Меднікова Марина

Крутая плюс, або Терористка-2

ПРОЛОГ

Із газет:

«Страшний злочин сколихнув суспільство.

Резонансна справа примушує нас укотре переглянути уявлення про людські чинники та соціальні корені сучасної злочинності.

У престижному столичному дипломатичному ліцеї сталося масове отруєння. Кілька дітей опинилися на лікарняному ліжку. П’ятеро учнів та двоє дорослих померли. Лікарі стенали плечима. А діти почали вмирати. Першими — сестри Пономаренко. А потім ще кілька підлітків і двоє старших. Зреагувала прокуратура.

Очолила розслідування слідча з особливо важливих справ Тетяна Кулик, за плечима якої безліч розкритих злочинів.

Версія слідства намалювалася досить чітко: викладачка ліцею Зірка Симчич використала свою подругу Травіату Голуб — психічнохвору. Мотиви банальні — спровокувати скандал і скинути директора ліцею, аби посісти його місце. Голуб у спецлікарні. Симчич заарештовано.

Суд наразився на кілька несподіванок. Сенсацією стала відмова слідчої Тетяни Кулик від участі у справі. Виступила на процесі як приватна особа і повідомила, що, за зібраними нею даними, жахливий злочин скоїла інша людина — посудниця ліцею Лідія Олійник. Кулик зреклася слідства, коли дізналася, що підозрювана Олійник і сурогатна матір її майбутньої дитини — та сама особа.

Перемивальниця полумисків удалася до переступу, бувши вагітною внаслідок штучного запліднення генетичним матеріалом подружжя Куликів.

Причини злочину примітивні — елементарне, хоча й досить мізерне збагачення. Зловмисниця скористалася барбізоном, який розкладається в організмі, не полишаючи слідів. Потягли за ниточку: з’ясувалося, що Олійник уже пускалася на отруювання, аби розв’язати свої життєві проблеми.

Зло мімікрує, зло на всяку добу набуває нових прикмет. Жахливе лиходійство мало дріб’язкові підспідки. Жиємо в часі, коли людське життя дорівнює цеброві помиїв?

Світло в кінці тунелю — безневинну вчительку Зірку Симчич виправдано і звільнено. Звісно, без вибачень та компенсації матеріальних і моральних збитків. Але до цього нам, на жаль, не звикати.

Суд фінішував ще однією несподіванкою. Лідія Олійник, що досі виступала за свідка, зникла. За певними даними, емігрувала до Америки. Кажуть, не без допомоги аґенції «Деметра», співробітники якої допроваджували українських вагітних жінок народжувати дітей за океан».

«І ще, окрема подяка Олежкові Ткачу, журналістові вашому. Якби не його програма про фірму «Деметра», то й моя історія закінчилася б по іншому. Одержав наш Ткачик, бо рець за суспільну справедливість, гарного хабара за те, що стулив пельку з приводу злочинної діяльності «Деметри». Вона й продовжила вивозити дуреп череватих до Америки. А після пологів їм — три копійки на дорогу та ще й під сраку коліном. Без дітей і без грошей. От цією правдивою історією з життя зайнятися б нашим правоохоронним органам. А зі мною у «Деметри» обломчик вийшов. Не на таку нарвалися. Мало, що я тут, ціла, здорова, з дітьми, та ще й на добрі гроші їх розвела.

Передавайте привіти усім знайомим і не знайомим добрим людям. Ліда Олійник думає про вас».

Лідка дописала, поставила крапку, заклеїла конверта, уважно виводячи, списала на нього всі літерки адреси по англійському, вийшла з дому, відправила листа. Мала гарний настрій, навколо вирувала яскрава чужомовна, а отож безпечна юрма, над нею стриміли на тлі синього неба під яскравим південним сонцем вежі близнята Всесвітнього торговельного центру. Підвела голову — заціпеніла від фантастичної картини: до першої вежі наближався маленький сріблястий, неначе іграшковий, літак. «Між ними хоче пролетіти чи що?» Літачок урізався у вежу.

Згори полетіли уламки конструкцій. Другого вибуху Лідка вже не почула. Із газет:

«За попередніми даними жертвами терористичного акту стали кілька громадян нашої країни. Інформацію поточнюють».

А що оповідь стрімко набуває ознак улюбленого світовою людністю серіалу, покористаємося звичним для цього продукту форматом. Після короткого змісту попередньої історії — титри наступної. Осьосьо.

Дійові особи:

З уже відомих:

Зірка Симчич — колишня вчителька, колишня «вбивця», нині — просто дружина Командо;

Командо — чоловік Зірки Симчич;

Тетяна Кулик — колишня слідча для дуже склад них справ, нині… Не скажемо, ким вона стала, залишайтеся з нами;

Маріванна — і тоді, й тепер Маріванна;

Травіата Голуб — те саме;

Олег Ткач, Стас Кучерявий, Щезник — ролі другого плану, але дуже важливі;

Шериф із Максимиліяном — пес і кіт, а на події впливають;

Баба Надя — невдовзі небіжчиця.

Із нових:

Лілія Крутая — бізнесвумен, меценат, кандидат, доброчинниця, видатна жінка, герой нашого часу;

Грипа Бевзь — бодігард; Ігорок Ігорович Кулик юніор — здогадайтеся з двох разів самі;

Зінька, Пікайзен, Лаура Владиславівна, Раїска — ролі третього плану, які іноді виходять на перший.

У масових сценах — ми з вами.

Серія перша

Тетяна Кулик ще не знає

Біля сміттєвої урни порався волоцюга. Синій аж чорний, у позаколишній куртці з закороткими рукавами над брудними маслакуватими кистями.

Парія вкотре впольовував з високого чавунного жлукта пепсину пляшку, щойно пожбурену до звільним пацаном із закоркованими плеєром вухами. Скоцюрблені руки не втримували холодного шкалика. Вислизав.

Зимний вітродуй свистів Хрещатиком від Бесарабки до Дніпра. Сіявся сніг. Крижана манка.

Навіть на кучугури не спромагалася — вимітав істеричний протяг. По бурлацькому сіре й цілим світом невдоволене небо збиткувалося над юдоллю, як хтіло.

Тетяна Іванівна Кулик, ота сама вчорашня слідча з надзвичайних справ, колишня поважана дружина вірного й доброго чоловіка, нещодавня потенційна мама, сльозавими від повітряних різок очима споглядала змагання задубілого халамидника зі смітиськом. Гоп — пляшка підкорилася і вже мала впокоїтися у драній кишені.

— Ти тут по какому праву?

Галайда парія підвів очі. На нього з міліціянтськими інтонаціями наїжджав галайда ґатунком вище — галайда брахман. У драповому парт номенклатурному півпальті, з ганчір’яною тор бою. Вихопив із брудної лапи колеги пляшчину й укинув до свого тлумка. Мелодійним пере дзвоном новоприбулу вітала решта кришталю.

— Ти шо? Ти шо? — лексикон парія мав дещо обмежений.

— Ти, ето мнє, нє разводі анархію. Во всьом должен бить порядок. Моя теріторія — це моя теріторія, ето мнє! Марш зцюдова!

— Ти шо? Ти шо! — рука безпорадно майнула над злодійською торбою.

— Кажу — геть, поки я міліцію нє позвал. У мєня міліція схвачена, самі говорять, ти, Міхалич, на свойому участку за порядком сам смотрі. А єслі што — нас клич на підмогу. Зара як свисну… — Міхалич утоптав пляшки в торбі, чим відновив стабільність і суспільну рівновагу.

— Ти шо! — ревнув синій. — Ти шо! — сопучи від неспромоги сформулювати обурення на вер бальному рівні, ухопив Міхалича за півпальто.

— Бєз рук! — Міхалич струснув індигові мацаки зі свого драпу. — Да ти, віжу, терорист! А я, ето мнє, прілічний чєловєк. У мєня сімня. Ще зарази якої від тєбя наберуся та в дом прітащу! — ретельно обтрусився й неквапом рушив «участком».

Синій розпачливо споглядав свої руки: щойно, ось-ось тримали живу копійку. Невимовлені думки товпилися перед виходом, дерлися одна одній на голову, хаотично намагаючись прорвати загату незнайдених слів.

— Ти шо! — спромігся.

Тетяна Кулик прийшла зарано. «Було б домовитися хоч у магазині зустрітися», — на стовбурчила комір пальта, щільніше вкутуючись шарфом. Застиглих пальців як немає. Обтікав її, струмував веселощами передноворічний Хрещатик. На розі ділився на два річища: ліве, ширше, линуло до метра, праве завертало на колишню економіста Карла Маркса, а нині архітектора Городецького. На морозі зухвало лопотіли гірлянди, припнуті до кийків, від яток зі смаколиками та ялинковим блискучим дріб’язком, загонисто лунавши, створювала настрій музичка.

Розпаношена молодь ясніла темпераментними, голодними до життя очима, рожевіла щоками, смикала зубами чипси з хрусткого целофану. Не боячись застуди, модньо цмулила з пляшок усілякі там тоніки. Запаковані в синтетичні пухкі скафандри бебійчики буксирували бабусь до яскравих принад.

Один міні космонавт видер лапку з бабиної руки і стрімголов чкурнув, зашпортуючись, до лотка з механічними собачками — дзявкотіли на кілометр. Перечепилося, гепнулося Кулик під ноги. Дві секунди маркетингувало, чи варто заплакати. Виснувало, що так, і заревло, як пожежна машина.

Кулик підвела космонавтика, обтрусила, пошукала в кишені носовика — втерти йому сопель, не знайшла. Висякала пальцями. Космонавтик самозабутньо репетував, розчепіривши сині у смужку сардельки ручок ніжок. Захекана жінка схопила дитя, ляпнула йому під срачку, щоб знав. Поволочила, як на мотузці, до метра.

Тетяна провела малюка очима. Туга за втраченою дитиною напосілася хронічною хворобою.

Не минеться. Як колись уже не буде. І сама колишньою не стане. Кулик до решти втямила це одного дня без дати, коли не схотіла застеляти постіль, почала їсти з однієї тарілки, аби не мити посуду, не вдягла нічнушки, вляглася, як ходила, в халаті.

До прокуратури повернутися не могла, а й чи хотіла — запитання. Керівник слідчого відділу на прозвисько Вареник тоді оскаженів. Зламати струнку ешелоновану спільну версію про злочин у дипломатичному ліцеї! Перевести на пси свою роботу, цілого колективу! Завадити Варени ковому кар’єрному зростанню. Такого не вибачають. Вареник зробив що міг, аби Тетяна не отримала належного за рангом. Проте покасувати всі закони про працю йому було зась. За останні шість років слідча Кулик не брала відпустки, тож мала доста сплаченого відпочинку.

Грошей вистачало за квартиру та на хліб із кефіром. Колишній чоловік Ігор Кулик наві дувався двічі. Діалог не складався. Він говорив мовою урду, вона — гінді. «Це ти винна, — артикулював від дверей, — не сполохай ти Лідку Олійник, уже мали б сина, а ти стала би Вареником із зарплатнею вдвічі і штатом підлеглих.

Ти перехарамаркала життя всім — мені, собі, слідчому Стасу, врешті Вареникові. Ти піонерською принциповістю довела до самогубства нещасну свідчиню Шушунову. Все це можна забути й вибачити. Але не сина. Свого сина тобі не вибачу. Не знати, чи народився він, чи живий, де, з ким… Лідка така, що могла його продати на трансплантанти…» Решти Тетяна чути не схотіла.

Мордували сни. За булого життя снів не бачила — голова, натоптана службовими справа ми, дістаючись подушки, самовідмикалася, бо відчувала — ремиґання денного колообігу у снах здетонує психічний вибух. А оце сни як пока зилися. Вилазили, по тарганячому ворушачи вусами, лякали. Неконтрольована уява плодила такі серіали жахів, такі фільми хорори, що ой.

Тетяна скидалася мокра, холодно спітнявіла. Відпивалася корвалолом, до ранку не засинала. Боялася знову втрапити в пазурі страхів. Випаданням у рослинне життя не переймалася.

Ані поруху ожити знову. Навіть запала в якусь нову комфортність. Буцім досі бігла холодної сльотавої ночі темним лісом, рятуючись від ворогів… Ось вони, моторошні кроки, наздоганяють, гупають за спиною, обсипають її морозом жахіття. І раптом — нірка, глибока й темна нора, можна прослизнути, запорпатись, сховатися. Ніхто не знайде. Сьогодні вранці пролунав нечастий тепер у її оселі дзвінок.

Невпізнаний голос попросив зустрічі, призначив час і місце. Почула прізвище Олійник. Перепитала.

У відповідь ту ту ту…

Студена віхола смикала поли пальта, тріпала незамотаний кінець шарфа, перекинула його за спину, оголюючи горло. Півгодини по домовленому часові. Чийсь дурний кпин? Безжальний.

