, човни якого плавали на всіх річках між канадськими лісами і гирлом Міссісіпі, який з часу поразки французів терпляче плів велетенську сітку, маючи намір затягнути її над англійцями, що нічого не підозрівали. Він, напевне, був вождем племені оттава і жив далеко на заході, біля озера Ері.

Почне хто-небудь говорити про цього чоловіка, Малий Ведмідь одразу й заявляє:

— Я не слухаю співу пролітаючих птахів. — Або: — Я нічого не чув. — Батько нічому не вірив, аж поки йому не сповіщали офіціально через посильного.

Проте взимку, напередодні Нового року, на Бобровій Річці з'явився посланець Понтіака і виступив у селах з промовою біля вогнищ ради. Посланець приїхав і на Родючу Землю. Поки він відпочивав у гостинній кімнаті в хаті Черепахи, глашатай ходив з хати в хату і запрошував усіх чоловіків прибути ввечері на збори, «щоб почути слово Понтіака».

Коли сутінки опустилися на вкриті снігом дахи, велика хата заповнилася людьми. Посередині горіло величезне багаття; навколо нього густими рядами сиділи навпочіпки воїни. Там був також Малий Ведмідь з двома ленапськими вождями (у ленапів були свої вожді, так само, як і в ірокезів). Позаду вождів сиділи спочатку старші воїни, тоді молодші, а за ними, зовсім у темряві — найстарші хлопці.

Голубий Птах сидів поруч Козулі, принишклий, як миша, і напружено дивився в круг. Бліки від полум'я стрибали по нерухомих обличчях. Тільки губи смоктали люльки і випускали білі хмарки вгору, де вони зміщувалися разом з голубим димом вогнища. Коли двері відчинялися, вривався холодний протяг.

Нарешті всі зійшлися, посланець Понтіака підвівся. Голубий Птах аж рот роззявив під подиву: такого індійця він ще ніколи не бачив. Це був чоловік заввишки майже два метри. Замість прикраси з пір'я на потилиці в нього стирчала яскравочервона щітка — кінчик оленячого хвоста, — а у вухах блищали срібні кільця; міцне тіло обгорнуте темносинім покривалом, яке з внутрішньої сторони було, мабуть, теж пофарбоване в яскраво-червоне, як і прикраса на голові, бо над правою рукою, там, де покривало утворювало складки, пунцовим кольором майоріли загнуті краї. В руці велетень тримав вам-пум — широкий пояс з відшліфованих черепашок. Майстерно зроблене намисто майже зливалося з темрявою хати, тому що вся стрічка складалася з безлічі чорних перлинок, в яких губилася незначна кількість білих.

Посланець деякий час мовчки дивився на воїнів, що зібралися, ніби хотів своїми очима заглянути кожному в душу. Чутно було лише сичання та потріскування вогнища.

Нарешті промовець заговорив.

Пояс почав повільно пропливати між пальцями промовця; кожна намистина щось означала, а всі разом вони складали зміст послання Понтіака.

— Брати! Ми всі з одної сім'ї; ми всі діти Великого Духа; ми всі ходимо по одній і тій же стежці і вгамовуємо нашу спрагу з одного джерела. А тепер надзвичайно важливі обставини привели нас на збори, де ми біля спільного вогнища ради розкуримо люльку.

Брати! Коли білі вперше ступили на нашу землю, вони були голодні; їм ніде було розіп'яти дах над головою чи розкласти багаття. Наші батьки поспівчували їхньому горю і щедро поділили з ними те, що Великий Дух дарував своїм червоним дітям. Вони годували чужинців, коли ті були голодні; давали ліки, коли вони хворими; підстилали їм хутра, коли вони лягали спати, подарили їм землю, щоб вони могли полювати і вирощувати маїс.

Брати, білі нагадують собою отруйних зміїв: закляклі від холоду, вони слабкі і нешкідливі, але коли їх відігріти і оживити, то вони жалять своїх благодійників. Білі були слабкими, коли прийшли до нас, а ми дали їм силу. Вони хочуть нас убити або відтіснити, як вовків і пантер.

Брати, білі люди — недруги індійців. Спочатку вони зажадали стільки землі, щоб можна було на ній лише поставити хатинку. Але тепер їх можуть задовольнити хіба що всі наші мисливські угіддя, від сходу до заходу.

Брати, багато зим тому не було землі. Сонце не сходило і не заходило, все було окутане темрявою. І ось Великий Дух створив землю. Він наділив білих людей вітчизною по той бік моря. Цей, наш острів, населив дичиною і дарував нам, своїм червоним дітям. Він дав нам силу і хоробрість, щоб ми захищали свою землю.

Брати, мій народ хоче миру; всі червоношкірі хочуть миру, але там, де є білі, немає миру для нас навіть на грудях нашої матері — землі.

Брати, ви знаєте, що білі складаються з двох народів. Спочатку прийшли французи. З ними ми жили мирно, вони не одурювали нас і їли з нами з однієї миски. Потім з'явилися червоні мундири — англійці та їхні родичі, Довгі Ножі. Вони перебралися через гори, збудували свою фортецю і хочуть і тут загарбати наші мисливські угіддя. Вони вигнали французів, тепер намагаються вигнати також і нас.

Брати, хто ж такі білі, що ми повинні їх боятися? Вони не вміють спритно бігати і можуть бути добрими мішенями. Вони лише люди, і наші батьки чимало їх повбивали.

Брати, нам треба домовитись, ми повинні діяти заодно і захищати свої землі.

Брати, я бажаю, щоб ви з нами взялися за томагавк.

Промовець перевернув вампум, і на чорні намистини зворотної сторони впало світло.

— Брати, якщо ми згуртуємося, Великий Дух ощасливить своїх червоних дітей, знищивши наших ворогів.

Правою рукою промовець зробив ледве помітний рух, і томагавк з полум'яночервоною ручкою впав на підлогу біля ніг Малого Ведмедя. Затамувавши подих, витріщився Голубий Птах через голови присутніх на батька. Промова глибоко зворушила хлопця. Звичайно, Малий Ведмідь повинен зараз же підняти бойову сокиру.

Проте вождь не поворухнув навіть пальцем. Запанувала тиша. Раптом один з ленапів підійшов до промовця, взявся за чорний пояс із намиста і підняв томагавк.

— Ленапи почули слово Понтіака, вони підуть за ним. Голосне, гортанне «пух» ствердило цю згоду. Лише тепер піднявся Малий Ведмідь. Перш ніж почати говорити, він обвів поглядом присутніх.

— Брати, ми зрозуміли слова Понтіака. На мою думку, краще було б відповісти йому днів через два, але наші брати-ленапи одразу ж ухвалили своє рішення.

Брати, наші предки багато зим тому говорили, що зі сходу прийде чудовисько з білими очима і пожиратиме нашу землю. Ми будемо змушені колись, наче милостиню, випрошувати, щоб нам дозволили обробляти наші поля, пити з наших джерел і ховати нас поруч з нашими предками.

Брати, мені здається, що наші прадіди не помилились. Я цілком згоден з першою частиною послання Понтіака. Але другої — не підтримую.

Брати, я ще ніколи не чув, щоб оте чудовисько з білими очима мало дві голови і щоб одна голова дбала про нас, індійців. Коли говорять, що французи нас не обманювали і їли з нами з однієї миски, то сини Довгої Хати з цим погодитися не можуть. Ми досить часто воювали з французами, вони поводились і поводяться з нами так само, як і інші білі.

Брати, ми не можемо підняти томагавк і разом з вами битися на боці французів. Кров червоношкірих потече струмком, а в результаті — ми тільки поміняємо одного білого господаря на іншого.

Старші ірокези підтакували вождеві, молодь і ленапи мовчали. Виступали й деякі видатні воїни, проте ці промови не зміняли рішення, яке прийняли збори: Довгі Хати відхиляють чорне намисто і залишаються осторонь війни Понтіака. Так само вирішили й інші ірокезькі вожді району Верхньої Аллегейні.

Коли навесні в країні все більше наростав затаєний неспокій, а над лісами день і ніч лунали звуки ленапських літавр, у Довгих Хатах співали, як завжди, подяку кленам і танцювали танець збирання соку. Ірокезам було байдуже до таємних підготувань, які зв'язувались одне з одним, наче колоди у пастці: вони нічого не знали про усні послання, що летіли в усі сторони і за добре продуманим планом закликали індійські племена до єднання.

Одного разу з таємниці зняли покривало — у всякому разі для роду Черепахи, — бо на початку місяця «Сонце мандрує довгі дні» несподівано з'явився дядько, бадьоріший і підтягнутіший, ніж минулого року. Цього разу він поспішав і про щось довго говорив віч-на-віч з Малим Ведмедем. Потім покликали Голубого Птаха.

— Сину мій, ти будеш супроводжувати дядька під час його подорожі на північ. Візьми з собою другу пару мокасинів і свій ніж. Решту речей залиш тут, бо вони тільки заважатимуть тобі.

— Гаразд, тату мій, — відповів хлопець і одразу ж пішов. Розмови, що відбулася між Малим Ведмедем і Сяючим Полуденним Сонцем, він не чув.

— Твій брат дуже бажає свій розкішний головний убір поповнити ще й орлиним пером і гасатиме всюди, щоб тільки здобути скальп, — сказав батько матері. А Сяюче Полуденне Сонце тільки й мовила:

— Сподіваюся, що він побереже нашого сина.

— Він пообіцяв використовувати його лише як перекладача.

Таємнича мандрівка настільки схвилювала Голубого Птаха, що він усю ніч навіть очей не зімкнув. І лише другого дня, в поході, дядько виклав свій намір.

— Ми їдемо до фортеці біля озера, де сидять тепер червоні мундири.

— Що, на Преск Іль? Її, напевне, вже атакують воїни Понтіака.

— На місці видніше буде.

На четвертий день мандрівки вони прибули до великого індійського табору. Всюди Голубий Птах бачив розмальовані в чорне обличчя і повні патронташі. Він розпізнав великі шкіряні сагайдаки індійців з племені оджібве, прикраси з оленячого хвоста людей племені шоні і пучки пер на головах ленапів. Тільки шкіряних шапочок ірокезів було дуже мало. Ніде не чутно барабана; все робилося тихо і спокійно.

Туман ще стелився над лугом, коли наступного ранку воїни вирушили в путь. Десь близько полудня ліс порідшав. На пологий схил плазом піднімався дядько, а слідом за ним — Голубий Птах.

Вгорі, на самій вершині, над крутим обривом хлопець мало не скрикнув.

Прямо перед ним з легеньким шумом котилися на берег хвилі озера Ері. Де-не-де клуби туману ще прикривали неозору блакитну гладінь, хоч луки і ліс уже зовсім звільнилися з його обіймів. А там, одразу ж на березі — то, мабуть, Преск Іль!

На косі між берегом озера і невеличким струмком стояв цілий ряд темнокоричньових рублених хат. Найближче, наче квочка попереду своїх курчат, — великий двоповерховий будинок. Верхній поверх значно ширший від нижнього. На товстих дерев'яних стінах грізно чорніють бійниці. На гребені покрівлі впоперек драні тягнуться товсті довгі дошки. Все це так близько, що, здається, можна дістати рукою.

Біля будинків вартовий. Хлопець бачить, як той позіхає. Зараз він сідає на дерев'яну колоду і потягається на сонці, його червоний мундир здається кривавою плямою. Справа і зліва горба, вкритого чагарником і лісом, все більше звужується кільце атакуючих. Голубий Птах затамував подих — невже солдат нічого не помічає? Хіба він не бачить прикрашених перами постатей, що повзуть у підліску?

Та ось вартовий, напевне, щось помітив. Він підняв голову, пильно глянув у чагарник на стрімкому схилі, раптом схопився на ноги і кинувся до найближчої хати. Голосно загрюкав прикладом у двері, а через хвилинку прогримів постріл тривоги.

З узлісся, наче луна, долинуло стоголосе «ву-ап». Загони індійців вирвалися з підліска і помчали лугом. Вони ще не досягли струмка, як довгі, червоні полум'яні язики пострілів вислизнули з бійниць дерев'яної фортеці і відкинули атакуючих назад.

В той же час із будиночків вибігла решта гарнізону — солдати, що були тільки в сорочках та штанях. Вони кинулись у великий дерев'яний будинок. Було чутно, як з шумом зачиняли важкі ворота — отже, несподівана атака не вдалася. Англійці встигли закріпитися в міцній цитаделі на мисі.

Наче вибух прогримів у вухах Голубого Птаха. То біля нього вистрілив Димний День, не довго цілячись і не притиснувши до плеча приклада, як стріляла і більшість індійців. З відповіддю не затримались: обложені взяли під обстріл пагорб, що загрожував їхній позиції. Свинцева злива шматувала чагарник. Індійці змушені були відступити і шукати захисту за схилом.

Однак головний вождь вважав пагорб за вирішальний пункт. Звідси можна було вигідно обстріляти великий будинок. Помилка у розташуванні фортеці — близькість двоповерхової цитаделі до пагорба — була на користь атакуючим.

Голубий Птах бачив, як воїни зрубували дерева і котили на пагорб. Незабаром виросла міцна барикада, яка затримувала кулі англійців. Найкращі індійські стрільці вибиралися на пагорб і знову стріляли.

Разом з дядьком Голубий Птах прокрався до узлісся.

— Дивись, — сказав він і схвильовано штовхнув Димного Дня, — для чого ото їм в'язки хмизу?

Дядько не відповів. Воїни хапали в'язки і бігли до цитаделі. Густий рушничний вогонь з узлісся не давав змоги обложеним підвестись, а індійці з в'язками хмизу тимчасом перетинали луг та мілководний струмок і скидали свою ношу під стіною нижнього поверху. А через якусь хвилину він спалахнув. Червоні язики, облизуючи сухі балки, тяглися вгору.

Проте незабаром полум'я задихнулось у чорному диму. На другому поверсі відкрилися люки і з них на палаючий хмиз струменем потекла вода.

Деякий час панувала глибока тиша. Чутно було тільки шум прибою. Раптом, описавши дугу, сяюча зірочка опустилася на дах двоповерхового будинку і застряла в покрівлі, потім — друга, третя. Хлопець здригнувся: вогняні стріли! Він їх знає. Тепер доведеться червоним мундирам лити воду на дах. А води треба багато! І, ніби за велінням його думок, по даху, прямо з-під дощок, що тяглися вздовж гребеня і захищали від куль, зашумів пінявий потік.

Глибоко зворушеному хлопцеві пригадалось: точнісінько так було тоді, під час нападу на рублену хату в Рейстауні… на темному горищі… під потріскуючим полум'ям… коли мати подавала йому відра з водою…

Свинцевий град, який сипався з гори, не міг затримати потоки води. Вогняні стріли гасли так само швидко, як і спалахували. Боротьба між водою і вогнем тривала ще деякий час, а потім сяючі зірочки, що летіли з узлісся, більше не з'являлися.

Сонце стояло вже високо, і спека, яку не пом'якшувала навіть прохолода від озера, дедалі більше вгамовувала запал атакуючих. Нестерпно сяяла і виблискувала безмежна срібноголуба гладінь. З берега долинав різкий крик чапель і свист сивок, які не звертали уваги на постріли.

Раптом у повітрі знову замелькали вогняні стріли, але тепер вони сипалися вже на маленький будинок поруч з цитаделлю. У маленькому будинку нікого не було; жодна рука не піднялася, щоб врятувати його. Дрань жолобилась, то тут, то там її лизали вогняні язики, які зрештою злилися в бурхливе полум'я, що здіймалося високо в небо. Стіна цитаделі, віддалена не більше як на чотири кроки від будиночка, почала тліти. Вода, вилита з люків верхнього поверху, сичала і гасила жевріючі балки, проте Голубому Птахові здалося, що солдати гарнізону, мабуть, вижидали до останньої хвилини і тільки тоді опорожнювали відра. Напевне, в обложених був лише один колодязь, який поступово вичерпувавсь.

Але з бійниць без угаву палили з мушкетів: опір ще не зламано. Атакуючі припинили вогонь, і тиша знову оповила і луг, і берег.

З індійської сторони пролунав голос. Як не прислухався Голубий Птах, проте нічого не зрозумів. Невимовне хвилювання оволоділо ним: з люка верхнього поверху долинула відповідь. Хлопець ледве стримав себе, щоб не підскочити — він почув звуки англійської мови:

— Чи є перекладач?

— Що він каже? — запитав Димний День.

Хлопець переклав. Він не помітив, що позад дядька до них підповз головний вождь.

— Вийди вперед і дай відповідь!

Голубий Птах підвівся і виступив на луг.

— Я говорю по-англійськи.

— Запитай, що буде з нами, коли ми здамося.

Голубий Птах голосно переклав це своєму дядькові. Настала довга пауза. Потім у відповідь прозвучав голос Димного Дня:

— Скажи, що вони врятують собі життя, якщо одразу ж здадуться, а якщо опиратимуться й далі, то ми всіх їх переб'ємо.

— Можна нам поговорити з вождями особисто?

Знову минув деякий час, перш ніж їм відповіли:

— Вожді згодні. Вони вийдуть білим назустріч аж до середини між узліссям та будинком, і там з ними поговорять.

Хлопець супроводив індійських посередників. Із обложеної фортеці вийшли двоє чоловіків. Їхні мундири були подерті, а в одного з них через перев'язку на руці просочувалася кров. По обличчях було видно, що вони дуже стомлені.

Вожді вдруге повторили сказане:

— Всі будете в безпеці, якщо здастеся одразу, — переклав Голубий Птах, та ще від себе додав: — Вам нічого не станеться. — Так і йому колись, під час купання в річці, говорила Малія.

Що вплинуло на англійців — чи дзвінкий голос хлопчика, чи, може, його світле і таке рідне волосся, що розвіяло сумніви? Англійці погодились, і гарнізон залишив будинок.

Індійці дотримали слова. Полонених повели на берег озера, де було чимало човнів: їх хотіли переправити в табір Понтіака на західному березі озера Ері, до Детройта.

Залишені будинки пограбували і підпалили, а саме індійське військо розійшлося.

Голубий Птах разом з дядьком пішли знов у напрямку Бобрової Річки. Хлопець ще довго бачив, як над лісом пливла темна хмара диму. Наче велике траурне знамено, повисла вона над землею. Так, траурне. Не тому, що дядько й надалі мусив носити воронячі пера (не було ж скальпів), а тому, що вирішальний наступ проти Детройта, головної фортеці англійців, провалився. Там командував Понтіак, і йому не вдалося застукати ворога зненацька. Всі інші торгові пункти здалися індійцям, а цей тримався. Нічого не дала й облога, що тривала довгі місяці. Ще до початку зими Понтіак змушений був сховати бойову сокиру.

Вийшло так, як казав батько: кров червоних племен пролилася марно, а англійці залишилися. Червоні мундири справді набагато просунулися вперед.

Ліс знову одягнувся в літні шати. Совиний Струмок, стомлений довгим шляхом, що пролягав через ліси і луки, повільно ніс свої води до Бобрової Річки. На полях, під палючим сонцем, він перетворивсь у вузеньку канавку; лише на заворотах під вербами і кущами ліщини виблискували глибокі затоки, де гралися і купалися діти Довгої Хати.

Голубий Птах з задоволенням розтягнувся у чистій зеленуватій воді. Він лежав у прохолодній волозі і дивився на листяну покрівлю, на якій витанцьовували сонячні іскри.

Поміж гілочок ліщини хлопець позирав на луки. В старих дуплах дерев жили сови, які весняними ночами то реготали, то стогнали. Але зараз ясний літній день. Сови сплять, і їх зовсім не чутно. Під прохолодну листяну покрівлю теплою хвилею війнув вітер. Хлопець вдихнув на повні груди запах м'яти та білої кашки, що доносився з луків.

Від села почулося протяжне:

— Голубий Птаху! Голубий Птаху! — гукав батько.

Хлопець швиденько вибравсь із своєї схованки, змахнув краплі води і помчав через прибережні луки прямо до хати Черепахи.

Під великим буком біля південних дверей стояло п'ятеро в'ючних коней; між корінням лежали сідла і вантаж.

Батько стояв поруч; у руці він тримав голубе покривало і розглядав його червону підкладку.

Хлопець аж затремтів од радості: у нього буде таке ж саме покривало, як у посланця Понтіака; може, в'ючні коні належать яким-небудь купцям, може, купці везуть з собою нові покривала, а може… Голубий Птах біг ще швидше.

Так воно й було. Двоє англійців зупинилися в селі перепочити і проміняли вождеві за 12 бобрових шкур червоно-голубе покривало. Зараз купці лежали в приміщенні для гостей.

Хлопець накинув обновку на плечі і метнувся в хату, щоб показати матері і Малії свій скарб.

Надвечір купці виспалися, гучне хропіння стихло, було чутно, як вони голосно позіхали, відкашлювалися, спльовували. Потім шумні гості з'явились біля вогню.

Вперше після облоги форту Преск Іль Голубий Птах побачив білі обличчя. Купці виглядали ненабагато краще від напівобгорілих солдатів; розкуйовджене волосся і брудні шкіряні куртки відштовхували хлопця.

Не сказавши ні слова, чужинці навалилися на їжу. Мати неабияк старалася. Вона розподілила боброве і оленяче м'ясо, намазала теплий маїсовий хліб жиром і подала свіжий цукровий пудинг. Гостям смакувало; вони заздалегідь пожирали кожну страву очима, і Загодаквус мав повне право тут поживитися. Навіть не сказавши «спасибі», купці почали набивати люльки.

Хлопець допитливо дивився в обличчя людей, які сиділи довкола. Мати була, як і завжди, привітна, обличчя батька зовсім нічого не виражало, але Голубому Птахові здалося, наче за цим спокоєм ховалась іронічна посмішка. Та хіба по Малому Ведмедеві коли що взнаєш!

Купці помітили Голубого Птаха і почали жваво перешіптуватись. Хлопець зрозумів лише окремі уривки, йому стало не по собі, і він потихеньку вийшов до коней, де було чимало хлопців, які, наче справжні знавці, обмінювалися думками.

Сонце наближалося вже до дерев, коли один з купців, менший, вийшов перевірити, чи не розпуталися коні. Уздрівши Голубого Птаха, він поманив його до себе. Хлопець, вагаючись, підійшов, зграйка його друзів подалася за ним.

— Ти ж не індієць, правда? Звідки ти?

— З Рейстауна.

— Хочеш — поїдемо з нами, далі від цих індійських собак.

Хлопець позадкував:

— Ні! — видавив із себе і, обернувшись, пішов геть. Але все ж таки він почув кинуті йому навздогін слова купця:

— Полковник Буке все одно тебе коли-небудь забере!