А чого, власне, хтось має її жаліти… Може, місце переплутала, — скинулася. Кулик нервово за копирсалася в кишені: талон на тролейбус, жетон на метро, грошовий дріб’язок, уламок олівця, не знати звідки тут узявся, ключі від домівки. Де ж у біса папірець? Знаючи себе сьогоднішню, збайдужілу, з ґанджами пам’яті, записала адресу здибанки. А колись уся прокуратура бігала до неї поточнювати факти й події цілих ешелонів справ, пам’ятала сотнями. Осьдечки. Біля виходу з метра «Хрещатик», навпроти Козака Мамая. Я тут і стою. Оно вихід, гастроном, онде Мамай.

Хтось іззаду нагло схопив її за руку. М’язи спрацювали на випередження. Самі згадали тренування з айкідо. Захоплення кидок. Нападник гепнувся на сніг, аж мекнув. Здолу здивовано блимали очі Стаса Кучерявого. Нещодавнього підлеглого. Слідчого з прокуратури. Саме він мріяв після вдатного розслідування резонансної справи доскочити підвищення. «Ось коли ви, Тетяно Іванівно, станете Вареником, а я стану вами…»

— Господи, Стасе, як ти мене налякав. Вибач!

Стас обтріпався.

— А позірно така поважна пані…

— Я — не зумисно.

— Уявляю, якби ви це зробили цільово. Ось піду, посвідкую, що мене побито, стягну з вас відшкодування мат і мор збитків. Тобто: матеріальних і моральних. — Із моїх статків?

— Як ся маєте на свобідних хлібах?

— А-а, сказати б: як ся не маю. Те-се. Консультую потроху… На хліб із кефіром.

Давно Кулик не бачила Стаса. Та сама легко важна елеґантність, та сама посмішка гризуна, пещена борідка. Легка новенька дублянка, білий комір пухнастого светра, солодкуваті пахощі гарної парфуми. Жодна не мине, не паснувши оком.

Скільки ж часу спливло? Достобіса. І ось минуле наздогнало.

— Підімо кудись у тепло, погомонімо.

— Це від вас телефонували?

— Тетяно Іванівно, кажіть мені, як раніше, «ти».

Я за старою звичкою підлеглого, коли чую це ваше «ви», починаю хвилюватися. Знаєте анекдот: стоять два кілери в парадному, чекають на жертву.

Один зиркає на годинника. «Щось клієнта довго немає, вже хвилююся, не сталося б чого поганого».

— Чому не зателефонував сам?

— Зважаю на прослуховування.

— Моє чи твоє?

— Знаєте гасло урядників, загартованих у бойовищах за високі крісла? «Оглянісь вокруг сєбя, нє грєбйот лі хто тебя».

— Яким мотлохом напхата твоя голова, Стасе.

— Радий чути звичне, екс шефине. Бо я вас не впізнав було, даруйте.

Кулик побачила себе зі зворотного погляду.

Очима Стаса. Не добереш віку: тітка у старому пальті, архаїчній норковій шапці каструлею, стоптаних чоботях, самоплетеному шарфі з висотаними нитками. Схудла, пальто висить, як на жердці. Стас підхопив попідруки і повів до метра.

— Аве, Марі-і-і-я, — інтеліґентним вишколеним сопраном виводила літня сива жінка в пере ході, де оперно резонувало, і морозяна пара клубочилась довкола солоспіву.

Стас конвоював Кулик повз малярів парсунників, повз продаж квітів, тепличний дух яких навіював думки про похорон, повз козляче мекання немитих гітаристів, туди, звідки сяяло неоном нове життя старої київської «труби». Ізвідки все взялося? Кулик перетнула скляний кордон між волоцюжноватим вітчизняним і світло-парфумним євро світами. Ескалатор поволі опускав дозвільні юрми в білий, елеґант ний льох старого Майдану. Стас притримав Тетяну Іванівну — ледь не впала. Із прочинених дверей сувенірної крамниці велетенський Дід Мороз віншував покупців різдвяною пісенькою, дівочки в червоних капелюшках продавали солодощі, відгонило смачним.

— Чого вам? — Стас вів Кулик проз вітрини з наїдками.

— Нічого.

— Тоді кави, — легко погодився Стас.

До столика на двох повернувся із запашно наповненими філіжанками, кинув дублянку на спинку стільця.

— Тут нас ніхто не почує.

Навколо — європці-кияни прилучалися до розквітлої на рідних теренах цивілізації гамбургерів, що на своїй батьківщині вже конала, витіснена менш шкідливими досягненнями.

Скинути й собі пальто? Згадала, що під ним, не ризикнула. Лише зсунула на потилицю норкову каструлю й розстебнулася. Не бачила Стаса від самісінького суду. Дотично вкотре подивувалася з його ртутності — буття марно намагалося залишити на цьому хлопакові хоч би одну подряпину. Стасова весела пофігістська вдача миготіла крапельками живого срібла, що вислизає з-під будь-якого пресу. Мабуть, ще й досі не оженився — дівчата зара’ теж воліють пурхати й не перейматися замість тупо гребтися на городі й занудно моститись у гнізді.

— Як почуваєтеся? — шляхетнився Стас, сьорбнувши з пластикової тари.

— Який темник нашої здибанки?

— Ви певні в собі? Як тиск? Як серцебиття? В нормі?

— Не крути.

— Маю новину.

Стас дістав конверта, поквецяного штемпелями. Туга хвиля кров’яного тиску бухнула в скроні, відкотила. Втерла долонею мокре чоло.

— Не хвилюйтеся так, бо якщо з’являться лікарі, то попалиться наша зустріч. І ви втратите більше, ніж я.

Тетяна не добрала смаку кави.

— Мені простої води, — попрохала.

Стас відійшов.

Надірваний конверт. Нетутешній. Латиниця.

Певно, англійська. По літері розібрала адресу — прокуратура, слідчому Кулик Тетяні. «Доброго дня вам, шановна Тетяно Іванівно! Пише вам Ліда Олійник, якщо ви мене пам’ятаєте».

Стас поставив склянку мінералки.

«Як ви вже, мабуть, зрозуміли, в Києві мене немає. Бо я — в Нью-Йорку. Спішу повідомити вам, Тетяночко, що у нас із вами народилося дитя.

Синок. Зріст 58 см, вага 3500 гр. Я довго думала, як його назвати. Вирішила — Ігорем. От ваш чоловік зрадіє. До речі, мені тут сказали, що народжений в Америці ваш синок може стати її президентом. Може, й стане. Гарний такий хлопчик. На вас схожий, кругленький, світленький, а як бульки дме — сміх один. От біда, не маю фотки.

Я б вас, Тетяночко, не турбувала. Та змучив мене сум за батьківщиною. Ностальгія називається по-научному? Хочу я повернутися додому. До рідних берьозок і осичок. І не такою собі Лідою Олійник, що бігає від міліції. А повноправною громадянкою, з якої знято всі неправедні клевети.

Чула, чула, та ще й читала, які лантухи лайна та цебра помиїв вилило ваше так зване право суддя на мою бідолашну голову. Якби я так тоді не поспішала, то сама б виступила в суді на свій захист. І довела б усім, що всі ваші докази — липа.

У вас немає основного — доведених причин смерті усіх отих… Де результати експертиз, які знайшли б сліди отрути в організмах після ексгумації? Де злочинець, спійманий за руку? Все те, що ви там зі своїми козлами смердючими навидумували, в юристів називається непрямими доказами. А прямих у вас немає і ніколи не буде, бо бути не може. Ми теж книжки читаємо.

Я хочу піднятися до вершин життя, і я їх доскочу. А на всі ваші спроби засумніватися в моїх методах відповім: поясніть, чому вибити до ноги цілий народ заради нафти чи ще чогось — можна, а Ліді Олійник увійти до вашої аеліти — зась. Чому людина, яка хоче досягти мети і добути свої п’ять копійок на старість — терорист, а начальство, здобуваючи на старість п’ять мільярдів чи якихось трильйонів — політик? Є такий анекдот: читає якийсь чудак на букву ме в сільському клюбі атеїстичну лекцію, ну, що Бога немає. А його з залу питають: чому коза сере горошком, кінь — яблучком, собака — ковбаскою, а корова коржем? Він каже — не знаю. От бачите, відповідають на те люди, у гівні не розібралися, а до Бога лізете. От коли в усьому гівні, що навколо, розберетеся, тоді й судіть і тероризм вопще, і Ліду Олійник зокрема. Це я так, до слова.

Так от, Таню, закасуй рукава і починай пахати в мій бік. Знімеш з мене звинувачення вчисту — побачиш сина та й забереш його. На чорта мені чужий, коли у мене є свій. Я його, поки ви там переживали та шукали на мене доказів, встигла забрати з приюту, хоч довелося заплатити, й недешево. Чоловіку моєму першому, незабутньому Юрону Шевченкові перекажи, що народила я од нього двійко дітей, хлопчика й дівчинку. Ото була халепа на мою юну голову. Доля зглянулася, дівчинку прибрала, бо з сином завжди на мужчин впливати легше. Хлопець мій Віталик, хоч і ріс без мами по сиротинцям, та все ж маму знав, подарочки отримував. Які могла, такі й робила. А зараз він теж тут, зі мною. Якщо Юрка не забере назад свої дурнуваті підозри, що я його обікрала, і решту дурниць, то теж залишиться без сина.

А так у нас усе добре, погода хороша, люди чемні і воспитані. Ой, забула, передавайте привіт вашому Стасіку Кучерявому, симпатичний такий мужчинка. От з ним ми швидко домовилися б. І ще, окрема подяка Олежкові Ткачу, журналістові вашому. Якби не його програма про фірму «Деметра», то й моя історія закінчилася б по іншому. Одержав наш Ткачик, борець за суспільну справедливість, гарного хабара за те, що стулив пельку з приводу злочинної діяльності «Деметри». Вона й продовжила вивозити дуреп черева тих до Америки. А після пологів їм три копійки на дорогу та ще й під сраку коліном. Без дітей і без грошей. От цією правдивою історією з життя зайнятися б нашим правоохоронним органам. А зі мною у «Деметри» обломчик вийшов. Не на таку нарвалися. Мало, що я тут, ціла, здорова, з дітьми, та ще й на добрі гроші їх розвела.

Передавайте привіти усім знайомим і незнайомим добрим людям. Ліда Олійник думає про вас.

Ой, забула. Ось фотка, передайте моїй подрузі Зірці. Треба було б узяти з неї грошики за всі фотки, що я на неї витратила. Та хай. Я не збіднію.

Приїду — розрахуємося. А вона таки непогано виглядала в суді, в клітці. Ач, витріщилась, як коза на різника».

Дата? Давня.

Кулик підвела очі на Стаса.

— Чому конверт розірваний?

— Прийшло на прокуратуру. Подякуйте, що я перехопив.

— Чого зволікав?

— Ситуація була несприятлива. Вареник після провального суду над Зіркою Симчич і вашого там, даруйте, пишного виступу оскаженів. Ви пішли собі гонорово, а я висьорбав усе лайно по ловником. Цей підарас кончений, я про Вареника, дістав крутих копняків згори. Били, видать, з розгону й бутсами. Генеральство своє він побачив у гробу в білих капцях. Генерали, які виставляють на посміховисько поважні органи, начальству потрібні, як дупі саксофон… — Стас реготнув. — Непоганий був би естрадний номер — музична п’єса для дупи з саксофоном. Хвалити Бога, листа я перехопив. Якби дізналися, що Олійник жива, рейвах розпочався б з новою силою — шукати, ловити, доводити. А справа мертва, ви ж самі розумієте. Олійник має рацію: все, що напорпано проти неї — лірика. Експертиза начебто убієнного нею вітчима? Отрута давно розклалася в його рештках. Барбізон в отруєних дітей — факт. А докази, що саме Олійник його підсипала? Викрадення трактату про отрути в її колишнього чоловіка? Казка Віденського лісу: він сказав, вона сказала… Свідчення хлопчика сусіда по дачі, мовляв, Олійник там була, а опісля знайшли барбізон — ви самі розумієте, що після того — це не внаслідок того, так учать слідаків ще на перших курсах. Ситуація якось устаканилася, навіщо було знову пхати кия в мурашник… Як сказав один з моїх кумирів Іван Степанович: «не можна увіпхати невпихуєме».

— Слухай, сучий ти сину, — Кулик нахилилася, аж перекинула воду. — Йдеться про мою дитину, а не експертизи й докази. Вона жива, я мала це знати. Я б уже її знайшла.

— Не хвилюйтеся, Тетяно Іванівно. Я про це не думав.

— А чому зараз віддаєш листа?

— Ситуативно. Раніше ви б здійняли хвилю, Вареник учепився б за шанс реабілітуватися і розкрити тяжкий злочин, і мали б усі ми видерті роки. А тепер? Вареника випхано, ви навряд чи повернетеся, то чому б і не віддати. З гуманіс тичних міркувань.