Вночі хлопець ворочався на своєму ліжку. Лайливі слова, якими назвали купці індійців, мучили його. Перед очима невідступно стояли обидва молодчики, що пожирали їхню їжу, навіть не подякувавши за гостинність, з якою приймали чужинця в кожній індійській хаті. А вони після всього обзивають такими словами. А що воно за полковник Буке? Це ім'я йому зовсім невідоме: він знає дещо про генерала Браддока і ще про капітана Крісті, який минулого літа захищав Преск Іль. Що ж це за Буке, який має його забрати? Довго йому доведеться шукати хлопця. Біля глибоких вимоїн Совиного Струмка, під густим гіллям ліщини, нікому його не знайти. Цю схованку знають хіба що тільки сичі.

Наступного дня купці поїхали далі, але Голубому Птахові здавалося, ніби вони залишили якусь хмару, що, мов та загроза, нависла над його життям.

Літо розцвітало, темні грозові хмари зникали одразу ж, як тільки переставав дощ, віддаючи поля на волю блакитного неба…

Хлопець довго не наважувався запитати батьків, але питання якось само зірвалося у нього з вуст.

Це було якраз під час збирання маїсу. Жниці довгою шеренгою поволі просувалися серед стебел, що хвилями лягали вперед. Ламаючи качани, вони кидали їх у корзини за плечима. Коли корзини наповнювалися, старші хлопці відносили їх до межі, де вже височіли купи золотистих качанів.

Голубий Птах узяв від матері кошик; він стежив, щоб вона не дуже багато накладала. А в проміжках виривав стебла маїсу, обвиті квасолею. Малія разом з іншими дівчатками носила гарбузи. Легенький голубий димок здіймався над полем — діти всюди смажили свіжі качани.

Чоло хлопця вкрилося крапельками поту. Мати на мить припинила роботу і подивилася на сина. Вона відчувала, що зовсім не спека викликає у Голубого Птаха пригнічений настрій.

— Моєму синові щось погане снилось?

Хлопець глянув на неї — від Сяючого Полуденного Сонця не заховаєшся. Він, як дитина, що шукає захисту, схопив її руку і просто запитав:

— Моя мама чула що-небудь про полковника Буке?

— Ні, цього імені я зовсім не знаю. Хто ж це?

— Оті купці, які недавно були в пас, казали, що Буке забере мене. А тепер я все думаю, чи це бува не який-небудь із тих у червоних мундирах, що перейшли гори і сидять тепер у фортеці біля Огайо. Невже вони й до нас дійдуть? Невже примусять мене покинути вас?

Мати помітила невпевнений, запитливий погляд хлопця.

— Ти наш син, ми усиновили тебе, а тому ти нашої плоті і нашої крові. Тебе ніхто не забере. Поглянь, — смуглява рука вказала на горб з якоюсь дивною вершиною, що був по той бік кладовища, — з тої гори колись прийшли наші предки. З тих пір люди Довгої Хати живуть біля Бобрової Річки, не так, як ленапи. Вони завжди кочували: від землі Черепахи до землі Червоної Ялини, від землі Червоної Ялини до землі Зміїв, а звідти на береги Східного моря, звідки їх потім прогнали білі. Зате у нас завжди була тільки оця земля, і, — м'який голос понизився, ніби розкривав таємницю, — ми не зможемо жити більш ніде. Ми помремо, якщо залишимо ліси, що оточують гору. І ти належиш до людей Великої Гори. Ні, тебе ніхто не може забрати.

Хлопець заглянув у темні очі, що так тепло посміхалися до нього, і заспокоївся. Він не зовсім зрозумів, що саме мала на увазі мати; він тільки відчув, що між ним і отим Буке виріс захисний вал, непроникний вал із гір і лісу.

Полегшено побіг він з повним кошиком знову до межі на ниві. В куряві лунали сміх, вигуки, крики. Ось радісно загукала дівчинка і підняла в руці кривий качан. Вибухла хвиля голосів: «Маїсовий злодій! Маїсовий злодій!»

Голубий Птах витер піт. Про Маїсового злодія йому розповідала сестра: кривий качан — то знак, що якийсь старик тут крав маїс.

Ось вони вже кричать хором:

— Маїсовий злодій, маїсовий злодій краде вночі качани!

Раптом чийсь голос затягнув пісню. Хлопець одразу ж його пізнав: це — голос матері, який полинув, наче чайка над хвилями:

Він листя зриває

Підступно, тайком,

Звивається вужем,

Повзе черв'яком.

Сопе, як торбину

Свою підійма.

Маїс він ламає,

Початки хова…

Знову звучить приспів, і хлопець підспівує:

— Маїсовий злодій, маїсовий злодій краде вночі качани!

Вдруге лине дзвінкий голос:

Тріскачки не має,

У бубон не б'є,

По полю шмигляє.

По стежках снує.

Принишкне, тікає,

Пронира швидкий.

Він маїс ламає,

Цей привид бридкий.

Втретє підхоплює її хор, і втретє переливається материн голос, наче далека блискуча хмаринка:

Чого боязливо

Блукаєш ти зором.

Не видний нікому,

Лиш небу та зорям?

Біжи собі далі,

Тікай же сю мить,

Як бистрий олень

Від мисливця біжить.

Так і день непомітно минав. Жінки поспішали до струмка, скидали одяг і шубовсали у воду, щоб освіжитись і змити порох.

Хлопець вагався. Він бачив метушню темних тіл, чув вереск захопленої дітвори, відчував, як стікають бризки, і стояв, копирсаючи пальцями пісок. Раптом над самим вухом пролунав радісний оклик; його очі уздріли хвилю чорного волосся і смугляву руку, що манила його. Не довго думаючи, Голубий Птах кинувся у воду. Він же їхній, а не чужий.

Коли закінчувалися жнива і осінь з дощами вступала в свої права, тоді літо перекочовувало в хати й обвішувало їх чудовими, золотими шпалерами: попід дахами, на стінах, на кожній жердині погойдувалися пучки маїсових качанів з 20 або 30 штук, сплетені їхнім же листом докупи, схожі на товсті жовті китиці. Золоті грона повністю закривали темні стіни і закурену стелю. Вся хата пахла соломою і свіжим хлібом.

А ще кращими, ніж нові кімнатні шпалери, були мурашкові вечори. Тоді до півночі всі сидять надворі і лущать маїс. Кілок для лущіння чіпляють шкіряною петлею за середній палець, кінчик його приставляють до верхівки качана, потім з силою тиснуть донизу й одноразово протягають по жовтавозолотій борозні так, що зерна, тріскочучи, падають у кошик на колінах. Сидять усі в колі, в середині його горить яскравий вогонь, що мерехтливими бліками розмальовує нижні гілки буків. Від лісу разом з нічною свіжістю віє міцним осіннім запахом смерек.

— Хто старанно допомагатиме, для того у нас щось є, — обіцяла мати, а у відповідь чула задоволене бурчання. Кожен знав, що Сяюче Полуденне Сонце бездоганно варить страви і що в хаті над вогнищем висить великий казан. Сміх, жарти і пісні приваблювали навіть старших чоловіків. Вони, правда, робили небагато, але під кінець все ж таки одержували миску пудингу.

Спочатку чоловіки сиділи серйозно і поважно, наче вожді на раді, але згодом їх також поривали, захоплювали загальні веселощі, і вони починали розповідати пригоди, мисливські історії, казки — кому що спадало на думку.

Деякі приносили з собою тріскачки та бубони і прокашлювалися, готуючись співати.! Коли від сидіння дубіли суглоби, тоді працюючі схоплювались і танцювали навколо вогню: руки в боки, ледь-ледь присідаючи, спочатку виставляли праву ногу і притупували каблуком, потім ліву, точно в такт бубона і тріскачки.

Мати завжди заспівувала. Без матері взагалі не було діла. Вона і тільки вона могла примусити Малого Ведмедя що-небудь розповісти. «Ще ніхто ніколи не чув про двох братів-ведмедів», казала вона і сама собі посміхалася над перебільшенням. Однак усі завжди охоче слухали розповіді Малого Ведмедя, бо він таки справді вмів розказувати.

— Якось два брати подалися в різних напрямках у ліс полювати. Погода зіпсувалась, і обидва згадали про малесеньку цукроварню, що стояла десь аж в кінці кленового гаю; в ній можна було сховатися від непогоди. Брати помчали туди. Старший брат першим прибув на місце і, не запалюючи світла, влаштувавсь у хатинці. Незабаром він почув знадвору важкі кроки і побачив, як щось темне, невиразне сунеться у двері. «Ведмідь», з жахом подумав він і, переляканий, притиснувся до стіни. Молодший брат почув шарудіння і теж помітив якесь чудовисько, що ворушилось у кутку. «Ведмідь», промайнула думка. У нього затряслися коліна, і він забравсь у протилежний куток. Коли старший побачив, як той поплазував, він безмаль не вмер зо страху. «Це справді ведмідь — та ще й який — може, навіть грізлі [5] » жахнувся він і в думках уже розпрощався з життям. Молодший брат тимчасом чекав, що чудовисько накинеться на нього, але воно сиділо в кутку, не рухаючись. «Щось не те», подумав молодший брт. Хотів було запитати: «Ти людина чи ведмідь?» Але йому перехопило дух, і він тільки щось пробурчав хрипло.

Старший почув це бурчання, і його шкіряні панчохи — легінги стали мокрі од страху. Зуби цокотіли. Він порачкував до дверей, щоб утекти геть, хоча надворі дощ лив як з відра. Молодший подумав, що той іде, щоб його зжерти, і у нього легінги теж промокли. Але коли старший відчинив двері, молодший при світлі надзвичайно яскравої блискавки одразу впізнав його.

«Ах, це ти?!» гукнув він. Другий не повірив своїм ушам. «Так ти не ведмідь?» закричав він полегшено. Обидва зраділи, що не пожерли один одного, проте їм довелося чекати три дні, поки не висохли легінги.

У чоловіків мало люльки не повипадали з рота, та й жінки ледве стримувалися від сміху, а Голубий Птах сміявся так, що аж кошик упав з колін і розсипалися зерна. Це викликало новий вибух сміху, який, відбившись од стін хати, поколивався трохи у вітах бука і потім полинув десь у темну ніч, звідки доносилися крики відлітаючих гусей.

Ці приємні мурашкові вечори можна порівняти хіба що з мисливськими вилазками — їх батько організовував щоосени, як тільки в повітрі з'являлося павутиння бабиного літа.

В останні роки вождь брав з собою старших хлопців, спочатку Козулю, потім Голубого Птаха. А цієї осені — обох разом. Малий Ведмідь збирався полювати аж на Буйволячий Куток на південному заході і заразом одвідати родичів на Прибережних Луках — Димного Дня і Круглу Хмару.

Косоокий Лис, довідавшись про це, протуркотав Малому Ведмедеві вуха. Хлопець теж хотів побувати на своїй старій батьківщині. Вождь згодився і не пошкодував. Лис виявився приємним супутником: вів в'ючних коней, на привалах приносив дрова для вогнища і старанно допомагав чистити шкури.

Голубий Птах втішався повільною, безтурботною мисливською вилазкою з її щоденними радощами. Все було як колись, під час першої мандрівки з Малією та батьком: всюди у прозорому повітрі літало бабине літо, зграї голубів іноді закривали небо, а ввечері тиху розмову перебивало ревіння канадського оленя.