— Навіщо ти прочитав чужого листа?

— Фиґлі миґлі. Романтизм дуже багатьох доводить до клямки. Я прагматик. А ви б не прочитали? Що ви вчините?

— Не твоє діло.

— Брутальнувато.

— Слухай чуй, гуманісте. Зараз третя година двадцять восьмого грудня. Відтепер я розпочинаю пошук мого сина. Ти мені допомагаєш.

— Я не полюбляю марних зусиль і програшних справ. Ви поїдете до Гамерики?

— Куди завгодно.

— Чужим коштом і я би прокатався. Мрію про атракціони в Атлантик-сіті.

— Купи мені мобільний телефон. Я на цьому не розуміюся.

— Успадкували капітал?

— Я продам квартиру, переїду в комуналку чи готельку якнайдешевшу, а проведу своє розслідування…

— Знаючи вас… Вірю.

— Я поверну сина, хоч би чого це вартувало.

— Ваша квартира цілком пристойна…

— Купиш?

— Чом би й ні.

— За які статки? За прокуратурську зарплатню?

— Фі, як нежіночно. Правильно зробили, що попросили вас з нашої контори. Таким любителям жити на одну зарплатню там не місце. Я довго до вас придивлявся. Не йняв віри, що такі піонери герої ще не вимерли, як динозаври. Спершу здавалося, що ви прикидаєтеся правдолюбкою незайманою, бідненькою жіночкою з натовпу. Ці ваші, даруйте, костюмчики. Навіть не секонд, а срі хенд, у сенсі — треті руки. А на суді… Тільки навіжена могла розвалити струнку справу, розлучитися з чоловіком, втратити дитину, престижну роботу заради… я навіть не знаю, заради чого.

Правди? Де і хто взагалі її бачив, ту правду? Задля порятунку Симчич? Хто вона вам? Гонорова дамочка, котрій відсидка пішла б лише на користь, щоб не була такою задавакою. З вашим професіоналізмом скніти на кухні, чухаючи психологічні мульки — це діагноз. Кому й що ви довели? Та про вас у прокуратурі вже й не згадують. Життя триває. Хіба Настя скаже: от Тетяна Іванівна завжди позичену каву віддавала.

— Свою квартиру продам недешево, вона в гарному районі, в доброму стані. Завтра зранку починай оформляти.

— А мо’ після Нового року?

— Завтра.

«У Вестфалії, в замку барона Тундер тен Тронка, топтав ряст юнак, що його природа обдарувала якнаймилішою вдачею. Вся його душа карбувалася на його виду. Мав він доста здорового глузду і щирого серця; тим бо, на мою думку, його й звано Кандидом. Старі слуги будинку підозрювали, що він — син сестри баронової та знаного добром і честю шляхтича, що заживав собі їх у сусідстві і для якого ця дівака повсякчас напо хваті мала гарбуза, бо, бачся, родовід його уфундовувало всього лиш сімдесят одне покоління пред ків, решту ж генеалогічного древа потрощено було руйнівною силою часу»…

Зірка полишила комп’ютер, підійшла до вікна.

Два місяці тому Франсуа Марі Аруе на псевдо Вольтер неабияк здивувався, коли побачив, як Зірка гортає сторінки французького видання його «Кандида». Не заради мовного тренингу, а мостячись перекласти. Опір уїдливого стариганя відчула з першого аркуша… Стариганя? У скільки ж записав «Кандида»? Глянемо в компі… Шістдесят і п’ять. Таки старий. Все ’дно його молодим ніхто не уявляє. Знають голомозий висхлогубий портрет.

Вольтер тішився десь у вічності, ставлячи Зірці одну філологічну пастку за іншою. Майже в кожному рядкові. Сварила класика упертюха, кидаючи безпорадне стило на стіл. Та коли геній побачив поруч зі своїм текстом історичні книжки, виписані з Парижа розвідки про його творчість, круті академічні словники, подивувався з настирливості української (де тепер ця Україна? Коли я писав про їхнього Мазепу, була в Росії. Ниньки, либонь, десь далеко в Полінезії) молодиці й попустив. І вже майже не пручався Зірчиним зусиллям, хіба як ото вже діймав до печінки на небесних протягах задавнений ломець у крижах. Навіть потішило, коли втілився в невеличкий гіпсовий бюст, що його Зірка примостила на полицю над компом.

Максимиліян, Зірчин красень балінез, без сонна мрія всіх тепер уже не тільки оболонських, а й троєщинських кішок, уподобав собі висиджувати днями на прочиненій кватирці, куди діставався через полицю з Вольтером, чим дратував старого филозофисту до сказу. Котисько на старече кректання з цього приводу втирав довгоруси вуса лапкою. Якось, залякуючи погруддя, показово скинув із полиці книгу, мовляв, так буде з кожним, хто піде проти народу. На кватирці повивався хвостом, лиш головою круть-верть за пташками, праворуч ліворуч, ач, розліталися, віскас із крильми. Або мружився хтиво — уявляв, що летить у літаку, бізнесклясою кудись на Сейшельські острови, до тамтешніх кицьок?

Здоров був, Новий роче! Зимові вітри проганяли кота з кватирки. Тоді Макс облаштувався на підвіконні, попередньо об’ївши до цурки розкішного зелено червоного кротона, аби не за ступав овиду. Макс, як усі біоорганізми, вважав себе за центр усесвіту. Ним і був. Зірка забрала рештки квітки на кухню, відпоїла відігріла підживила. «Коли б навчитися читати котячі й собачі думки, ми дізналися би про себе багато цікавого».

А за вікном скаженіла завірюха. Діда Мороза, який уже доста бачив на своїй життєвій лижовні, мимохіть теж захопила протиноворічна істерика, щорік, то галасливіша, настирніша, ґвалтовніша.

Купуй, придбавай, замовляй, греби все, що блищить, від авт до ялинкових кульок. Бо обізяна не любить того й того, а козел вимагав сього й онтого. Й старий дурень Мороз, упріваючи під шапкою й хекаючи під червоним кожухом, як салабон перед старшиною, хапав більше, кидав далі, пускав на землю всі хуґи, виконуючи за день річну норму. Тепер усе — комерція.

— Де ж він ходить? Сказав, за годину. А вже — по третій.

Макс увімкнув жовті фари, не почув нічого щодо харчів, про всяк випадок потріпотів — ощадливо — кінчиком хвоста, знов задрімав упівока.

Зірка стала перед вікном, удивляючись у віхольне задзеркалля. Непокоїлася нервувалася.

Бо щось таки мала сказати Командо, а він не йшов.

Зірка була на третьому місяці. З одного боку, казав лікар, варто було б зачекати з дитиною, доки зникнуть наслідки пережитого, а з іншого, позитивні емоції можуть процес душевного одужання прискорити. Із третього ж боку (скільки їх здатен налічити лікар, котрому добре платять?), Зірка — вже не юнка, перші пологи після тридцяти, зволікати годі. Із тринадцятого боку лікар зауважував: дитина з’явиться бажаною, а не випадковою. Із двадцять восьмого — зрештою, це ваш вибір.

Командо тим часом здійснював свій чоло вічий, мужчинський подвиг. Чорний джип героїчно долав замети, розгрібав лапами «двірників» снігову пелену на шклі. На ялинковому базарі Командо вибрав найпухнастішу сосонку.

Дзвінок сполохав Зірку.

— Ось, дивись, — Командо, запорошений снігом, розмотав мотузку, струснув, розпрямляючи деревце.

— Я маю тобі щось сказати… Важливе…

— Дві секунди. Зі, люба, завтра Новий рік.

Хазяїн здобичник приніс додому хвою, хазяйка красуня її зодягне. Оберігаючи від диких звірів домівки мирних обивателів, я не встиг поснідати пообідати повечеряти. Поміть, про пополуднати — навіть не прохопився. Хочу жерти. Як дикий койот. До речі, котяро, ти знаєш, хто такі дикі койоти? І я не знаю. Поїхали на харчоблок.

Макс скочив Командові на плечі.

Зірка зронила холодно.

— Навіщо ти її приніс? Вона — мертва. Її зрубали, вкоротили віку. А тоді прикрашають, як небіжчика в труні. Я не люблю, коли когось убивають.

Командо мовчки прочинив балконні двері, обірвавши приклеєні на зиму поролонові тасьми, жбурнув деревце у морозяну віхолу, вийшов з кімнати.

Розсердився. На мене? Новина з новин. Шок.

Навіть Макс сторопів. На що вже егоїст, чемпіон світу з егоїзму. Ти чемпік світу, моє срібне золотце, мій мурмурчик діамантовий, мій товстунчик ненажерливий, ходи до мами. Бідної нещасної «брошенки»… Весь жаргон — від російських слів. Якщо чоловік мене не «бросіл», а покинув, то я — покинутка? Майже покритка. Що ви дивитеся на мене, месьє Вольтер? Не схва люєте? Всі чоловіки однакові. Хоч він Франсуа Марі, хоч — Командо.

Франсуа Марі тонкогубо посміхнувся і ще більше вдав, що він — гіпсове погруддячко на полиці над комп’ютером. То й нехай… «Перепрошую, шановна мадам Командо, — раптом чемно мовило погруддя. — Бачу, від вісім надцятого століття мало що змінилося. Навряд ви захочете зважити на моє старече рипіння…

Проте, коли я додумався до того, про що скажу вам, ані стариганом, ані, то більше, гіпсовим бюстом ще не був. Ви вельми нагадуєте мені того реґента коледжу, що став уласником англійського часоміра з репетицією, а досі такого дива ніколи не бачив. Чесний перипатетик був ошелешений рухом годинникових стрілок, а надто — боєм.

Філософ миттєво визначив, що дзиґарик має душу, відповідальну за точність показуваного часу й порівняв цю душу з янголами, що рухають небесні сфери. Навіть захистив цю тезу перед своїм класом. Його учень розколупав годинника й не побачив ніц духовного — самі тобі коліщатка й пружинки. Резюме: замість хоробро ярликувати те, чого достоту не розумієте, розколупайте хронометра на ймення людська душа і ступінь по ступеню дослідіть причини й наслідки.

Бон шанс».

Класик має рацію. Я — дурнувата. Моя реакція — від незабутого дівування, коли не зважаєш ні на кого поруч. Старий приятель ворог Олег Ткач сказав би: цинкуй за базаром, старенька, якщо не хочеш спіймати облизня.

Командо з кухні миритися не йшов.

Чому це в усіх жіночих журналах радять дмухати на чоловіків, як на піну з пива? Не будь розумніша, не ходи неприбрана, заглядай у рота, хвали нахвалюй, танцюй перед ним підтанцьовуй, бо він не любить того, сього, ще й онтого.

А читали ви, людоньки добрі, бодай в одному журналі, хоча б найдрібнішим шрифтом, цицеро називається, пораду чоловікам, як вони мають плекати жінок? Отож бо.

Котові догоджаєш, підлещуєшся, потураєш. Бо любиш. От і відповідь. Командо мене врятував, я йому вдячна. Я його люблю. Гм… Образила. Він хотів на краще.

Командо на кухні чистив, краяв, підсмажував, помішував. Зірка від дверей дивилася йому в спину, він її присутність відчув.

— Я дурна. Ще не вмію сваритися, не знаю, як миритися… Максиме, попитай татка, чи він нас почув?

Командо по павзі обернувся. Під його поглядом Зірка започувалася, як під теплим душем з морозу, аж сирітками взялася.

— Максиме, перекажи мамі, що вона не знає, чи мене любить. Порівняй, як вона ставиться до тебе.

Зірка засміялася.

— Я вже.

— Що?

— Порівняла. Твоє прізвище не Рентґен?

— Дві секунди. Треба піти подивитися, чи не вбив когось ялинкою?

— Я вже. Її долі немає. Хтось, певно, дуже зрадів. Я сьогодні була в лікаря.

— Заслабла?

— Ні.

Командо припинив куховарити.

— Я вагітна. Третій місяць… Усе ще можна змінити.

Командо мовчав.

— Ти кого хочеш? — таким голосом не говорив навіть у ліжку.

— Я ще не почала хотіти.

— Нам треба пацана й дочку. Двох пацанів і двох дочок. Трьох хлопчиків і трьох дівчаток…

— Не вліземо в джип.

— Купимо мікроавтобуса.

Зірка перекліпала швидкі сльози.

— Маєш ялинкові прикраси? — запитала якомога байдужіше.

— Ні. Хотів купити завтра.

— Купуй. Ми прикрасимо наш кротон. Він зелений і живий. Тільки треба від Макса пантрувати, бо дожере листя.

Після вечері Командо не дав Зірці взятися до посуду, на руках обережно вмостив на подушках.