Малий Ведмідь уникав далекого, хоч і зручного об'їзного шляху через побережжя озера Ері і вибрав стежку, якою користувалися купці. Вона вела повз верхнє коліно річки Оленяче Око, де лежало село Таскаравас. Звідти можна було без особливої спішності за два дні добратися до Прибережних Луків.

Околиці Таскараваса на фоні лісистої місцевості впадали в очі: річка Оленяче Око протікала тут по широких драговинах і болотистих луках, вкритих очеретом, де ондатри будували свої круглі житла.

— Чудно, як тут тихо, — здивувався Голубий Птах.

Взагалі життя індійського села було чути ще здалеку: гавкання собак, гуркіт барабана, гримотіння маїсових ступок, стукіт сокири, крики дітей. А тут, в Таскаравасі, тиша, навіть дим не в'ється над хатами.

Хлопець допитливо глянув на батька. Малий Ведмідь, Козуля та Косоокий Лис уже давним-давно звернули увагу на те, що тільки тепер здивувало його. Вони примружились, а Косоокий Лис до того ж ще й вухами ворушив, щоб вловити навіть найменший звук.

Голубий Птах хотів заговорити і розпитати, але Малий Ведмідь подав знак мовчати. Вождь залишив трьох хлопців з кіньми за чагарником, а сам пішов, скрадаючись, очеретом до затихлого села.

Хлопці бачили, як він зник між хатами, як знову з'явився і правою рукою швидко помахав над головою. «Мерщій до мене», означав цей рух.

Коні бігли риссю, а хлопці мчали поруч.

— В житлах чомусь немає нікого. Люди, видно, стрімголов утікали звідси. Нам не слід залишатися тут; проскочимо село і на узліссі розкинемо табір. Звідти зможемо спостерігати, що тут діятиметься.

Голубий Птах зрадів, коли хати залишилися позаду. Покинуте село навіяло смуток, викликало почуття небезпеки. Під першими ж деревами батько повів коней у підлісок і коротенькою вірьовкою спутав їм передні ноги.

— Можна запалити вогонь?

— Ні, сьогодні обійдемося холодним. У нас є ще смажене м'ясо. Але вам доведеться забратися в чагарник, щоб з боку села вас ніхто не побачив.

Трохи згодом на узліссі, здавалося, не було живої душі. Навіть найпильніше око не помітило б при самій землі між травою і чагарником ряд темних облич: вони зовсім зникали у мерехтливій тіні листя.

Вожакові ледве вдалося примусити схвильованих хлопців поїсти.

— Досить одного вартового. Ми одразу ж помітимо, якщо трапиться що-небудь.

Але нічого не сталося. Довгий ряд хат, ніби заколисаний безперервним стрекотом коників, дрімав під полуденним сонцем. Хвилювання Голубого Птаха пройшло, він стомивсь, і його голова похилилася в траву. Хлопець довгенько спостерігав, як золотавий жук видирався на стеблину і весь час падав. Потім повіки Голубого Птаха обважніли, і очі закрилися. Тільки ніжна музика пізнього літа — дзижчання мух, джмелів і комарів — звучала в його вухах.

Нараз гудіння стало голоснішим. У напівсні Голубий Птах прислухався, потім підвівся. Вдалині досип, чітко, хоч і приглушено лунав уривчастий і розмірений барабанний дроб. Це, мабуть, знову ті невидимі барабани, які він чув під час втечі. Тільки звуки літавр тоді то наростали, то затихали, а тепер вони потрясали повітря ритмічним гуркотом: рум-тум-тум, рум-тум-тум.

Ледве помітно затремтіли гілочки. То батько разом із супутниками просувався до краю чагарника. Отже, це не сон, бо й інші чують барабани. Звук долинав од узлісся, що синіло далеко за скошеними полями, за болотами. Гудіння, здавалось, весь час наближається. Над долиною здіймалася легенька хмарка куряви, але минуло ще чимало часу, поки спостерігачі помітили блиск зброї.

Із хмари пилу виринув загін солдатів. Через скошені ниви вони поспішали до села. Голубий Птах весь тремтів; ці шапки з бобрового хутра і довгі гамаші він уже бачив — тоді, під час нападу біля Соляного Струмка.

На чолі прикордонників ішли довгі ряди регулярних військ. Яскравочервоні мундири виблискували на сонці, посередині їхали верхи кілька офіцерів у барвистих шарфах. З'являлися нові загони прикордонників, череди рогатої худоби, стада свиней, вози, запряжені волами, — не видно було кінця. Як тільки червоні мундири досягли села, — барабанний дроб урвався, передні зупинились, і колона швидко підтягнулася.

Хлопець дивився не відриваючи очей. Старі картини із життя у форті Дю Кесн знову постали перед ним: він бачить, як ставлять у козла рушниці, запалюють вогонь, розставляють пости. З табору, наче хвиля, до нього котився хаотичний гамір.

Розділившись на маленькі групки, лазутчики пішли в різних напрямках. Двоє з них рушили майже точнісінько на схованку. Ага, вони хочуть оглянути ліс всюди, де тільки є підозрілі сліди.

Одного вождевого знаку було досить, щоб хлопці позадкували в чагарник встали, нав'ючили коней і пішли глибше в зелені сутінки нетрів, ведучи за собою тварин.

— Ми ж можемо стріляти, — прошепотів Козуля. Але Малий Ведмідь заперечливо похитав головою.

— Тоді на нас навалиться весь табір. А їх принаймні півтори тисячі чоловік, і вони, безсумнівно, не для того пройшли стільки, щоб тут поспівати та потанцювати.

— Звідки вони?

— Я думаю, що з укріплення на Огайо, бо там тепер сидять червоні мундири. Мешканці Таскараваса давним-давно помітили їх: білі здіймають шум, як стадо буйволів, що мчить галопом.

— А чого, власне, хочуть червоні мундири?

— Хочуть, мабуть, помститися індійцям, а особливо ленапам і шоні, за війну Понтіака.

Після спішеного маршу вождь звернув до вузенького струмка.

— Ви з кіньми йдіть якнайшвидше берегом проти течії. Я залишуся. Поки стане зовсім темно, я наздожену вас. — Іронічна посмішка сховалася в куточках губ Малого Ведмедя. — Можливо, що до нас теж завітають, і я хотів би нашим гостям скоротити шлях.

Якесь непевне, моторошне почуття охопило хлопців, коли вони пішли Бузьким, порослим чагарником яром, на дні якого хлюпотів струмок. Прохолодна волога просочувалась із землі, із слизького моху, обволікала позеленіле каміння на березі і гноїла велетенські стовбури повалених дерев. Лише високо вгорі, над чорною стіною лісу, спочивав відблиск призахідного сонця.

— Нам пора перепочити, — півголосом сказав нарешті Косоокий Лис. Обидва супутники погодилися. Коні зафоркали і одразу ж почали скубти траву.

Раптом пролунав постріл, за ним — другий. Глухо, наче з безмежної далечини долетіли ці звуки до яру. Схвильовано, навперебій заговорили хлопці. Голубий Птах хотів повернутися назустріч батькові. Козуля і Косоокий Лис радили все ж таки почекати. Вони говорили все голосніше, і зрештою Косоокий Лис майже кричав.

Однак він сторопіло замовк, коли з чагарника несподівано з'явився індієць. Чоловік правою рукою зробив знак миру. Вони одразу впізнали ленапа, бо у нього на голові була не ірокезька шкіряна шапочка, а своєрідна коронка — пучок волосся на маківці.

Яке щастя, що тут був Косоокий Лис. Голубий Птах і Козуля могли вимовити з трудом лише кілька ленапських слів, бо в роді Черепахи говорили тільки ірокезькою мовою. З напруженням вони прислухалися до розмови, але нічого не розуміли.

Раптом біля них з'явився, наче з-під землі, Малий Ведмідь; хлопці були так збуджені, що навіть не чули, коли він підійшов. Батько одразу ж звернувся до незнайомого, довго з ним говорив, а потім пояснив:

— Цей ленап — розвідник мешканців Таскараваса. Він поведе нас у свій табір, а звідти ми зможемо завтра вранці вирушити додому. До Буйволячого Кутка цього року ми вже не доберемося.

Маленька колона рушила. Малий Ведмідь і незнайомий воїн стиха перекидалися зауваженнями.

Раптом до слуху Голубого Птаха долетіло знайоме слово. Він почув його раз і ще раз. Хлопець схвильовано притиснувся до батька.

— Що він сказав? Як звуть командира червоних мундирів?

— Буке.

— Не Браддок?

— Ні, Буке, полковник Буке.

Наче всепожираючий вогонь у преріях, по країні пролетіло ім'я ворожого ватажка. Ще до повернення Малого Ведмедя з хлопцями на Боброву Річку розсильні східних сіл рознесли страшну звістку про напад англійців у верхній частині озера Ері. Про опір нічого було й думати, бо у противника було вдвічі більше воїнів, ніж індійців усіх племен — аж до далекого Заходу — разом взятих.

Навіть втеча до лісу не могла б допомогти. Пішли чутки, що Буке укріпився на річці Оленяче Око і погрожує спалити всі села, знищити запаси маїсу і вирубати всі сливові дерева, якщо вожді не з'являться до нього на переговори.

Жінки були сповнені жаху. Якщо червоні мундири й справді запалять хати і комори з запасами, індійці вимруть з голоду. Зима стояла на порозі, а з одного полювання не проживеш. Охоплені гнітючим страхом, усі чекали нових звісток. Незабаром вони прибули разом з Димним Днем.

З появою худого шуліковидого дядька Голубий Птах ще більше стривожився, бо вчував щось недобре. Ще ніколи з таким нетерпінням він не чекав кінця марудної привітальної церемонії. Батьки, тітки, все село жадало повідомлень гостя, але кожен поводився так, ніби нічого й не трапилось.

Спочатку набили люльку і запропонували гостеві, — навіть шматочок копченого бобрового сала не забув батько покласти на тютюн. Потім мати подала все, що варилося в казанах. Димний День почав їсти, повільно і обачливо, бо у нього не було багатьох зубів. З'ївши один, дядько клав у рот новий шматок: він таки добре зголоднів під час термінової подорожі. І поки він, не кваплячись, жував, члени роду Черепахи сиділи на своїх циновках з таким виглядом, наче у світі не було ніяких новин.

Нарешті дядько витер ніж об свої легінги так само, як тітка — руки об собачу шерсть. Потім заговорив, і Голубий Птах ловив кожне його слово.

— Ну, тітці живеться добре, і сестрам тітки теж, крім найстаршої, що недавно звихнула собі ногу. Досі ще ніяка медицина їй не допомагає, наче відьми плюнули на трави. Я певен, що тут, на Родючій Землі, знайдуться цілющі ліки.

Тихеньке «го-го» слухачів підтвердило його сподівання: звичайно, знайдуться ліки для хворої ноги найстаршої тітчиної сестри.

Голубий Птах мало не луснув од нетерпіння: адже Димний День, безумовно, не заради ліків приїхав. Але дядько навіть ще й підвівся, щоб показати, як хвора вивихнула собі ногу. Це був нещасний випадок — посеред стежки, якою ходили по дрова, кріт вирив свою нору, і якраз туди ступила ногою тітчина сестра…

А бодай їх Загодаквус узяв — усіх кротів і тітчиних сестер! Якщо Димний День і далі так розповідатиме, то сьогодні ні про що не довідатися. Насилу про всіх родичів переговорили, і дядько почав розповідати про найновіші події.

— Ви, мабуть, уже знаєте, що зі Сходу здійнялася чорна хмара і нависла над нашою країною. На південь від Прибережних Луків, на відстані одноденного переходу, червоні мундири збудували на березі річки укріплення і там запалили вогнище наради. Коли прийшли вожді ленапів і шоні, полковник Буке вишикував усіх своїх воїнів, і їхніх багнетів було стільки, як очерету на березі. Вожді не захотіли гасити вогнище і прийняли всі умови білих. Бойову сокиру треба сховати під корені дерева миру, і червоні мундири вернуться тим же шляхом, яким вони прийшли сюди, але для цього ми мусимо, — дядько на мить замовк і закашлявся, — віддати їм усіх полонених і всиновлених дітей.

У Голубого Птаха зашуміло в ушах: так ось воно, оте загрозливе, що переслідувало його з часу, як у них гостювали купці. «Полковник Буке забере тебе!» Купці, мабуть, ще на початку осені чули про підготовку англійців до цього воєнного походу.

Хлопець дивився на батька. Наче потопаючий за соломинку, хапався він за кожне слово вождя, який спокійно роз'яснював, що ці умови не стосуються ірокезів.

— Сини Довгої Хати ніколи не піднімали бойової сокири проти червоних мундирів, вони можуть заткнути вуха і не слухати таких речей.

— Воно-то так, — відповів Димний День, — але Буке чітко і ясно вимагає видати всіх колишніх білих, навіть і тих, що живуть під Довгими Дахами.

Довго ще обговорювали це питання. Нарешті чоловіки домовилися. Дядько забере з собою хлопця в Прибережні Луки, а Малий Ведмідь тим часом розпитається у ворожому таборі, що і як.

Наступного ранку мати обіймала напівприголомшеного хлопця. Він намагався стримати сльози, але це не зовсім йому вдавалося. Малія голосно плакала. Зате мати була цілком спокійною і допомагала хлопцеві вдягатись у нове зимове вбрання. Її м'який голос немов дзюрчав тихенько:

— Ти повернешся, я знаю. Ти наш, і ми чекатимемо тебе.

Наступні дні хлопець був у дорозі. Їхали швидко і мовчки. Ось уже й широка гладінь річки Оленяче Око, стара хата Черепахи і сливовий сад. І Кругла Хмара стоїть он, трохи брудніша, ніж завжди, але така ж, як і була, добродушна.

З приїздом Голубого Птаха вона, тамуючи своє хвилювання, весь час куховарила, хоч хлопець не з'їдав і половини того, що тітка подавала. В думках він супроводжував батька вниз по річці до англійського табору.

Та замість батька повернувся посланець з рапортом: «Червоні мундири затримали вождя на ім'я Малий Ведмідь і звільнять його лише тоді, коли буде доставлено білого хлопця». Так погасла навіть остання іскорка надії.

Димний День сам повіз Голубого Птаха у каное до стоянки англійців. Уже здалеку можна було розпізнати це місце: на луках біля річки паслася худоба, намети вкривали пагорки, від вогнищ у тихе повітря здіймалися стовпи диму, а вгорі, на узліссі, височіло укріплення, нашвидку збудоване, але досить міцне, щоб витримати будь-який напад. Гомін табірного життя безперервним гулом линув над долиною. Вигуки, крики, скрипіння коліс, ляскання батогів і удари сокир — усе змішувалося в якийсь гамір, що перекривався лише тріском окремих пострілів.

Обох прибулих одразу ж оточили солдати; русявого хлопця з голубими очима забрали, а Димного Дня грубо відштовхнули, і він залишився сумний на березі. Підвівши очі, Голубий Птах побачив, що він уже стоїть під напіврозкритим наметом перед чоловіком у трикутному капелюсі, облямованому золотом. Офіцер сидів на незграбній табуретці, його мундир був розстебнутий, і поли звисали на обидва боки аж до самого долу. Він привітно глянув на хлопця і поставив кілька запитань.

Голубий Птах не відповідав. Хлопець і без пояснень знав, хто сидить перед ним: полковник Буке. Це той чоловік, що забрав його з роду Черепахи, одірвав від батьків, від Малії, Козулі, від Бобрової Річки…

Офіцера, здавалось, зовсім не дивувала така впертість. Він наказав одвести хлопця в укріплення до інших білих дітей, а Малого Ведмедя одразу ж звільнити.

Коли хлопця вели через табір, звідусіль збігалися чоловіки і дивилися на нього. Голубий Птах почував себе наче загнаний звір, якого розглядали з подивом, і вороже зиркнув на цікавих, йому гидкі були бліді обличчя із скуйовдженими бородами і низькими лобами під шапками з бобрового хутра; вони гидкі йому ще з Соляного Струмка, але зараз хлопець просто ненавидів їх.

Ось оці білі своїми широкими спинами стали між ним і Бобровою Річкою, затуливши цілком хату Черепахи.

Голубий Птах, звичайно, не знав, що багато хто з прикордонної міліції шукав своїх дітей, викрадених індійцями, що так само, як і його, оглядали кожного прибулого і що вже не один знайшов сестру, брата, дочку або сина. Хлопець бачив тільки, що його видали чужій нездоланній силі, якій не зміг протистояти навіть батько.

В укріпленні відбувалися найсуперечливіші сцени. У дорослих, що вирвалися з полону, очі сяяли радістю, а діти кричали і плакали за своїми названими батьками. Більшість, як і Голубий Птах, жили вже по кілька років у селах індійців і забули свою стару батьківщину. Спогади про перший рідний дім були невиразними, туманними, любов названих батьків зробила усиновлених дітей індійцями, і світ білих став для них зовсім чужим.

І ось сидять вони тут, вирвані із звичного і рідного середовища. Вартові мають з ними роботу — утримують їх, щоб не втікали. А вони чекали слушної нагоди, щоб прорватися хоч у щілинку, коли відчинялися важкі дерев'яні ворота.

Батьки-індійці також намагалися протиснутись до своїх названих дітей. Вони безперервно приходили то з дичиною, то з птицею, щоб якось передати харч своїм білим синам та дочкам. Варта не пускала їх, і біля воріт раз у раз виникали бурхливі скандали.

Один єдиний раз вдалося Голубому Птахові через щілину в огорожі угледіти батька, але Малий Ведмідь шукав хлопця в іншому напрямку і не почув, як той окликнув його.

Багато червоношкірих батьків збиралися супроводити обоз аж до Огайо. Полковник Буке погодився зрештою на це тільки тому, що індійці пообіцяли полювати для своїх дітей і таким чином забезпечувати їх м'ясом. Малий Ведмідь також скористався з цього дозволу, щоб якнайдалі відтягти хвилину розлуки.

Ліс уже вбирався в полум'яножовті і червоні шати, коли невеличка армія вирушила в путь-дорогу. Регулярні війська крокували попереду, за ними йшла вся пенсільванська міліція з своїми довгими чорними рушницями, а в середині — колишні полонені. Менші діти їхали на двох підводах, запряжених волами, старші повинні були йти пішки. Зважаючи на обоз, до Огайо поверталися, роблячи невеликі денні переходи. Солдати і міліція йшли додому, а діти — на чужину…

Щодня пізнім ранком сигнал кликав у похід, а опівдні вже ставали табором. Потім з'являлися індійці, несучи здобич денного полювання: індиків, єнотів, зайців. Вартові не допускали індійців до дітей; вони могли бачитись і перегукуватись тільки на віддалі.

Весь гамір походу Голубий Птах сприймав, наче приглушений шум з далини. Він з нетерпінням чекав полудня, коли робили привал і з'являвся батько. Малий Ведмідь підходив на таку віддаль, яку встановили вартові. Відстань, правда, була досить велика, але хлопець оживав, коли бачив дорогі риси обличчя.

Єдине, що зв'язувало їх, — це Шнап, який на протязі дня не розлучався з батьком, а вночі спав біля хлопця. Голубий Птах тулився до шерсті супутника так тісно, ніби хотів зростися з останньою крихіткою батьківщини. Коли Шнап лизав хлопцеві обличчя, він обіймав тварину за шию і довго шептався з ним. А Шнап гарчав так заспокійливо, ніби вони поверталися з полювання до хати Черепахи.

Річка Оленяче Око залишилася також вірною хлопцеві й поруч нього несла свої води. Прибережні Луки показались аж на третій день походу, село Таскаравас з'явилось і зникло, а потім колона завернула через ліс і болото прямо на схід до Огайо.

Ішли повільно, але дні походу минали надто швидко для Голубого Птаха, який хотів би, щоб останні хвилини тяглися вічно. Він знав, що не далі, як біля форту Дю Кесн, батьки-індійці — і серед них Малий Ведмідь — повинні будуть повернутися назад.

На сімнадцятий день показалась фортеця. Вона називалася тепер форт Пітт. Будиночки тиснулися попід її стінами, а поля простяглись аж на пагорбки. Але хлопець нічого цього не бачив, бо його очі заволоклися слізьми.

Батько не відставав допізна, і його риси поступово танули у сутінках. Довго, довго було чутно зойки індійських матерів, що здалеку прощалися з своїми білими дітьми.

Ще міцніше притулився Голубий Птах до Шнапа, коли той, як завжди, пробрався до нього ввечері й прикрив його своєю шубою. Наступного ранку, як тільки і цей останній супутник покинув хлопця, він занедужав. Ще кілька разів Шнап прибігав до Голубого Птаха, але віддаль дедалі збільшувалася, і це збивало собаку з пантелику. Зрештою якийсь солдат, пнувши кілька разів пса ногою, прогнав його геть.

Крок за кроком все далі просувався обоз по шляху на Рейстаун. Глибокі колії, вибиті в грунті колесами возів, змінювалися шляхом, вимощеним деревом, зотлілі колоди — вибоїнами, закиданими хмизом. То згори, то знов угору тяглася ця просіка між зеленими стінами лісу повз форт Лігоньє через Аллегани вниз у долину Джуніати.

Страх перед майбутнім полонив хлопця. Судорожно риючись у бездонних глибинах пам'яті, він намагався пригадати образи своїх білих батьків, братів і сестер, тітки з Рейстауна, стару рублену хату. Ось батько. «Джон», завжди кликала його мати, але цим уявлення хлопця й вичерпувалося. Він пригадав ще, як одного разу з порога стежив за батьком, коли той орав. Постала висока постать, з волоссям, що розвівалося на вітрі; батько йшов за кіньми і дбайливо направляв упряжку, щоб бува не наткнулася на щойно викорчувані пні. Це й усе, що збереглось у пам'яті хлопця.

Матір, власне, він уявляв собі лише в картинах останньої ночі, коли вона стояла на драбині і подавала йому відра з водою. Обидві сестри, маленький Петер та брат Андрес згадувалися тільки як безформні тіні, але він добре пам'ятає стусани, що перепадали від них на його долю. І як тільки у думках він знову повертався до цих тіней, вони зникали у безвість.

Хлопця наче льодяною зливою обдало, коли одного разу хтось сказав:

— Завтра будемо у Бедфорді.

— Який це Бедфорд?

— Село на Джуніаті, раніше Рейстауном називалося.

Нова назва приголомшила хлопця; йому здалося, ніби земля перевернулася незнайомою стороною дороги. Весь світ змінився: замість форту Дю Кесн — тепер форт Пітт на Огайо, напівдорозі до Джуніати виник новий форт Лігоньє і, нарешті, старий Рейстаун зник. Хлопцеві здавалося, що разом з назвою змінилася вся місцевість — високі огорожі, довгі казарми і навіть будинки навколо них.