Мовчали, переймаючись теплом одне одного. За вікном, нічим не стримувана на висоті їхнього двадцять другого поверху, кружляла завірюха, жбурляла в шибки снігом, лякала Макса на підвіконні й здорожчувала хатній затишок. — Із тобою все гаразд?

— Лікар сказав, навіть підозріло гаразд, як для першого тяжу в моєму віці.

— Після відвідин Маріванни ти смутна й невесела. Щось у старої?

— Я за Травку боюся.

— Чому?

— Травка плаче. Дичавіє в самоті. Гірше розмовляє…

— Її квартиру треба продати і купити поруч нас, може, й у нашому будинку. Тобі спокійніше.

Заживемо вкупі.

Зірці знову в очах засвербіло. Так добре не може бути, бо так не буває. Має щось статися. Чи не розбити улюблену чашку, аби відвести?

«Люба Єлизавето Георгіївно!»… Як ото Зірка переїхала з дівочого помешкання до чоловіка на Троєщину, її сусідка й щира подруга Маріванна започувалася злецько. Одна розрада — Шериф.

Як уже непереливки — за пса й на вулицю. Без сторонньої допомоги з’їжджала ліфтом. Най важче — кілька сходинок надвір — ледь втримувала колеса візка, та Бог милує. Скік скік скік, Шеро, не смикай шлейки, бо впаду, останній скік, і собайло вихоплювався на повітря, сповіщав про свою з’яву: баф-баф, гррр-баф, дивіться, я прийшов. За ним викочувалася Маріванна.

А якось Шериф висмикнув шлею, гайнув світ за очі, вимахував у захваті вухами, намагався полюбити кожного зустрічного, стати лапись ками на плечі та обслинити поцілунками. Довело ся припинати псиська до візка, попросила Командо приробити ручне гальмо. Навіть телевізійники знімали її парадний виїзд: вухатий чорний собацюра буксирує інвалідного візка з Маріванною, соб цабе. Сюжет показали тричі.

Диви, Шеро, он ти, а ось — я. Шериф схиляв голову на одне плече, на друге. За склом екрана тинявся незнайомий собака без запаху, не добереш, ворог чи друг. Про всяк випадок треба шугонути — гррр-вваф!

Зірка заїжджала ще того тижня. Давно обіцяний ілюстрований каталог музею мадам Тюссо потішив Маріванну. Роздивлялася ґлянсові сторінки поволеньки, через лупу. Надто — парадне зображення королівської родини. Єлизавета у вихідній празниковій сукні, з короною, її Пилип у мундирі, вислоносий плішкуватий Чарлз, рум’яний Ендрю зі своєю рудою кицькою Сарою Фергюсон, принц Едвард, розведьонка принцеса Анна, пацани Вільям та Гаррі.

Ет, треба б розмістити в одній залі всіх Віндзорів, починаючи з Едварда Сьомого, сина Алберта фон Саксен Кобурґ Ґота. І зробити так: у центр усадовити самого Алберта, довкруж — Алберта Віктора, що ото народився у Фроґмор Гаус у Віндзорі і мав титул герцоґа Кларенса і Авондаль; Ґеорґа П’ятого, народженого у Мальборо Гаус і одруженого з принцесою Марі Текською. Ширшим колом — Едварда Восьмого та Ґеорґа Шостого, Албертових праонуків. Хоча того Едварда й королем не назвеш, хіба від престолу відмовляються, кумекати ж треба…

Садовити біля того Едварда двічі (уявіть!) розведьонку Воліс Симпсон, через яку він змив із себе помазання Боже, не можна. А от Елізабет Боуз Ліон, дружину Шостого Ґеорґа, що з ним побралася двадцять третього року у Вестмінстерському абатстві, можна й треба. Вона — королева мати, королева бабуня, жінка поважана й достойна. До Єлизаветиної родини можна долучити ще принцесу Марґарет, сестру Другої Єлизавети, герцоґиню Сноудон. Воно можна, а от чи треба: вона теж розлучилася зі своїм герцоґом Ентоні Армстронґом Джонсом. Женяться розженюються, а самі дивуються, чому монарша молодь сьогодні така неморальна. Який приклад, така й молодь. Не забути про Генрі Ґлочестера, герцоґа, з синами Вільямом та Ричардом, теж герцоґами. Рідня не близька, а таки — родина. До Ричарда вмостити його дітей — Александра Патрика Ґреґерса Ричарда, Давіну та Розу. Ото ще Рози бракувало, що це — мексиканський серіал? Таки, мабуть, треба висаджувати всю Ґлюксбурзьку гілку Віндзорів. Уже які є…

Мадам Тюссо надихнула Маріванну закінчи ти листа.

«Люба Єлизавето Георгіївно! Знову пише Вам проста жінка з Оболоні Марія Іванівна Ярова.

Оболонь — район у Києві. А Київ — столиця України. Знаю, що маєте повну голову різних державних і сімейних клопотів, через що й нагадую, хто я така».

Зірка розказувала колись: нас у світах не знають, усі ми — рашен. Та які ж ми рашен? Королева Єлизавета з першого Маріванниного листа має знати, де Україна. Бо таки відповіла.

«Діа місис Марія Ярова! — написала Маріванні королева Великої Британії. — Рада була одержати від Вас листа. Дякую за увагу до королівського дому. Зичу здоров’я та гараздів Вам і Вашій родині. Єлизавета ІІ».

Маріванна тоді припнула заскленого в рамці королівського листа над своїм диваном. Кілька років минулося особистій дружбі Маріванни з королевою. Коли Зірка Симчич сиділа в криміналі, Маріванна лихоманково майструвала плани визволення. Паскуда Лідка Олійник, дарма що посудниця й кугутка, а таки обвела всіх навколо свого немитого, в помиях, пальця. Ким це треба бути, аби травонути дітей! Кістка Лідці в горлянку до скону. Якось надвечір Маріванну осяяло. Це коли Шериф виставив наполегливу вимогу — гуляти. Так і сказав, утупившись лупатими терновими очиськами в стареньку: вафффф.

Маріванна склала текст того першого листа.

«Шановна Єлизавето Олександро Маріє Георгіївно! Пише Вам проста українська жінка з Оболоні. Оболонь — район Києва, а Київ — столиця України. Нехай Вам хтось розкаже, де це — Україна. Я — пенсіонерка, як і Ви. Я — інвалід, пересуваюся на візку, але все в домі роблю сама, як можу. Маю собаку, звати Шериф, бо в нього на грудях біла зірка, а сам геть чорний. Красивий розумний пес, він мене теж любить. Знаю, що Ви захоплюєтеся собаками, через те порадієте й за мене. Але я не про себе»… Далі Маріванна в тому давньому листі давала кілька слушних порад королеві, як уберегти монархію. А насамкінець приписала:

«Якщо Вам потрібна моя допомога, я завжди буду рада стати в пригоді, коли треба — й матеріально. Шановна Єлизавето Георгіївно, прохаю дуже — допоможіть Зірці Симчич». Із листа відповіді королеви Маріванна не зрозуміла, чи активно втрутилася британська монархиня в Зірчину справу, а вдячна їй була.

Коли всі отак дружненько — Маріванна, Командо, слідча Кулик, Єлизавета Друга — натиснули, справа з місця й зрушила.

Стара зітхнула, згадавши недалеке минуле, і налаштувалася відповісти подрузі у Віндзорський палац. «Добрий день чи добрий вечір, я не можу про те знать, це вже діло поштареве, як зуміє передать. Пробачте, що трохи забарилася з відповіддю, мала різний клопіт. Шериф трохи заслаб, порізав лапу — у вас теж усяке сільпо викидає пляшки з горішніх поверхів?»

Як боляче… Тіла наче Біг ма… Суцільний оголений зубний нерв. А в нього штрикають розпеченою бормашиною…

Для Тетяни Кулик час рвонув спринтерську стометрівку. Діставшися домівки, вклякла на порозі: як після гостьового празникового погрому, не знаєш, за що хапатися, з чого почати. Де в біса олівці, якого дідька тут робить облямований пліснявою таріль із закам’янілою картоплею, трясця всім вашим мамам, які запхали невідомо куди папір… Алярм! Час че! До зброї!

Першим номером — продати квартиру. Гроші — на хабарі, гроші — на переїзди, гроші Стасові, гроші на, гроші на, гроші на… Шпарко, пітнява на лобі. Тю, я ж у пальті й шапці. Спокійно, Тетяно.

Кілька вдихів глибоких, водички попий, виходиш на стежку війни. Сама проти цілого світу. Якому накашляти, начхати, напісять і накакать на твої проблеми.

Роби авдит своїх навичок слідака поважняка, струшуй із них пенсійний пил, відкидай трачене міллю. За годину — детальний план дій під час проголошення воєнного стану.

— Стасе, це я. Мені потрібен повний звіт у справі Олійник: адреси й телефони всіх фігурантів. Розшукай Зірку Симчич, її за старою адресою немає. По-третє, як наше квартирне питання?

— По-перше, здрастуйте, Тетяно Іванівно, як почуваєтеся, як справи, як вам подобається ця погода? По-друге, списочка отримаєте негайно, а по-третє, квартири до Нового року не буде, за лишилося два дні, нормальні люди вже свят кують…

— Не маю жодної хвилини. Приходь — дивись мою хоч зараз. — Є варіантик…

— Уже згодна, коли переїжджати?

— Тетяно Іванівно, я трохи одвик від вашого шаленого темпераменту. Просто буря й натиск, по-нашому: штурм унд дранг. Не сподівався втрапити в цю річку ще раз. Варіант обміну: я живу в готельці на Оболоні, будинок бетонний…

Ви — до мене, я — до вас, різниця в класі — моїм коштом.

— Оформляй і неси гроші. Коли переїжджаємо? Я збираю речі.

— Зніміть ногу…

— Що-о-о-о?

— Зніміть ногу з педалі газу, перенесіть її на педаль гальма, поступово натисніть, увімкніть правий поворотник і, зупинившись біля бордюру, вимкніть його.

— Ти здоровий?

— Більш ніж. Ви збираєтеся переїжджати, не знаючи куди? Ви ж не бачили моєї квартири.

— Дах є? Решта мене не цікавить. Неси гроші.

За дві години Кулик дзвонила у двері тележурналіста Олега Ткача. Сусіди Зірки Симчич, друга її дитинства. Який проміняв правду про злочинну діяльність фірми «Деметра», що під машкарою доброчинництва нелеґально торгувала українськими дітьми за кордоном, на лагомини нещасні. Ткач колись проходив свідком у справі Симчич Олійник.

— Я тобі ключі прив’яжу на мотузок і повішу на шию…

Прочинила двері усміхнена старша пані в чепурній фартушині, з руками в тісті.

— Ой, даруйте, гадала — син.

— Коли він має бути?

— Сказав, їде. А ви, власне, хто? — окуляри з’їхали пані на кінчик носа, щоб роздивитися гостю.

— Старший слідчий прокуратури.

Жінка грюкнула дверима перед Кулик.

Кулик не відпустила пупки дзвінка.

— Я викличу міліцію, — сказало з квартири.

— Я сама — міліція.

— Що вам від нього треба?

— Мені не від нього, мені від вас треба.

— Від мене?

— Почала пекти пиріжки на Новий рік та забула рецепта. Хочу порадитися.

— Я покличу чоловіка.

— Чимшвидше.

За дверима помовчало. Блеф.

— Дайте ваше посвідчення.

Кулик просунула посвідчення в утворену щілину.

— Воно передавнене.

— Дам телефон, пересвідчитеся, хто я.

Кулик продиктувала, Господи, хоча б Стаса десь не завіяло.

— Там підтверджують, що ви старший слідчий прокуратури, — по павзі здивувалося за дверима.

— А я вам що казала?

Бабця через ланцюжок ще раз оглянула по свідчення, звірила фотку з оригіналом.

— Тут ви якась інакша.

— Я схудла.

— Цікаво, як вам це вдалося?

— Мій рецепт — не для всіх. То як, стоятиму тут?

— Проходьте. Тільки скиньте чоботи, я при брала.

«От притичина, у мене цілі колготи?»

— Ось узувайте.

Кулик миттєво, аби не світити діркою, всунула ноги в подані капці. Глипнула в дзеркало, гай гай, жінки в такому, як вона, не ходять. Жінки не ходять, а слідчі прокуратури ходять. Для конспірації.

— Записуйте. Тісто я роблю листкове, не люблю глевтяків. Щоб не марудитися, купіть у супермаркеті, тепер пристойні півфабрикати… — скоромовила мати Олега Ткача.

— Даруйте…

— Ви ж хотіли рецепта, хіба ні? Однаково до приходу сина не розмовлятиму. Проходьте, сі дайте. Не проти, я піду на кухню? Дякую. У нашому парадному вже у три квартири лазили, Олег спілкувався з міліцією як свідок. Ви з цього при воду?

— Ні.

— У Олега важка робота, я боюся, ображені після кожної передачі знаходяться, переслідують, прав вихитують, хоч і двері панцерні поставили…

Ви до нього в роботі?

— Ні.

— Учора в нашому дворі стріляли. Щовечора канонада. Чечня якась. Убили когось?

— Ви ж казали, що не розмовлятимете зі мною до приходу сина.

— А я й не розмовляю. Я питаю.

— Ні.

— Що ні?

— У дворі нікого не вбили.

— Дивно. То навіщо вам Олег?

— А тепер помовчу я.

Хтось прийшов. Олегова мати кинулася до передпокою.

— Тут до тебе з прокуратури.

— Чому не попередила?

— Не встигла…

— Здрастуйте, — Олег, не скидаючи куртки, заглянув до кімнати.

— Доброго здоров’я.

— Я вас десь бачив.

— Кулик Тетяна Іванівна, старший слідчий прокуратури.

— Згадав. Це ви вели справу Зірки Симчич?

— Я.

— Ма, розвантаж харчі і дай нам кави. Весь — увага.

— Маю до вас ділову пропозицію. І прошу цілковитої конфіденційності.

— Ого, прокуратура вже живе в демократичному ритмі, раніше балака була простішою: стій, хто йдьот, руки за голову!

— Однією з тем вашої програми на телебаченні була «Деметра».

— Я можу не відповідати?

— Можете.

— Тоді… Ма, я мушу бігти.

— А пироги?

— Увечері. Вас кудись підкинути?

«Ще бракувало, щоб він побачив дірку на колготках, як же його взутися? Швиденько — ноги в чоботи. І взуття нове куплю. За квартирні гроші».

Перед будинком чекала на них розкішна «ауді».

Олег прочинив дверцята, вмостився сам.

— Ось чому ви не захотіли відповідати на моє запитання щодо «Деметри»… Таку машину купити на журналістську зарплатню… — Кулик глянула на Ткача.

— А я її не купував, — Ткач кермував з двору.

— Вам її подарували.

— Саме так. І не мені особисто, а телепрограмі «А як насправді».

— Власником якої ви є, бо маєте свою продакшн студію для створення телепродукту.

— Вже провели оперативно слідчі дії?

— Авто не «Деметра» подарувала?

— Комерційна таємниця. Вам до прокуратури?

— А ви куди?

Олег пригальмував біля брівки. Вимкнув мотора, обернувся до Кулик. Пальто з колишньою норкою на комірі, немодна норкова таки каструля на голові, бліде обличчя без слідів макіяжу, тонкі губи. Розумні чіпкі очі.

— Гаразд. Ви порушите справу проти «Де метри»?

— Це залежить од вас.

— Я вас недооцінив.

Кулик подала папірця.

— Читайте.

«І ще, окрема подяка Олежкові Ткачу, журналістові нашому. Якби не його програма про фірму «Деметра», то й моя історія закінчилася б по іншому. Одержав наш Ткачик, борець за суспільну справедливість, гарного хабара за те, що стулив пельку з приводу злочинної діяльності «Деметри». А зі мною у «Деметри» обломчик вийшов.

Не на таку нарвалися. Мало, що я тут, ціла, здорова, з дітьми, та ще й на добрі гроші їх розвела».

— Що це? — збентежився.

— Лист Лідії Олійник.

— Знайшлася?

— Я хочу її знайти.

— Звідки лист?

— З Америки.

— Нівроку. Чим можу зарадити? Я справді колись випадково вийшов на «Деметру», що допомагала убогим українським матерям. На неї недоброзичливці звели наклеп, начебто «Деметра» торгує немовлятами за кордоном.

— В Америці?

— В Америці. Провів журналістське розслідування, зрозумів, що «Деметра» до злочинів стосунку не має. Все.

— Нова «Ауді» — купа грошей, — Кулик подивилася на Ткача. — Ви хочете сказати, що ви — убога українська мати з немовлям, на яких пролився золотий добродійний дощ? Поділюся з вами своїми творчими планами. Я знайду Олійник, навіть якщо та відлетіла на Марс. Вона втаємничена в справи «Деметри». Досить, щоб свідчити з документами в руках. Цю жінку ви знаєте, і якщо не боїтеся прокуратури, то побійтеся її. Вона не промине шансу.

— Ви її не знайдете.

— Я розкручу цю справу і, повірте, зроблю не менш резонансною, ніж — про отруєння дітей у ліцеї.

— Що вам треба від мене?

— Співпраці. Мушу швидко з’ясувати, з ким тирлувалася в «Деметрі» Лідія Олійник, хто відправляв її до Америки. По-друге, де в Америці міститься їхній осередок, це має бути клініка чи щось таке, жінки там народжують. І по третє, чи шукали вони Олійник, яка вислизнула від них, як вона пише, з грошима і дитиною, чим завдала їм збитків. «Деметрі» слід пояснити, що потрібна поквапна, щира і вичерпна відповідь на всі за питання. Бо.

— Чому ви не робите це офіційним шляхом?

— Неофіційно — швидше. З допомогою доброго слова й пістолета все робиться хутчіше, ніж просто за доброго слова. Зброї не маю, застосую еквівалент — гроші.

— Ви платитимете мені? — Ткач обмірковував становище. — Тоді так. Я попереджаю їх про небезпеку, вони відкуповуються від вас інформацією, ще й допомогою, бо Олійник їх таки кинула, а мені дякують красненько, радше, зелененько.

— Що збереглося у вас від вашого розслідування?

— Все. Я не викидаю луски від золотих рибок.

— Хочу подивитися.

— Давайте адресу, завезу касету.

— У мене немає відеомагнітофона.

— То ви одна така в Києві.

— Яка є.

— Гаразд. Поїхали.

Біля студії Кулик незграбно виплуталася з шикарного авта у заметіль. Ткач недбало кумкнув брелоком, від порога озирнувся помилуватися красунею «ауді».

У мурашнику студії на супутницю шефа, котра старомодною лахманністю дисонувала молодечо попсовому загальному антуражеві, ніхто уваги не звернув: і не такі клієнти трапляються.

Ткач завів Кулик за вигородку в загальній кімнаті, всадовив.

— Зоряно, риссю до мене. Ось номери касет, знайди, принеси, покажи цій пані. Потім віднесеш назад…

— Теж конячкою?

Ткач оглянув тонку, як соломина, дівочку в обтислому до анатомічних деталей вбранні, оцінив півметровий чорний манікюр, так само чорну помаду на білім виду, заяложені дреди до плечей, перламутровий крихітний мобільник замість кулона.

— Усе сказала?

Зоряна поставила перед Кулик стосика з трьох касет.

— Переглянете, покличте, — потекла до виходу місячною ходою Майкла Джексона.

— Даруйте, Зоряно, я не вмію.

Зоряна кліпнула, зроду віку не бачила людей, що не могли дати раду видакові.

— Ось, ось і ось. Це — вперед, це — назад, це — стоп. Це — дістати касету. Сюди ж устромити другу. Ось цим ось донизу.

На касеті Кулик побачила лікарняну палату.

На ліжку — забинтована жінка. Говорить нерозбірливо, мову дубльовано рухомим рядком.

«Я — Оксана Гуща. Працювала на Окружній до розі… Завагітніла, на Окружну ходити не могла — важко носила, жили на бабину пенсію. На дев’ятому місяці мене знайшов Григорій Живолуп і запропонував допомогу від благодійного фонду «Деметра». Я погодилася й поїхала народ жувати до Америки. Там народила. Далі — погано пам’ятаю. Додому повернулася без дитини і без грошей. Почала його розшукувати… Мене збила машина».

— Зоряно, я скінчила перегляд. Зоря-яно!

— Чого гукати, я вже тут.

— Ви можете мені скопіювати ці касети?

— Потрібен дозвіл Олега Володимировича.

— Покличте його, будь ласка.

— Ви ж не маєте відео, — здивувався Ткач.

— Завтра матиму, — щільно стулила бліді губи Кулик.

— Зоряно, пережени касети. Зоряно, ти мене чуєш, чи дрімаєш? Учора була не доза?

— Упс, шефе, ображаєте.

— Я тебе ще не ображав по справжньому. У нас не пиячать, у нас — працюють. Це — приватна контора, затям! Хто вранці ще вставлений від учорашнього — нехай на казьонку працює. Упс!

— Мені потрібні адреси цих жінок, — Кулик із ненавистю зиркнула на свою норкову каструлю, повагалася, чи вдягти тут, вирішила: в коридорі.

— Пройдімо до мене. Ось маєте. Це — Оксани Гущі, це Наталії Дохтурової, а у решти адреса проста: міські кладовища, до запитання.

— ?

— Усі записані на касету жінки мали стосунок до «Деметри», виїхали за її допомогою до Штатів, там народили і позбулися дітей, не одержавши за це обіцяних грошей. Усі, отямившись на батьківщині, заходилися розшукувати кривдника Григорія. Для всіх, окрім цих двох, розшуки скінчилися могилою — здебільшого автокатастрофи.

Гуща й Дохтурова, за моїми даними на той час — ледве вижили. Де вони тепер, не знаю. Чесно кажучи, я за ту «Деметру» вже й думати забув…

— Григорія знайшли?

— А хто його шукав? — знизав плечима Олег.

— Розумію, вам стулили рота хабарем, а вішати собі на голову резонансний висяк ніхто не схотів.

— Даруйте, як вас по батькові, я не вловив? — Іванівна.

— Тетяно Іванівно, не треба парити! Ви мені весь час вичитуєте, дорікаєте здирництвом і таке інше. А самі що наміряєтеся зробити? Не дати ходу кримінальній справі, аби вдовольнити свій приватний, як я зрозумів, інтерес. Даруйте на цинізмові. Але він похватніший у спілкуванні.

Годі зайвий раз добирати нового звуку під давно відомі речі. Хабарництво — воно і в Африці хабарництво. Хоч його й перейменували на корупцію. Для престижу. І зловживання своїм службовим, то є зловживання. І не треба мені тут на сумління тиснути і строїти неїзвєсний цвєт лиця. Ми — однаковісінькі. Обоє рябоє.

На порозі постала Зоряна.

— Перегнала?

— Яволь, герр гауптман! Ґенуґ! Ґенде ґох, аусвайс, матка, яйка, млеко!

Зоряна поклала касети, хвацько розвернулася через ліве плече і, карбуючи крок, зникла за дверима.

— Коли дастеся знати про «Деметру»? — провела її поглядом Кулик.

— Як тільки. Спускайтеся, вас відвезуть.

На вулиці Кулик чекало авто. Не «ауді», а трудовий захеканий «москалик». «Кажеш, на фірму подарували твою дорогущу цяцьку?», — подумки усміхнулася Кулик.

Оксана Гуща жила в приватному секторі на околиці міста. Зусібіч її хатинку вже обступили багатоповерхівки. Засипана снігом, із-за почорнілого струхлого паркану хата виглядала тут сирітсько недоречно. Загавкав маленький кудлатий собачка, Кулик перекинула руку через хвіртку, посунула клямку, постукала в сінешні двері. Довго ніхто не реагував ані на дзявкіт, ані на стукіт. Урешті почувся немічний голос.

— Нікого немає вдома.

— А ви?

— Я ніхто.

— Оксана Гуща тут живе?

— Хіба це життя…

— Може відчините?

— Може відчиню, а може, й ні.

— Я з собезу.

За дверима грюкнуло, зашаруділо ключем.

— Проходьте, бо хату вистудите. Нам тепло відрубали.

Замотана в сто вдяганок бабця пересувалася важко. Тьмяну кімнату обігрівала допотопна електроплитка з голою спіраллю.

— Слава Богу, електрику відрубають аж на тій неділі. Казала, як хату цеглою обкладали, не ламайте груби, не ламайте груби. Зараз би топили дровами, — шелестіла бабця.

— А де взяли б?

— Парканів оно повно, вночі нарубати — всіх ділов. Думають, баба пришелепкувата, не слухають баби, а баба й не такого бачила, баба і в голодоморі вижила, і у війну — бо нікого не слухала, а робила, як знала…

— Де Оксана?

— На роботі.

— Де працює?

— На Окружній.

— Тобто?

— Не знаєте, як працюють на Окружній?

Хотіла взяти сьогодні відгул, а сніг перестав, то побігла. Скоро прийде. Темніє рано, поночі не працює, бо має за Петриком у садок бігти.

— А де вона там стоїть?

— Раніше на п’ятому кілометрі, вигнали, за місце не платила, а тепер — куди пристроїться.

Попитайте дівчата, як схочуть, скажуть.

— Добре, дякую, зачиніть за мною.

— Казали, що пенсії підвищать, не чули?

— Коли — невідомо.

— Я Оксанці кажу: от помру, не ховай мене і нікуди не заявляй, закопай у городі, а пенсію мою получай. Петрикові на пітаніє. Бо який тепер заробок, хворіє після другої дитини, на лікарства більше йде.