Проте наступного дня опівдні на високій скелі над Джуніатою з'явилася знайома картина. Той самий дивний, критий дерев'яний прохід вів од валу аж до берега, звідки солдати носили воду, ті самі численні димарі пускали в небо стовпи диму і так само тиснулися позаду фортеці будинки. Ну, звичайно, огорожі стали нижчими — чи, може, хлопцеві лише так здається? А де ж качки — чи він переплутав це з Бобровою Річкою?

За нижньою переправою через Джуніату вози випрягли. Багато людей уже чекали своїх звільнених родичів. Нетерплячі кричали і гукали, а колишні діти індійців — майже всі в мокасинах, шкіряних панчохах і покривалах — не звертали на бурхливі вітання ніякої уваги. Збентежений стояв Голубий Птах серед метушні, дивився в сотні незнайомих облич і раптом прямо перед собою побачив статечного юнака. Не одразу хлопець збагнув, що це Андрес.

Якийсь солдат підвів Голубого Птаха до брата.

— Це Георг Рустер, — прогудів він двічі, і Андрес механічно кивнув, ніби його примушували повірити в неможливе. Юнак розглядав прибулого: темна шкіра обличчя, що від червоного ведмежого жиру набула бронзового відтінку, коротке волосся, зібране у вузол на маківці, ведмеже намисто на червоній сорочці, оторочені шкіряні панчохи і голубе покривало.

Голубий Птах скоса поглядав на брата. Він теж дивився на нього, як на незнайому, ніколи не бачену людину — людину, зовсім не схожу на ту, що інколи поставала в його спогадах.

Повільно зав'язувалась розмова, досить важка для Голубого Птаха, який уже трохи забув англійську мову. Однак він все ж таки зрозумів, що батьки вже спочивають на кладовищі. Батько загинув під час порубки лісу, а матір горе звело в могилу. Обидві сестри ведуть домашнє господарство, а Петер уже старанно допомагає по хазяйству. Вони живуть знов у своєму будинку. Вже три роки минуло, як вони туди переїхали, бо з часу окупації англійцями форту Пітт індійці більше не з'являються.

Брати пішли до тітки Рахель. По дорозі Андрес не скупився на слова, розповідаючи про новий Бедфорд. Він, мабуть, хотів згладити замішання, яке відчували обидва відчужені брати.

— Місто вдвічі виросло за останні роки, — сказав він, і справді біля дому тітки Рахель виднівся новий дах, а напроти навіть будова з кам'яним фундаментом. Для прикордонного селища це вже щось незвичайне. Над дверима будинку була зроблена з заліза емблема: кінь, що ніби рвався у повітря.

— Це заїзд Дункера; тут завжди зупиняються і міняють коней екіпажі, що їдуть до форту Пітт.

Але між Дункером і тіткою Рахель усе ще простягалася стара, брудна, невимощена, з глибокими коліями вулиця, яка щоразу після дощу перетворювалася в озеро; все ще висіли важкі дерев'яні віконниці, якими ввечері закривали маленькі вікна; на порослих травою ямах, попід огорожами, так само, як і колись, гралися діти.

Тітка зустріла гостя радісними вигуками й обняла його, обливаючи слізьми.

— Бідний Георг, бідний Георг, — схлипувала вона. Знову почув хлопець своє давнє ім'я. Це він має бути отим Георгом? Адже вони всі його так називають.

Голубого Птаха всадовили на лаву, що здалася йому дуже незручною; він зовсім одвик так високо сидіти. Але тітка не помічала цього, так само, як не звертала уваги й на індійське вбрання, вона тільки сяяла од щастя, що повернувся її племінник.

— Ти дуже схожий на свою матір, ну прямо, як дві краплі води, — безперервно вигукувала тітка, пораючись біля сковорідки, на якій смажилося сало.

Хлопець відчував, з якою любов'ю клопоталася старенька, однак він ледве ковтав їжу. Вона здавалася йому несмачною, зовсім не такою, як у хаті Черепахи, та до того ще й горло немов щось здавило.

Як тільки Андрес вийшов, хлопець схопився з місця.

— Найближчим часом ти повинен одвідати мене і про все розповісти, — просила його тітка, і Голубий Птах пообіцяв приїхати.

— Нам треба поспішати, бо ми коней продали, а натомість купили волів, — доповів надворі Андрес. — З волами краще корчувати дерева.

Дорога анітрохи не змінилася. Спочатку вона тяглася вздовж Джуніати, між прибережними чагарниками та смужками ріллі, потім через ліс, де в глибоких коліях темніла гнила вода. На середині лісу в'їхали на велику просіку, що поросла ожиною, де пурхали дрозди. За просікою дорога звузилась і нагадувала тепер довгу вузьку печеру, яку утворювали гілки, що з обох боків майже сходилися своїми кінцями.

Нарешті ліс закінчився. Глибокі колії перетинали луг і вели мимо будинку Рустерів через маїсові поля та струмок до узлісся, щоб там знову зникнути у зелених нетрях. Голубий Птах ішов слідом за братом. Наче з незмірно глибокої криниці, виринали спогади і зливалися з тим, що пропливало перед очима. Як тільки вони вийшли з лісу і побачили будинок, хлопець збентежився. Тополі так само височіли біля нього, але великого бука, де завжди цвірінькали, граючись, жовті горобці, вже не було.

— Він виснажував грунт, тому я зрубав його — сказав Андрес.

Голубий Птах подумав про буки на Родючій Землі. «Він захищає від блискавки», завжди говорила Полуденне Сонце і після кожної грози прив'язувала до гілок пачечку тютюну в знак подяки дереву. Тяжким сумом повіяло на хлопця від пустого місця, де раніше рідний бук простягав своє гілля, на яке так часто видирався хлопець.

Андрес знову почав розповідати:

— Стару дерев'яну хату я зніс. У новому будинку — три кімнати. Поряд, під довгим дахом, — стійло і клуня. А тепер поглянь-но туди! — Андрес показав пальцем повз будинок на поле. — Ми всю зиму корчували дерева, щонайменше п'ять нив! Оце кілька днів тому почали знову, ти повернувся якраз вчасно. — При цьому він з очевидним задоволенням оглянув брата. — Такий великий, сильний хлопець, як ти, — безперечно, неабияка допомога.

Голубий Птах побачив по той бік голого поля цілі купи, заввишки з хату, повалених лісових велетнів. Перед валом колод вітер намів різнобарвний килим з осіннього листу; здавалося, ніби стовбури лежать на пурпуровому покривалі. Проте хлопець змушений був одірватися від своїх думок. Біля садового паркана його чекали сестри і брат — дві стрункі дівчини і високий юнак. Всі якось боязко обмінялися привітаннями.

Замішання поступово проходило, сестри заговорили першими. Їх до сліз розсмішила незвичайна мова брата, вузол волосся на маківці та індійський одяг.

— А це що таке? — запитували вони і мацали намисто. — З такими пазурами тут не можна показуватися на люди.

Хлопець пояснював, але сестри навіть не слухали його.

— Ти схожий на дикуна. Переодягнися зараз же.

Вони принесли старі штани та куртку Андреса і не заспокоїлися доти, аж поки він не переодягнувся в одяг брата.

Вузол на голові став жертвою ножиць.

Хлопця навперебій засипали питаннями, але, видно, сестрам було байдуже до відповіді, бо не встигав він розкрити рота, як знову щось інше цікавило їх. Бурхливий потік безугавних запитань зовсім спантеличив хлопця; адже в роді Черепахи ніколи ніхто не встрявав у розмову, перш ніж той, хто говорить, не замовкав.

Голубий Птах почав було розповідати про Боброву Річку, про індійських батьків, Малію і Козулю. Хлопцеві ставало легше вже від того, що він говорив, але його щоразу перебивали, і Голубий Птах так нічого й не розповів.

Нарешті Андрес закінчив нестерпну бесіду:

— Ти, мабуть, радий, що тебе забрали від індійської наволочі. Завтра ми почнемо викорчовувати пні, щоб очистити землю ще для двох нив.

Хлопець глянув на брата; зневажливі слова зачепили за саме серце. Розпачлива туга за улюбленим краєм огорнула його, і ввечері він довго плакав під ковдрою, поки не заснув.

Рано вранці його розбудили:

— Ми мусимо поспішати, а то нічого не встигнемо зробити.

Напівсонний хлопець пішов за братом до узлісся. Він був настільки стомлений тижневим переходом, що навіть не помітив чужого чоловіка, якого Андрес узяв на підмогу.

Втрьох вони взялися до роботи. Крайні дерева, що вишикувалися в ряд, були вже надрубані. Глибокі зарубки виблискували на темно-коричньових стовбурах.

— Спочатку рубатимемо це дерево, — сказав Андрес і показав на велетенський бук, якого і троє не обхоплять. — Треба повалити його так, щоб він потяг за собою й інші.

Незабаром рівномірно зацюкали сокири. Але хлопцеві така робота була не під силу. Він не звик до тяжкої праці; в порівнянні з цими ударами об живе, пружне дерево, рубання сухих гілок на дрова було просто забавкою. Та до того ж йому зовсім не пасувало топорище, і воно геть розтерло йому долоню. На Родючій Землі кожен сам собі тесав топорище.

Зауваження посипалися градом на хлопця:

— Дужче розмахнись!

— Ти держиш сокиру не так.

— Ти стоїш незграбно.

Андресове обличчя виражало явне незадоволення, і він не раз уже бурчав:

— Ти нічого не вмієш; прикордонник повинен уміти поводитися з сокирою.

Надвечір стовбур почав потріскувати, гілки здригалися, дерево поволі похилилось і впало на крону сусіднього. Грім пронісся через увесь ряд; розколюючись і тріскаючись, буки чіплялись один за одного і падали на землю.

Ввечері, хитаючись від утоми, Голубий Птах повертався додому, йому пригадалася хата Черепахи. Батьки, мабуть, сидять зараз під буком біля порога і лущать маїс.

А тут мурашкових вечорів не буває. Дні минали у квапливій роботі, неначе сама поспішність керувала всім, але скільки б не спішив, все одно не встигаєш.

Нарешті почали перетягати волами до струмка старі сухі дерева, повалені ще в минулому році.

— На узліссі цей мотлох не можна палити, бо ще загориться ліс і ми самі себе спалимо, — сказав Андрес.

Поміж двома волами волочився товстий ланцюг. Петер поганяв тварин, Голубий Птах і помічник-чужинець накидали ланцюг на стовбур. Воли тягли одну за одною дерев'яні колоди з велетенськими кронами до струмка. З гілок і стовбурів, укладених рядом, виріс цілий вал; окремі кущі, вкриті осіннім листям, визирали з-під нього і нагадували клаптики розірваного вінка.

Коли перетягали останнє дерево, рука Голубого Птаха потрапила під ланцюг: далися взнаки фізичне виснаження і постійні лайки — його увага притупилася. Долоню дуже придавило.

— Щастя твоє, що пальці не одтяло, — заспокоїв хлопця робітник.

— Охолоди руку в ставку, — порадив Андрес.

Ні в кого не знайшлося часу для такої дрібниці, не було тут і цілющої рідини.