— А де друга дитина?

— Дитини немає, а хвороби є. Ви в неї попитайте, я про життя вже нічого не второпую.

— Ось, держіть, — Кулик простягла бабі гроші. — Від собезу.

Дійшла до кіоска при дорозі, купила плюшевого зайця, повернулася до хатинки.

— Це — Петрикові.

Біля хвіртки її зупинив вигук. Закутана бабця стояла на порозі, притримуючи двері од вітру. — Її там звуть Кроликом. Бо моркву гризе — хоч які вітаміни.

«Панґлос викладав метафізико-теолого-космологонігологію. Він хвацько обстоював, що не буває висліду без причини і що в цьому найліпшому з можливих світів замок вельможного барона — найзатишніший із можливих замків, а пані баронка — найкраща з можливих баронок.

— Доведено, — просторікував він, — що все на світі саме таке, яким мусить бути. Бо все створено відповідно до мети. Ось, прошу завважити, носи уформовані для окулярів, тому ми й чіпляємо на них ці скельця. Ноги, вочевидь, призначено для того, аби їх узувати, от ми й не спинаємося на них без узуванки. Каміння нам на те, щоб його тесати й будувати з нього замки, і ось монсеньйор володіє чудовим замком: найшляхетнішому на весь край баронові годиться розкошувати в найвеличніших хоромах. Свині створено, аби їх споживали — ми їмо свинину цілий рік. Отож ті, хто стверджує, буцім усе гаразд, кажуть глупство, треба казати, що все — на краще…»

Утішалася з тексту, день видався найкращим — точнісінько за Панґлосом. Гіпсовий Вольтер при мружувався, дослухаючись до клацання комп’ютерних клавішів, що вкладали його французькі слова рівними рядками в український дривітень.

«Мадам Командо, — дочекавшись павзи, обізвався стиха. — Ви сьогодні при надхненні. Я замилуваний. Уявіть собі, я знав невігласа, який твердив, що творчого розуму не існує, а — лише рух, який і спородив усе, що ми бачимо, й усе, чим ми є.

Нонсенс. А вашою, дивною для мене мовою — дурня свиняча. Розумних істот, а ми з вами, мадам Командо, такими є, не може сформувати грубе буття, сліпе й бездушне. Адже я наполягав, наполягаю й наполягатиму, доки сліпий фатум ув особі вашого кота не розіб’є мого нинішнього гіпсового втілення, що між ідеями Платона і послідом мула різниця — є! А це означає, що Платонів, мій і ваш інтелекти походять від якогось іншого потужного інтелекту».

«Ви, пане Вольтере, за позаземне походження людини?» — розім’яла затерплі в’язи Зірка. «За що мені подобаються жінки? За вміння гостро формулювати. Сказавши «позаземне», ви не наголошуєте ні на чому конкретному, аби не пошитися в дурні. І водночас даєте натяк на свій непересічний розум. Відповім. Коли ми бачимо досконалий механізм, то здріємо за ним безпомильного механіка. Світ — чудовий витвір, а це означає, що існує чудовий інтелект, хоч би де він перебував. Арґумент старий. Проте від цього він не став гіршим».

«Пане Вольтере, якщо ми не зросли самі по собі, як сироти попідтинню, а дбайливо виплекали нас якісь стоокі, богоподібні прибульці, як розсаду для городу, то звідки взялися погані люди? Вбивці? Терористи? Зрадники? Заздрісники?» — «За що мені не подобаються жінки, мадам Командо? За вміння все високе й філософське вмент перекрутити на нице й конкретне. З високої ідеї корови зробити яловичу котлетку».

Командо наполягав, аби Зірка не їхала до аеропорту.

— Елла може не повернутися з Америки. Я себе не зрозумію, якщо не попрощаюся з нею, — впиралася Зірка.

— Що за примха летіти перед Новим роком, там буде Бабілон, закордонці товпляться додому.

Могла зачекати, — буркотів Командо, допомагаючи Зірці вдягатися. Щоб не віяло в шию, не мерзли ноги.

— Так склалися зорі, — озвалася з-під теплого шалика Зірка.

— Американські?

— Небесні, — засміялася Зірка.

Командо вів авто обережно, оминав вибоїни.

«Тебе не нудить? Не жарко? Не холодно? Пити хочеш?»

— Чоловіче, все гаразд. Ти поводишся зі мною, як з гранатою, в якої висмикнули загвіздок.

— Дивне порівняння, як на жінку. Може, я не все про тебе знаю? Приховуватимеш своє військове минуле, чи розколешся? Як до тебе звертатися? Товаришу майор?

— Віддам перевагу галицькому: пані командова. Пильнуй дороги.

По новорічному розцяцькований аеропорт гудів велетенським джмелем, гугнявив оголошеннями, дратував клаптями музики, лякав ревищем літаків. Біля стійки на Нью-Йорк Елла Ганська ще не зареєструвалася, махнула рукою, чекайте.

Підійшла. Світило вітчизняної радіології мало вигляд розгублений, бліді щоки пашіли плямами. Поцьомалися.

— Зірко, я чиню глупство, всі залишаються тут… Куди я лечу? Навіщо? Якесь збоченство…

— Слухай чуй, як каже моя подруга, — увімкнула рішучість Зірка. — Ти все чиниш правильно, ба, ґеніяльно. Не погоджуйся на ПМЖ, аж поки зрозумієш усе достоту. А для роботи там — рай.

Забудеш, як жебрати гітарі на струну. Тримайся.

По Нобелівку їдеш. Не плач, бо я вже плачу.

— Дівки, можна подумати, Еласю на війну виряджаємо. О, твій рейс, не барімося, — Командо пригорнув Еллу.

Перед скляними дверима накопичувача Елла притиснулася мокрими від сліз вустами до вуха Зірці.

— Передай Юркові Шевченку, ну, ти назвала його Щезником, пам’ятаєш…

— Еласю, тобі час, — Командо поцілував Еллу, підштовхнув до дверей.

— Я зателефоную, — вигукнула Елла, — всім.

— А справді, чого вона поїхала? — в авті запитав Командо. — Начебто й тут усе мала.

— Отож, начебто, — втираючи сліди від сліз перед люстерком, зітхнула Зірка. — У світі таких, як Елла — жменька, а в нас одна така й була. Розпочати нові дослідження коло враженого радіацією спинного мозку тут ніц неможливо. Смажте смажте, кажуть, риба буде. Лабораторію то відкриють, то закриють. Тут Елла не реалізується. І мучитиметься. І людство постраждає.

Зірка дістала з сумки касету, простягла Командо.

— Постав.

Теленькнув гітарний акорд, із під нього поволеньки проросла скрипка, ніжна, гнучка, сплелася з сумовитою флейтою. «Мій сизокрилий птах» — видихнув прозорий жіночий голос.

— Це Елла. Американці обіцяють дослідити лікувальні властивості її голосу, вже має урядовий ґрант і лабораторію при Гарварді.

— Це тобі твій американ сказав? — заревнував Командо.

— Плюсквамперфект, — відповіла Зірка.

— Мав трійку з німецької.

— Плюсквамперфект — давноминулий час.

Той американ — давноминулий час, — помовчала й додала: — Кажуть, є жінки, котрим подобається, коли їх ревнують…

— Я теж чував.

— Я — не з них.

Голос Елли ворожив, вишіптував, гоїв душевні виразки, пророкував — усе скінчиться щасливо, всі любитимуть одне одного, і ніхто в світі ніколи не помре. Асфальт мчав навстріч, кидався під колеса з майбутнього в минуле.

Підніс носа в сіре снігове небо потужний «боїнг» — курс на Америку. У його нутрощах тендітна жіночка з завеликими сумовитими очима некліпно дивилася в ілюмінатор. Віхола замітала злітну смугу, землю, Київ.

— Пані та панове! Прохання застібнути ремені безпеки. Те саме прохання до леді і джентльменів.

На виході, біля віп-зали, стояв добряче підпилий дядько з баяном. Колючий вітер шарпав поли його підсмиканого, без ґудзиків, лапсердачка, намагався зірвати з жилавої розхристаної шиї помийного вигляду шарф. Дядько тримав у червоних задубілих пальцях пластикана з горілкою. Хукнув, перехилив у гнилозубий отвір під носом, занюхав запридуха рукавом. Прилаштував акуратненько стаканчика на бетонне підвіконня позад себе, мо’ згодиться, і розтягнув міхи струменту. — Єстедей, пам барам барам бам, єстедей, — перебаранчаючи аеропорт, щосили вигукував безсмертне бітлівське, ледь утрапляючи пальцями на ґудзі. А чулося по-нашому: «Їсти дай, пам барам барам бам, їсти дай!»… Є в цьому щось. Європський аеровокзал — во рота європської країни, новорічна хуґа, п’яний синяк із баяном. І — єстедей. Пам барам.

Діставшись Троєщини, Командо обійшов авто.

— Стривай, слизько, — прийняв Зірку на руки, обережненько поставив. — Ані руш, — позабирав з авта куплені харчі, кумкнув замком.

На вході зіткнулися з жінкою — пальто, шапка, хто, не добереш. Знічев’я привіталися, може, сусідка. Квартира зустріла рідним затишком і воланням Макса. Його котяче єство деформувалося в спілкуванні з Командо: наче вірний пес, вистрибом мчав назустріч, вітально вимахував хвостом. Хіба що не гавкав і не просився на полювання.

— Зміна пріоритетів, — суворо вичитав Командо напруженому, мов антена, хвостові над порожньою мискою. — Максиме, дві секунди. На перше місце з комплексу об’єктивних причин вийшла мама Зірка, злазь на щабель нижче, будь мужчиною. Мама вип’є свого гарячого молока, ляже, тоді — з тобою.

Макс затявся: де смажена риба, не знаю я ніякої Зірки, миска порожня, нерви смикаєте, так жити не можна, запізвуся з вами до європського захисту знедолених котів із Троєщини, нехай вишлють сюди війська НАТО…

Дзвінок. Перед Командо в прочіллі стояла та сама жінка, з парадного — пальто, хутряна шапка.

— Кулик Тетяна Іванівна, старший слідчий міської прокуратури, — відрекомендувалася.

Командо хутко причинив двері до кімнати.

— Хто там? — гукнула Зірка.

— Помилилися. Лежи.

— Мені треба з вами поговорити, — Кулик сперлася на одвірок.

— Я вас не впізнав, даруйте. Ось моя візитівка, приходьте завтра в офіс, я не хочу, аби Зірка вас бачила. Їй не можна стресувати.

— Дайте води, мене вже ноги не тримають.

— Проходьте на кухню, тихцем.

На кухні Кулик подала Командо листа Олійник. Командо вчитався. Лідка жива. Лідка хоче додому. Бомба керованої дії… Згадав, як сипав матюччям навздогін літакові з нею на Нью-Йорк.

Тут, на затишній сімейній кухні, Кулик відчула, як натомилася. Клацнув чайник, Командо підсунув чай, цукор. Мовчав. Кулик ковтнула, поставила чашку.

— Ви нам допомогли на процесі, — сказав Командо. — Я допоможу вам. Одна умова — Зірка цього не мусить знати. Вона вагітна…

— Чого я не маю знати? Вітаю, Тетяно Іванівно.

Командо вклякнув.

— Налляй і мені чаю, прошу. Зніми пальто з гості і годі шепотіти, змовники. Я ніколи не за буду, на що ви, Тетяно Іванівно, задля мене зважилися. Коли б не ваші свідчення на суді…

Зірка простягла руку до листа подруги свого дитинства Ліди Олійник. Командо сіпнувся було вихопити. Зірка похапцем прочитала. Подивилася на Кулик. На чоловіка. Пополотніла.

— Я хочу знайти Олійник через «Деметру», — сказала Кулик. — Відшукала слід однієї з жертв цієї фірми. Прошу вашої допомоги. Не гаймо часу, на Окружній опівночі вона не стоятиме, — Кулик підвелася.

Сніг ущухнув, стрімко темніло. Командо гнав.

— Ви знаєте, яка ця Оксана з себе?

— Бачила на касеті, але не впізнаю. Бабця сказала, в червоній куртці.

— Кожна друга в червоному. Як світлофори.

Командо зупинився біля задубілої особи жіночої статі.

— У нас акція, — прокуреним голосом проказала жрекиня любові з битого шляху, накидаючи оком на нічогенький джип, — передноворічна знижка.

— Не збіднієте? — Командо опустив скло.

— Бляха муха, роботи нема, погода паскудна, всі крутяться, як таргани, додому поспішають.

Даси в зуби?

Командо витрусив із пачки цигарку в червону обвітрену долоню з облізлим манікюром на змерзлих пальцях.

— Ого, «Парламент» куримо! Мабуть, знижка касується, ще образишся, що за бідного лоха прийняли. Відкривай, йо-майо, бо задубла вже, ще пальчика свого приморозиш, як всунеш, — жрекиня розвеселилася. — Іншим разом. Ти знаєш Кролика?

— В сметані?

— Оксану Кролика.

— А ху-ху не хо-хо? Я схожа на довідкове бюро?

— А тепер? — бузковий папірець перейшов із рук до рук.

— Ще стільки, і буду схожа.

Командо дав ще десятку.

— Во, блін, продешевила, не знала, що ти так легко з грошвою розлучаєшся. Дай іще сигарет, бо в подружок вуха попухли.

— Ще пачку, як швидко скажеш.

— Поїхали, покажу.

Жрекиня вмостилася на переднє сидіння, загазувавши салон перегаром і різкою парфумою.

— Тобі по французькому, чи в старий козацький спосіб? — запитала, розстібаючи кожушка.

— Дивись на дорогу, де Оксана? — пролунало ззаду.

— Ой, мама дорогая, а ця тітка тут що робить?

Кайф від подивитися ловить? Це буде дорожче.

Гаразд, я сьогодні добра. Сідай, мамік, ближче, взувай окуляри, тримай вставні щелепи, я починаю.

Командо гальмонув, жрекиню кидонуло вперед-назад.

— Ти шо, больной по жизні? З больних — подвійна такса.

— Вилазь.

— На кого дамбу строїш? На кого батон крошиш? Тут дінама не пройде, трахав не трахав, а час пройшов, плати, бо кришу покличу.

— А це ось бачила? — Командо витягнув пістолет, — я сам — криша. Вимітайся, кажу, бо однією діркою матимеш більше.

Спроваджена жрекиня, матюкаючись, вилізла. Інтернаціональним жестом провела джип. Авто загальмувало, жрекиня про всяк випадок відскочила на брівку. В сніг упала пачка «Парламенту».

— Безглуздо шукати вашу Оксану тут. Дівулі не скажуть. Корпоративна конспірація плюс конкуренція, — роздер нову пачку сигарет Командо. — Ми підемо іншим шляхом. Ви — тримайте руку на пульсі Ткача. Нюх на поживу в нього, як у курцхаара. А я спробую відшукати другу жертву.

Командо натискав кнопку дзвінка. Двері мовчали.

Прорипіли сусідні.

— Вам кого? — почухав ногою ногу неголений дядько у розтягнутих трениках.

— Вашу сусідку. — Їх нема нікого.

— Я з міліції.

— В аптеку не ходи, вас зі спини видно. Та ви ж її й забрали.

— Хто — ми?

— Менти. Бардак кругом. Самі замели, а самі шукають. У себе пошукайте.

Діалог утрачав конструктивність.

— А коли Дохтурову забрали?

— Хто? — щиро здивувався мужик.

— Ти ж сказав — міліція.

— Во, бляха, й Наташку виходить теєтоякйого…

А її за віщо? Вона ж навроді постраждала…

Командо подумки порахував до десяти.

— Ви про кого?

— А ви про кого?

— Мені потрібна Дохтурова Наталя.

— Ти ж сам сказав, що її теж закрили, — здивувався неголений.

— Чому — теж?

— Ну, яких зараз в міліцію беруть, чесслово!

Як діти. Я тобі другу годину товкмачу: хазяйку квартири Зойку Халабуду тиждень тому ментівка загребла. За нанесення легких тілесних Натасі Дохтуровій. Через що вона втратила тимчасово трудоспособность. Натаха Зойці за квартиру заборгувала, а та в крик… І прописала Наташці по морді. Правильно ви Халабуду закрили, нехай трохи охолоне.

— А Дохтурова де?

— Як де? В крематорії. Де їй бути?!

Джип зірвався з місця, трохи буксонувши в сніговій каші колесами. Командо глянув на годинника з світлим циферблатом. Пізнувато…

Нерозчищена снігова дорога круто стриміла вгору між двома «містами» старого цвинтаря.

Тут навіть повітря не таке. Влітку озонують кучеряві масиви зелені. А як подумаєш, чим та зелень живиться…

Контора крематорію тьмяно блимала в сутінках двома вікнами. Устиг. Потупцяв, оббиваючи сніг з черевиків. Прочинив двері: виставка урн для праху. Пообіч — зразки вінків із жалобними стрічками. На всі смаки — від офіційного, пишного, до бідненького згорьованого. «Від колективу банку»… «Від братви»… «Від мами»…

Постріл. Другий.

Командо — перш ніж подумав — упав за стенд з урнами, вихоплюючи зброю.

— Гепі бьоздей ту ю, гепі бьоздей ту ю. Гепі бьоздей, Наташа, гепі бьоздей ту ю, — врізнобіч, але голосно співонув хор підпилих голосів.

Командо обтрусив коліна. Давно не лажався.

Сприйняти корок від шампанського за постріл…

— Хтось зайшов. Чому дверей не зачинили?

Визирнув рум’яний пан.

— Гражданін, у нас конєц рабочєво дня.

Пріходітє завтра.

— Мені потрібна Наталя Дохтурова.

— Она сєводня всєм нужна, у нєйо дєнь рождєнія.

— Маю термінову справу.

— В нашей конторє, гражданін, уже нічєго срочного нє биваєт. Із-за стінки вийшла розпашіла дівчина.

Миттєво оцінила Командо.

— Ну, я Наталя.

Кулик переступила поріг квартири, ледь устигла на дзвінок.

— Кулик слухає.

— Перевірка слуху. Ви б іще представлялися старшим слідчим прокуратури. Не забувайте, що ви — вільна людина з приватними інтересами. І свобідна жінка. Треба відповідати загадково муркітливо: алльо. Це інтриґує…

— Стасе, ти звідки?

— Відколи я купив мобілу, «ти де?» стало головним запитанням життя. Йому слід світитися на стіні, як біблійному вислову на бенкеті у біблійного царя Валтасара. Вас не шокує, що я такий освічений? Не всі розуміють.

— Доповідай.

— Я з прокуратури. Через вас я тепер затримуюся на роботі. Боюся, керівництво здивується з мого службового завзяття. Тут усі вшилися новорічну горілку пити, а я на вас горбатію. Звітую. Живолуп Григорій був емісаром «Деметри».

Постачав незаможних вагітних клієнток. Зник безвісти. Пошук нічого не дав. Пошук ніхто особливо й не стимулював, зник і зник, аби був здоровий.

— Олійник тоді ще була тут?

— Правильною дорогою йдете, товаріщі. Зник одразу по відльоті Олійник, чи впритул перед відльотом. Ця баришня цілком могла посприяти переселенню його в кращі світи. До речі, я практично готовий до кварт обміну. Ваше перевезення беру на власний кошт.

— Я б заплакала від розчулення і твоєї шляхетності, якби не запитання, звідки в простого слідця гроші для купівлі моєї трикімнатної квартири в непоганому районі, у будинку поліпшеного планування, що його звела президентська адміністрація для своїх. Чого замовк? Гумор втратив?

— Але ж ви такого запитання мені не поста вите?

— Не поставлю. Ти мені потрібен.

— Тетяно Іванівно, це ви?

— Якби я ще працювала в прокуратурі, ти б вилетів у мене з посади у два щоти.

— Упізнаю, це — ви. Але заради повної коректності, сказати б, академічності, я запитаю вас: ви хіба не порушуєте своїх кришталевих моральних принципів, використовуючи мене і мої службові можливості для своїх особистих мет, хіба не ви щойно сказали, що заплющуєте очі на мою… на мій невеличкий приробіток через те, що я вам потрібний…

— Роблю висновок — досі була серед вас морально совісна одна. Бо світ здивувався, що стала зненацька такою, як усі. Я пакуюся. Є прохання. Зможеш продовжити мені посвідчення?

— Бравісимо! Я екстазую. Непорочна й не підкупна жрекиня Феміди користуватиметеся липовим документом! «Підживіть мене пастилою, освіжіть мене яблуками! Бо знемагаю…».

«Пісня над піснями», вірш п’ятий, пісня друга.

Урвала розмову. З великого настінного люстра на неї дивилася Тетяна Кулик. Схожа на себе й несхожа. У старих міхах нуртувало нове вино.

— Мовчиш, Тетяно? Правильно робиш!

Умостилися в закапелку, за стендом з урна ми. Наталя наганяла веселих крематорців, які зазирали до них. До речі, непогана назва команди КВК — «Веселі крематорці». Так, марґиналія.

— Я була на обліку в жіночій консультації. Грошей ніц, чоловіка — ніц… Квартирна хазяйка — динозавриха. Тут мене й знайшов Гришка Живолуп. Сказав, із благодійницького фонду, багато чого наобіцяв. Я й погодилася. Подумала — Америка… Полетіла, народила… Дитину забрали, мене в літак… Я круть-верть, дупель пусто. Раптом з’явився Гришка. Він у цій «Деметрі» якусь аферу прокрутив: когось кудись без відома хазяїв відправив, порушив корпоративну етику. Злякався, пішов у глибоке підпілля…

Наталя засміялася. Командо не зрозумів.

— Гришка мене заміж кликав. Вірші читав. Але ж бридкий… Беззубий, товстий… І ховається від усіх, боїться. А я при ньому ким буду? Радисткою Кет? Ось пішла до крематорію. Щастя шукати.

Невтішні вдівці іноді такі гарненькі трапляються.

Може, знайду когось для життя…

— То ти не знаєш, звідки Живолупа виглядати?

— Чому? Він телефончик таємний залишив.

Мо’ передумаю. Ви точно не з міліції?

— Сто відсотків!

— Бо…

— Я сказав — могила. Урна. Ти мені допоможеш. Набери номер і признач йому зустріч через годину. Тіпа, запрошуєш на Новий рік. Які вірші читав?

— Про любов.

— Призначай біля пам’ятника Проні Прокопівні й Голохвастову. На тему. Барвінку рвати поїду я.

— А вранці мені кірдик?

— Зі мною — ні. Тримаю охоронну аґенцію, хай тільки хтось хоч дмухне у твій бік.

Наталя взяла трубку, кивнула на обручку.

— Шкода, що не вдівець.

Командо тричі сплюнув.

Темний джип радо рвонув від цього похмурого місця, скотився під гірку, пірнув у живу міську метушню. Командо тицьнув музику. Заспівала Елла Ганська. Ет, нам щось жвавішого, кров розі гнати. Ось — саме те. «Піккардійська терція».

Ушкварте, хлопці, гей-га, уха-ха, життя триває!

Біля пам’ятника безсмертним «Зайцям» тупцяла темна постать. Квіточки тримає. Од вітру ховає. Джип зупинився, дверцята прочинилися.

Чоловік уліз усередину. Авто стоїть на місці.

Чутно лише музику з салону. Згодом дверцята випустили чоловіка з квітами. Джип, хвицьнувши колесами крижану м’ячку, від’їхав. Власник букета сплюнув, устромив його вобіруч бронзовій Проні, вихопив із кишені мобільника, брязнув ним об землю. Ще й закаблуком потовк.

А вулицями весело шугало передноворіччя.

Висвистувало хуґою, видзвонювало кригою, виблискувало зорями, прожекторувало повнею з неба. Правдивий тобі Гоголь.

Заграв мобільник. Командо притлумив музику.

— Чоловіче, ти не забув про Новий рік?

— Ваше високоблагородіє! Наше гасло: у Новий рік — без старих боргів. Ще заїду до Маріванни з Травкою, завезу харчі й подарунки, і — до сімейного вогнища.

— Коли ти женихався, то вмів читати думки.

— Дві секунди, Зі. Я й тепер умію. Ось побачиш. Тобі — цьомик, Максимові — мужнє потискання лапи.

Набрав іншого номера.

Кулик дивилася на свою, пак, уже майже не свою квартиру, мов уперше. Полички змайстрував Ігор. Облаштовував гніздо й пишався: здобичник. І шпалер добирав, і клеїв, і плитку клав, і вагонку… Вона ж окрім служби нічого не бачила не чула. Там планувалася дитяча кімната…

Ледь защебнула валізу. А носити нічого… З люстра в передпокої на неї гляділа бліда жінка непевного віку. Зачіска не завадила б. Критично оцінила себе. Скинуті кілограми виявили талію…

Важкуваті стегна, як на сьогоднішню моду, закороткі ноги. Утім, якщо купити туфлі на підборах.

Та десь же є. Кулик випорпала з комірчини ящик.

Комірчину теж робив Ігор — стругав, прибивав полиці. Туфлі. Практично нові. Взула раз другий на вечірки в прокуратурі. Товсті вовняні колготки в туфлі не лізли, а тонких у мене й нема. Встромила голі ноги. Вималювався підйом, підібгалися литки, виструнчилася спина.

Дзвінок аж кольнув у серце. На порозі — закутаний у довгий шарф Стас.

— Тетяно Іванівно, я вам мобілу приніс.