Напівпритомний хлопець присів біля води, щоб затамувати біль, і не відривав погляду од людей, які підпалювали дерева. Брати і чужий чоловік стрибали з факелами, встромляючи їх під сухі гілки. Вогники деякий час витанцьовували, потріскуючи в гіллі, потім у небо здійнявся з стогоном величезний вогняний язик. Незабаром горів уже весь ряд.

Їдкий дим заходив хлопцеві в ніс, у рот. Голубий Птах не зводив очей з оскаженілого полум'я, яке терзало ліс. Він чув, як щось вигукували брати, як тріскалися дерева.

Німий сум оповив хлопця. Жаль було чи то дерев, чи, може, пораненої руки? Того він і сам не знав. Відчував тільки: якась невідома сила з сокирою і вогнем лютує проти того, що з'явилося тут раніше од неї.

На другий день Голубий Птах залишився вдома. Андрес незадоволено скривився, але хлопець не міг навіть ворухнути пораненою рукою. Безцільно тинявся він по хаті і в садку, а думки линули до Бобрової Річки. Тяжка робота тепер не виснажувала його, і туга за батьківщиною ставала вдвічі більшою. Невідступно з'являлися перед ним образи індійських батьків, а риси білих відступали десь у темряву. Він думав про хату Черепахи з її спокійним, тихим життям. Там співають під час роботи, а тут ніхто не співає.

— Де ж тепер старий Шнап? — запитав він у сестер. Дівчата ніяк не могли пригадати, яка доля спіткала собаку.

— А-а, він захворів, і Андрес застрелив його.

Хлопець жахнувся, бо старий Шнап був йому майже таким близьким, як брати і сестри, а брат, виходить, гірший, ніж Косоокий Лис. Так, білі завжди надто швидко хапаються за рушницю, він сам у цьому переконався під час солеваріння.

Рано-вранці Голубий Птах пішов з братами туди, де спалювали ліс. Широка гола смуга тяглася понад струмком. Обвуглені колоди, залишки попелу, запах диму — все свідчило про спустошення.

— Хороша земля під пшеницю, — сказав Андрес.

— Попіл — найкраще добриво, — додав Петер.

— Але дерева загинули, — мовив Голубий Птах. Брати переглянулися — його голос здався їм незвичайним, — але промовчали.

Наступного дня, прямуючи до струмка, Голубий Птах раптом побачив біля паркана Андреса з якимсь чоловіком, одягненим у чорне. Чужинець саме прив'язував свого коня. Хлопець хотів утекти, але брат уже кликав його:

— Георг! Георг!

Вагаючись, хлопець увійшов слідом за гостем до кімнати.

— Я пастор Годсброт із Бедфорда, — пояснив чоловік з батьківським, доброзичливим поглядом. Потім він поклав Голубому Птахові на голову свою велику руку і урочисто мовив: — Будь вірним до смерті, і я дам тобі вінець безсмертя.

Хлопець полохливо переступив з ноги на ногу. Що хоче йому дати цей чужинець? Пастор сів на лаву.

— Ти, сину мій, втратив своїх дорогих батьків…

Голубий Птах запально кивнув, бо ж чоловік сказав правду. Полуденного Сонця і Малого Ведмедя безумовно недоставало йому скрізь і всюди.

Заохочений таким ствердженням, пастор вів далі:

— Але божа милість вирвала тебе з рук язичників, і я певен, що ти вдячний за це звільнення. Сподіваюся, що ти зберіг свою віру. На жаль, у деяких колишніх полонених я зустрічався з протилежним. Але ти, напевне, ще не забув «Отче наш».

Голубий Птах витріщився на промовця. Надто туманно згадувалась йому колишня молитва, він ніяк не міг пов'язати окремих речень. Пастор думав, що хлопцеві треба нагадати початок, і він підказав перші слова. Зніяковілий хлопець мовчав. Пастор голосніше, ніби перед ним стояв глухий, повторив слова молитви, але все було безуспішно.

— То ти вже зовсім нічого не знаєш? Ти забув ім'я всемогущого бога?

— Ні, його я знаю.

— Як же звуть владику Неба і Землі?

— Ованійо.

— Що? — спантеличено похитав головою пастор і відштовхнув хлопця од себе. — Боюся, що ти вже у чорта в пазурах. Але зробимо все можливе, аби душа твоя не потрапила в пекло.

Потім він вирядив хлопця надвір, а сам ще довго говорив з Андресом. І тільки через деякий час пастор на своєму коні поскакав геть.

Того самого вечора брат одвіз хлопця в Бедфорд.

— Ти з пораненою рукою все одно ні на що не придатний у господарстві, отже можеш виконати свою обіцянку: відвідати тітку.

Без тіні смутку розпрощався хлопець з колишньою домівкою, з братами та сестрами, які так і залишилися чужими.

У Бедфорді, колишньому Рейстауні, теж багато чого змінилось. У неділю тітка пішла з ним до церкви. Голубий Птах опинивсь у довгому залі, де було багато лавок. Люди співали, а чоловік у чорному дуже довго щось говорив — так довго, що хлопець безмаль не заснув. Проте під кінець він знову прокинувся, бо пастор Годсброт, нарешті, почав молитися.

— Милостивий боже, молимо тебе — зверни увагу на Тонна Дузберса, який будує собі хату. Вже стоять крокви, немає тільки драні. Не насилай дощу, поки повністю не покриють дах, щоб кімнати не були сирими. Допоможи, будь ласка, також старій Катерині Нозе. Їй уже вісімдесят років, і вона дуже страждає від ревматизму, на який не впливають ніякі ліки. І ще просимо тебе за Георга Рустера — сина Джона Рустера, якого полковник Буке нещодавно вирвав з рук кривавих безвірників. Він в душі став язичником; укажи йому вірний путь і освіти його своєю пощадою та милосердям.

Хоч і від щирого серця молився пастор Годсброт, але краще б він цього не робив. Голубий Птах не все, однак дещо зрозумів, особливо останні речення. Криваві безвірники — тобто його мати Сяюче Полуденне Сонце, його батько Малий Ведмідь, сестра Малія, Козуля і тітки… Великого Ованійо, якому в роді Черепахи щоденно жертвували тютюн, тут вважали злим духом. Навіть сам він, Голубий Птах, — дуже поганий, бо всі люди повертали голови і витріщали на нього очі. Йому страшенно хотілося забратись під лавку і провалитися крізь землю.

Найбільше дошкуляли йому дітлахи, які на вулиці вигукували йому навздогін «кривавий язичник». На кожному кроці хлопцеві згадувалися перші дні перебування серед індійців на Прибережних Луках. Проте у Бедфорді йому було краще, ніж у новому дерев'яному будинку. Приязнь тітки різко відрізнялась од постійного хихикання сестер і надзвичайної діловитості братів, які стали йому зовсім чужими.

Навпроти дому тітки Рахель хлопця насамперед приваблював заїзд Дункера, вимощений камінням, де завжди гарцював який-небудь кінь. Майже не бувало такого дня, щоб тут не зупинявся екіпаж. А тепер, пізньої осені, рух до форту Пітт особливо пожвавився. Поки зима не зіпсувала шляхів, купці поспішали з товарами на захід до Огайо.

Хлопця все більше й більше тягло до Дункера; заїзд став для нього ніби рятівним виходом у втрачений світ, що був теж десь на Заході — ще далі, ніж форт Пітт.

Як грім з ясного неба, вразила Голубого Птаха тітчина звістка:

— Андрес прислав за тобою, ти повинен вернутися додому.

— А чи не можна б мені тут зостатись?

— Я б охоче залишила тебе, але ти, мабуть, потрібен для якоїсь роботи. Рука вже ж загоїлася.

Всю ніч хлопець не спав, перекидаючись з боку на бік. Він тільки-но встиг звикнути до тітки, як йому знову доводиться розлучатись. І, звичайно, назавжди зникне заїзд Дункера, єдине і останнє, що зв'язувало його з Бобровою Річкою. Він думав про ненависть брата і сестер до нього; про їх безперервні сварки.

Наступного ранку Голубий Птах неспокійно походжав довкола возів, що стояли перед двором Дункера і якраз споряджалися в дорогу. Валка прибула з глибини країни і після ночі відпочинку повинна була їхати далі до форту Пітт. Фурмани вже запрягали коней.

З болем у серці хлопець стежив за приготуваннями.

— Що, може хочеш з нами поїхати? — запитав жартома один з фурманів. Голубий Птах просіяв:

— Звичайно, хоч зараз.

— Ге, краще облишмо цю витівку, а то перепаде нам від твоїх батьків.

— Моїх батьків тут зовсім немає. Я тільки в гості до тітки приїхав.

— А що, батьки у форті Пітт живуть?

— Ні, поблизу нього. Мені якби тільки до форту добратись, а там я вже знайду. Я знаю дорогу.

— Так, так, це інша справа. Повідом швиденько свою тітку. Такий спритний, дебелий хлопчина, як ти, в дорозі завжди знадобиться.

Голубий Птах зник. Не зайшов, а влетів до тітки Рахель на кухню.

— Я їду додому.

— Що? Чому ж це так спішно? Вже той день чи два не мають ніякого значення. — Тітка саме перевертала сало на сковорідці і сердито відкашлювалась од диму. Помітивши сяюче обличчя племінника, вона здивувалася — Хто його знає, що на тебе найшло. Почекай-но трошки, я ж повинна зібрати тебе в дорогу. Такому здоровенному шибенику завжди хочеться їсти. А ти поки що перекуси.

Голубий Птах тремтів од нетерплячки.

— Привіт сестрам! — гукнула тітка навздогін. На таку раптову поспішність вона тільки похитала головою, але незабаром заспокоїлася.

«Батьківський дім завжди найкращий. Хлопець, напевне, скучив за цей час», думала вона про себе.

Голубий Птах невпевненим кроком наближався до хури.

— А-а, нарешті! — вигукнув фурман. — Зараз вирушаємо. Вилазь.

Хлопець озирнувся: дітвора з криком метушилася попереду валки, що наближалася. Голубий Птах шмигнув через передок під тент. Заскрипіли колеса, заляскали батоги, і колона проїхала мимо. Потім рушив і його віз. Повільно похитуючись, покотилася важка хура.

Як тільки Бедфорд залишився позаду, хлопець визирнув через голову фурмана. Його, напевне, ніхто не бачив. А тепер вони їдуть уже лісом, що розкинувсь обабіч шляху, ніби двері в рідний дім.

Через дванадцять днів вже й форт Пітт, щасливий і нещасливий пункт у житті хлопця, залишився позаду. Фурман подарував йому сокиру, кремінь і кресало. Ці скарби Голубий Птах ніс у торбині, яку разом з двома буханцями хліба випросив у каптенармуса форту.

Ніхто і ні про що у нього не розпитував, бо діти прикордонників, які приходили у форт Пітт за покупками, а потім знову поверталися додому, бували тут щоденно. І саме тут, на межі білого світу, такий хлопчик не впадав у вічі.

Голубий Птах ішов по слідах, залишених обозом Буке: глибокими коліями, вибоїнами, закиданими хмизом, просіками і витоптаною травою. Поруч несла свої води Огайо. Тоді, з Буке, тяглися вони чотири дні вздовж цієї ріки, а тепер уже другого дня опівдні хлопець дійшов до великого повороту, де шлях, покидаючи Огайо, вів до лісу, прямо на Захід. Ось і та притока, яку вони тоді переходили вбрід, перебираючись на східний берег річки. Хлопець саме хотів сісти, роззутись і підкачати штани, щоб перебрести, коли раптом справа помітив тоненький стовпчик диму. Підійшовши ближче, він побачив двох ленапських мисливців, які сиділи біля вогню і смажили індика.

Голубий Птах, не довго думаючи, підступив до них і привітався за ірокезьким звичаєм:

— Я ваш друг.

Недовір'я на обличчях червоношкірих змінилося посмішкою. Один з них ламаною ірокезькою мовою запросив хлопця сісти. Голубий Птах сів, втішаючись давно жаданою індійською гостинністю. Мерехтливе полум'я, темношкірі обличчя, смак печеного м'яса — все було таким близьким і рідним. Хлопець раптом усвідомив, що він уже в безпеці, що ніхто не зможе забрати його, що вже ніякі гори не відділяють його від хати Черепахи. Голубий Птах ледве стримував своє зворушення.

Коли всі поїли, ленап, який трохи говорив по-ірокезькому, запитав:

— Куди йде наш маленький брат?

— До своїх батьків на Родючу Землю біля Бобрової Річки.

— Ти на правильному шляху.

— Так, я піду спочатку на Таскаравас, а звідти на Родючу Землю.

— Нащо тобі робити таке коло? Ти ж біля Бобрової Річки.

— Де саме?

— Річка, на березі якої ми сидимо, і є Боброва. Вона впадає тут в Огайо.

Голубий Птах, здивований, мовчав. Він раніше ніколи не задумувався над тим, куди впадає Боброва Річка. А вона сама, як вірний друг, прийшла йому назустріч. Тепер тільки йди проти течії, і через деякий час побачиш дорогі серцю Довгі Хати.

Після цієї зустрічі хлопець майже безупинно йшов далі, йому шкода було часу навіть для того, щоб назбирати трохи ягід. Черевики розлізлись, обличчя загострилося, волосся розкуйовдилось. А він все йшов і йшов, вибиваючись із сил.

І ось одного дня на заході сонця Голубий Птах перестрибнув Совиний Струмок. Упав, схопився і побіг далі через луки. Коричньові дахи, що показалися вдалині, весь час зростали. Малий Ведмідь саме йшов від каное, що було при березі, коли виснажений хлопець наткнувся на нього і напівпритомний звалився під ноги. Вождь узяв Голубого Птаха на руки і, наче маленьке дитя, поніс у хату Черепахи так само, як колись, після втечі з Прибережних Луків.

Ні радісних вигуків, ні галасу дітвори, ні шаленого гавкання Шнапа Голубий Птах не чув, проте він почув матір, що з сяючими очима схилилася над ним:

— Нехай тобі добре спиться, хлопче мій. Ти ж знову дома.

Тобі, читачу, звичайно, хочеться знати, наскільки правдива ця повість. Вигадана вона, як і більшість розповідей про індійців, чи все було так в дійсності?

Похід пенсільванської міліції, взяття хлопця в полон, битва на Мононгахілі і марш полковника Буке, — все це правдиві факти, які мали місце в англо-французькій війні (1755–1763 рр.). Те, що трапилося з Георгом Рустером у нашій повісті, траплялось в той час з десятками інших. Навіть дорослі, звільнені Буке, настільки одвикали від побуту білих співвітчизників, що знову поверталися до названих братів у індійські родини.

Але ти можеш сказати, що досі знав про зовсім інших індійців, не таких, як у цій книзі: про мисливців на бізонів, озброєних списами вершників, які гасали по преріях; жили вони у розмальованих наметах і носили головні убори з пер, що сягали їм аж до п'ят. Чому немає таких індійців-вершників у нашій повісті?

Це пов'язано з природними умовами місцевості, де знаходилися Прибережні Луки і Родюча Земля. Вся долина ріки Огайо разом з її притоками — річками Оленяче Око та Бобровою — лежить на сході Америки, в лісах, які простяглися між Атлантичним океаном і Міссісіпі. Задовго до появи білих, та й за їхнього перебування там, уся долина була вкрита суцільним масивом дрімучого лісу. І тільки по той бік Міссісіпі починалися великі прерії, що, наче гігантська площина, вкрита травою, розкинулись аж до підніжжя, гір. Тут господарювали індійці-вершники сіу. Як напівкочівники, вони бродили за стадами бізонів і ставили намети там, де передбачалося добре полювання.

Східні райони лісу заселяли племена з зовсім іншими звичаями і побутом. Тут індійці жили в селах, вирощували деякі польові культури, — насамперед маїс, квасолю і гарбузи. Заліза вони зовсім не знали, землю обробляли кам'яними мотиками і сапками з дерева та кості. Польові роботи вважалися справою жінок; чоловіки займалися полюванням і рибальством.

У вирощуванні польових культур окремі племена, особливо ірокези, досягли великих успіхів. Ірокези являли собою союз п'яти племен, які жили на південному узбережжі озера Онтаріо, на заході сучасного штату Нью-Йорк. Коли восени 1779 року генерал Саллівен разом з своїм каральним батальйоном ступив на індійську землю, його вразили розміри полів. Він запевняв, що солдати спалили 40 тисяч центнерів маїсу на пню і вирубали у фруктових садах сливові дерева, багатьом з яких було щонайменше по 50 років.

Житла цих лісових індійців були досить різноманітні. Ірокези будували довгі будинки з пологими дахами та фронтоном; тому-то і називали вони свій рід просто Довга Хата, інші племена — ленапи, наприклад, — жили у вігвамах, маленьких куполоподібних хатинах, схожих на бджолині вулики, вкритих березовою корою. У великих ірокезьких хатах. жили звичайно разом члени одного роду, здебільшого сестри з чоловіками та дітьми. (В ірокезів переважав матріархат). А у вігвамах мешкала тільки одна сім'я, що складалася з одного подружжя та їх дітей. Таких шкіряних наметів, як у індійців прерій, тут не було. Не було й розкішних головних уборів. Чоловіки носили на голові лише по кілька пер. Тільки кетаби, одне з племен сіу, вбиралися на свята в головні убори з орлиних пер, і взагалі вони різко відрізнялись од ірокезів звичаями та побутом.

Коней лісові племена використовували лише як в'ючних тварин, а не для їзди верхи. Виняток становили хворі, які неспроможні були йти пішки. Немало подорожували індійці й водою. Тому-то вони оселилися на берегах річок і струмків. Легенькі, як пір'їна, човни з березової кори, — найкращий винахід жителів лісу, — пропливали навіть по маленьких річечках.

Із мовного скарбу цих індійців до нас дійшли такі слова, як, наприклад, томагавк, мокасини і вампум. Томагавком називалася спочатку важка дерев'яна палиця, а потім, з приходом європейців, гудзонський колун, своєрідна сокира з довгим, на три чверті метра, топорищем.

Взуттям були мокасини. Вони складалися здебільшого з суцільного куска шкури, виробленої так, що вона, наче закритий пантофель, щільно облягала ногу. Замість штанів індійці носили дві шкіряні панчохи — легінги, які сягали по самі стегна і застібалися на поясі. Пізніше під впливом європейців індійці почали носити короткі штани, сорочки і куртки.

Вожді сіл підтримували зв'язок при допомозі так званого письма в малюнках, які видряпували на березовій корі. В особливо важливих випадках посилали гінців з вампумом — поясом із перлин. Такі пояси складалися з маленьких одшліфованих черепашечок-трубочок, просвердлених на кінцях і ниткою скріплених щільненько одна біля одної. Білі і чорні перлини чергувалися, утворюючи певний рисунок. Кожний такий рисунок становив собою окреме речення. Той, хто одержував такий пояс, міг читати його, як ми читаємо книжку. На такі лісостепові племена, що займалися вирощуванням маїсу, і натрапляли на початку XVII століття європейці, завойовуючи Північну Америку.

Дві нації прагнули захопити континент: французи, які закріпилися на берегах річки Св. Лаврентія в Канаді, і англійці, що проникали в глиб країни з берегів Атлантичного океану на південь і північ від сучасного Нью-Йорка.

Перевага білих у зброї і людях поставила індійців у безвихідне становище, вони змушені були відступати. Атлантичні племена подалися через Аллеганські гори на територію між Огайо та озером Ері. З часом тут виникло змішане плем'я з колишніх племен ірокезів, шоні, ленапів, вейєндотів, оттава. Ці племена дедалі більше вступали в родинні зв'язки. Кінець кінцем з'явилися цілі села, в яких жили всього тільки дві або три групи з різною мовою.

Індійські племена, витіснені в долину Огайо, добре знали і розрізняли своїх ворогів. Вони знали, що французи — це зовсім інша нація, ніж англійці, яких називали червоними мундирами (англійські солдати носили червоні мундири).

Вирізняли індійці і ще одну групу європейців — прикордонників, яких вони називали Довгими Ножами, бо ті носили на поясі довгі кинджали. Прикордонники були передовим загоном завойовників.

Ці грубі, жорстокі люди будували свої рублені хати у глухій місцевості, вирубували довкола ліси, вирощували трохи маїсу і жили з полювання.

Як тільки наступна хвиля переселенців наближалася до них, прикордонники забиралися ще глибше в глушину і там засновували нові селища. Прикордонники вважали, що індійці це тільки «зайва наволоч», яку безкарно дозволялося знищувати. Жахливі, криваві злодіяння почали ці люди, а індійці, обороняючись, відплачували їм тим же. Правда, перевага завжди лишалася на боці прикордонників, бо вони могли спиратися на укріплені форти, де були військові гарнізони.

Ось таку хаотичну картину становила собою долина Огайо, коли в 1755 році почалася боротьба між французами і англійцями за панування у Північній Америці. Між Огайо і озером Ері жили рештки витіснених білими індійських племен. А на хребтах Аллеганів уже стояли Довгі Ножі, число яких весь час зростало за рахунок нових поселенців, що напирали з низовини та узбережжя. На півночі — на річці Св. Лаврентія в Канаді — були французи. Вони просунулися з своїми укріпленнями аж до озера Ері (Преск Іль) і навіть далі на південь, у долину Огайо (Дю Кесн).

Англійці та французи роками боролися за великий континент.

Зрештою французи зазнали поразки, і вся Північна Америка стала англійською.

Про індійців, яким належала земля, ніхто не дбав. Вони служили обом сторонам як союзники. Ірокези були схильні до англійців, а всі інші племена приєдналися до французів. Лише незначна частина червоношкірих розуміла, що обидві сторони використовують їх і що суперечності серед корінного населення ведуть до їх загибелі.

Анна Юрген

В 1959 РОЦІ В СЕРІЇ «БІБЛІОТЕКА ПРИГОД ТА НАУКОВОЇ ФАНТАСТИКИ» ВИХОДЯТЬ ТАКІ КНИГИ:

Бомбар А. — Один в океані.

Бузько Д. — Кришталевий край.

Владно В. — Сивий капітан.

ДашкієвМ. — Загибель Уранії.

Касумов І., Сеїдбейлі Г. — На далеких берегах.

Сабатхні Р. — Одіссея капітана Блада.

Фідлер А. — Оріноко.

Чернишев С. — Вітряк.

Примітки

1

Німецький центнер дорівнює 50 кілограмам.

2

Гікорі — американський горіх.

3

Канадський олень.

4

Вірші тут і далі переклав Д. М'ястківський.

5

Грізлі — великий американський сірий ведмідь.

Content

Юрген Анна Голубий Птах, названий син ірокезів

Анна Юрген ГОЛУБИЙ ПТАХ, НАЗВАНИЙ СИН ІРОКЕЗІВ

Примітки