— Дякую. — Із грошей за квартиру.

— Я пам’ятаю.

— То я побіг? — Із Новоріччям тебе.

Узула капці, підперезала теплого довгого халата, повимикала світло. Новорічна ніч накрила місто чорним рядном. А під ним світилися всі вікна довкіл, рипіли сніговими стежинами перехожі. Де вона, та Америка з Лідкою і моїм синочком? Чи існує взагалі?

«Єслі кто-то коє-гдє у нас порой чесно жіть нє хочєт», — бадьористо проспівав мобільник, зробив павзу. «Значіт, снова нам ідті в нєзрімий бой, служба дні і ночі». Стасові витівки. Куди в біса натискати…

— Кулик, — звично відказала.

— Альо, гараж? — сказала рура Стасовим голосом. — Захочете говорити, тисніть зелену пумпочку, не захочете — червону. Слава праці!

Зазирнула в холодильник. Пустка. Олії катма, сало скінчилося. Дві зів’ялі картоплини. Задзеленчало.

— Що ви робите зараз? — запитав Командо.

— Розмірковую, чи йти до магазину по хліб, чи ні.

— За півгодини я заберу вас. Маю цікаву інформацію. І Зірка запрошує.

«Кандид слухав пильно і вірив щиро; він мав Куніґунду за надзвичайну красуню, хоча ніколи не насмілювався сказати їй про те. І вважав, що після щастя народитися бароном Тундер тен Тронком, другий ступінь щастя — це бути Куніґундою, третій — бачити її щодня, а четвертий — слухати вчителя Панґлоса, найбільшого филозофа того краю, і отже — всієї землі».

На цьому пеані жінкам сьогоднішня порція Вольтера скінчилася. Новий Рік! Уря-я-я-я! Зірка позакривала всі комп’ютерні вікна, наостанку зганяла партію в «солітера», оповила гіпсову голову Франсуа Марі золотавим блискучим дощем. Замість лаврового вінка. Зглянувшися на момент, Вольтер затримав її увагу лише на хвильку. «Мадам Командо, ви запитували про причини з’яви серед нас поганих людей. Я поміркував на дозвіллі. Назвемо найвищий інтелект Богом. Бог сотворив світ, але не дав людям правил Добра і Зла. Натомість дав так званий природний закон, який усі зрозуміли по різному. І заходилися втілювати, хто як утямив…

Кожен прагне панівного становища, але один веслує до нього сам, а другий висмоктує поживні речовини з ближнього. Саме тут — кордон між добром і злом. А для чого так зробив Бог, треба запитувати в самого автора проекту. Маю новорічне побажання». — «Прошу, пане Вольтере». — «Скажіть, сіль ву плє, своєму котові, аби стрибав на кватирку якимось іншим шляхом, бо він таки мене колись скине. Ґран мерсі за увагу».

Зірка переставила бюст Безсмертного на безпечніше місце.

Кулик і Командо поралися на кухні.

— Няув, — виступив Макс, пильно уп’явшися в Кулик люмінесцентними жовтими очима.

— Рекет, — Командо подав котові на долоні шматочок.

Макс підживився, тернув вусами об холоші Командових штанів і метнувся до кімнати. Звід там зашелестів поліетиленовим кульком.

— Дія друга, з’ява перша, — оголосив Командо, димлячи в кватирку.

На порозі вродився великий кульок із малюнком Діда Мороза на боці. Лантушок сичав, нявчав, кермував до середини кухні, зупинився, натрапивши на ноги Кулик. Тетяна Іванівна зойкнула, впустила цигарку на стіл. Удоволений Макс вистромив писка — ага, налякалася?

— Можна кота на руки взяти?

— Це ви в нього самого запитайте.

— Підеш до мене, Максику?

Кіт гонорово затремтів напруженим хвостом і вийшов з кухні.

— Диму не любить. Від Нового року зав’язую з курінням, хоча Зірка іноді навіть просить покадити.

— Надто люлькою з голландським тютюном, — озвалася з кімнати Зірка. — Довго ще ви там?

— Дві секунди! Останні мазки майстра.

Командо заходився біля розпеченої духовки.

— А знаєте, Тетяно Іванівно…

— Просто Тетяна. -… Це ж я проводжав Лідку до Америки. Я тоді вирахував «Деметру» логічним шляхом…

— Нічого не розповідай без мене. Я теж хочу послухати чужих таємниць. І бігом до столу — бо спізнимося загадати бажання, — зазирнула Зірка.

— Дорогі жінки! — Командо підвівся. — Ми з Максом від імені сильної статі щиро вітаємо вас з наступним роком. Ми всі пережили чимало, всі на щось сподіваємося, нехай усе погане щезне в минулому. Як каже Зірка: шануймося, бо ми того варті!

Кулик почувалася, як ото в бестселері «Життя після смерті». Збігалися всі прикмети. Вмерла, відлетіла і вже бачила себе згори — незугарну, безпорадну, без надії, без майбутнього. Аж щось сказало — живи. Ти ще молода, маєш друзів, маєш сина. Радше — можеш його знайти. Здолання бар’єру від животіння до життя приголомшило, мов вибух. І як вибух не дало часу на роздуми.

Думати, діяти, їхати, летіти, знайти.

— Я зайвий раз переконався, жінки — не люди.

Не про присутніх мова. Вони, як кішки, прилетіли з прибульцями з якоїсь Альфи Центаври і зберегли непідвладні людському розумові знання та вміння мімікрувати, перевтілюватися, не здивуюся, якщо й левітувати або телекінезувати. Маєш справу з жінками — нічому не дивуйся. Лідка в усьому випереджала мене на крок, на півкроку. Доганяв, а не наздогнав.

— А як ви на неї вийшли?

— Коли мене випустили з криміналу під чесне слово, що я закладу Зірку, я пройшовся по всьому колу Зірчиних знайомих, знайшов Олега Ткача…

— Я теж його знайшла, — вставила Кулик.

— Телебазіка Ткач здав мені Живолупа. Той розкрив секрет вербування вагітних для «Деметри», не без певного тиску з мого боку, видав і свою оборудку з Олійник, саме він допоміг Лідці й сина з собою вивезти. Так я спіймав Лідчиного хвоста.

Коли примчав на летовище, Лідчин літак був у повітрі. Сьогодні я знову знайшов Живолупа, він мене добре пам’ятав від минулого нашого рандеву.

Коли дізнався, що Лідка в нью-йоркському аеропорту не підійшла до зустрічальників і взагалі розчинилася в Америці, Живолуп хутенько й сам розтанув у рідних пампасах і преріях, подалі від каральної десниці обікраденої «Деметри». Справжніх хазяїв цього закладу Живолуп не знає. Я йому повірив і відпустив. Певен, ніхто й ніколи його більше не знайде. Вся надія — на Ткача. А тепер досить про сумне. Агов, дівчата, у вас там, на Центаврі, наливають?

— Тепер скажу я, — піднесла джус Зірка. — Тетяно Іванівно…

— Просто Тетяна.

— Тетяно, я хочу попросити у вас вибачення за початок нашого знайомства. Це була не я, і це було в іншому житті. У нас співають так: «Дим димок над хатою, мов зелений змій. Не журися, брате мій, чарочку налий. Завтра буде новий день — віддавать борги. А тепер най журяться наші вороги!»

Шампанське — справжнє, стіл — смачний, дім — гостинний і теплий. Новий рік настав, переступаючи через старі клопоти, обіцяючи клопіт новий.

— Треба летіти до Америки, — сказала Кулик.

— Або розшукувати через Інтерпол, — підказала Зірка.

— Я не можу офіційно, вона це розуміє, як і те, що я розумію, що вона розуміє. Я не можу ризикувати дитиною. Це — Лідка.

«Єслі кто-то коє-гдє у нас порой…» — проспівало.

— Даруйте. Кулик слухає.

Вона прикрила трубку рукою і прошепотіла:

«Ткач».

— Записую. Паркова алея, одинадцять, салон краси «Перша леді». Завтра вони працюють.

Радше, вже сьогодні.

— Завтра буде завтра, — виголосив Командо. — А сьогодні — Новий рік! За всіх гарних людей.

Нехай їм легше живеться!

Витанцьовувало виспівувало виблискувало свято.

Клоуни тішили люд на майданах.

Довкруж святкового столу у квартирі Маріванни ошивався Шериф із блискучим дощиком замість ошийника, Травка годувала його смако ликами з руки.

У мінливому світлі свічок сиділи при небагатому столі Оксана Кролик та її бабця, маленький Петрик притискав до грудей великого плюшевого зайця.

Пригрівся під боком у Командо Максимиліян.

Тихий янгол пролетів, несучи на невагомо ненаявних крилах тишу. Пливло в мороці ново річної ночі освітлене вікно на двадцять другому поверсі на Троєщині. І ще не відало, що воно — на «Титаніку», який роздмухує пару назустріч айсберґові.

Як боляче… Тіла наче Біг ма… Суцільний оголений зубний нерв. А в нього штрикають розпеченою бормашиною… Звідкись з’явилася полегша. Прохолодна хвиля зародилася в руці, хлюпнула, притлумила біль, розлетілася бризками-бульбашками. Вони тихо пливли, розмаїто на розмаїтому тлі, беззвучно зринали нізвідки, поринали в нікуди. Клітини знали, що біль повернеться. І він повертався. Оголений зубний нерв…

Уже о восьмій «Перша леді» гула фенами, вицокувала ножицями, накладала поживні маски, надавала пишності й лиску волоссю до самих кінчиків, розгладжувала зморшки, омолоджувала шкіру, дарувала два в одному, ставила на службу красі міць і силу природних ензимів, позбавляла лупи, боролася з сухістю й ламкістю нігтів, перетворювала задрип на перших леді.

Кулик — на біленькому канапе під стінкою, а повз неї сновигають тільки цибаті ноги. Туди сюди. Манекенниці рихтувалися до дефіле — новорічного показу мод. Витав дух розкутої богемності. Напівголі власниці безрозмірних кінцівок не стидалися. Хлопчачі вузенькі стегна з крильцями тазових кісток пообіч запалих пупців. Зворушливо беззахисні горошини хребців напинали позбавлену жирової прокладки шкіру на спині, над картоплинками сідничок.

Дульки персів, труси з клаптиків мережив на нитках, модерна солярійна засмага без білих «купальників». Звідки взялися, янголята? Чи вже виводять штучно? Клонують, як вівці?

До салону вбігла ще одна овечка, запізнилася: уявляєте, не проїхати, кучугури, блін, ці казли не почістілі, блін, ще й казьол на «москалі» драному став посередині, блін, йому матюків навішують, а він у моторі колупається, блін, думала, всьо, засада, блін, дістали по самі помідори, блін, я за ким голову мити? Овечка хутенько поскидала одіву, взувачку, ввіпхнулася в капці, перекинула через плече халатика. Здригнулися пружні перса бездоганної форми. І-і-і-і, заверещала отара, Надька зробила пластику сісьок! Овечки скупчилися, роззирали надбання, обережненько мацали манікюрами, ойкали, критично оглядали шви, сіськи — перша кляса! А там губи роблять?

А жопи підтягують? А до якого розміру можна накачати? А скільки тримається, доки знову не обвисне?

Кулик почувалася п’ятим елементом, матрицею до перезавантаження. От одержу гроші, піду до перукарні, почну нове життя, зуби полагоджу…

Нагадала про себе реєстраторці. Лаура Владіславовна уже звоніла с дорогі. Просіла єщьо подождать. Дєвочкі, кто на укладку, нє задєржівайтєсь!

Лаура Владиславівна не зайшла. З’явилася.

Лаура Владиславівна не мусіла їсти пити випорожнюватися спати працювати як люди. Її місце — в ботанічному саду, серед неймовірних, африканських якихось там екзотів. Красуватися тигрячою хижою орхідеєю, літати серед пальм папугою какаду, чи… на тому нерозвинута в цей бік уява Кулик вичерпалася. З-під бузково рожевої пишної квітки зачіски дивилися щедро орнаментовані відповідними тінями бузкові очі, постать оповивали запаморочливі парфумові пахощі.

Лаура Владиславівна скинула на руки реєстра торці невагому рожеву шубку нового покоління, що ото, зібгавшися, повинні проштрикуватися крізь вушко голки. Залишилася в леопардовому строї зі спідницею клаптями, закурила довжелезну сигарилу в іще довшому мундштуці, переглянула журнал запису клієнток, кинула слово друге в один мобільник, ув інший, ковзнула оком по нових цицях Надьки, перевела погляд на Кулик, миттєво просканувала волосся, обличчя, одяг, соціальний стан, матеріальне становище, менталітет.

— Це ви?

— Так.

— Валентино, чому досі клієнтці нічого не зроблено? — Лаура Владиславівна зизо зиркнула на реєстраторку. — Скільки чекає?

— Больше часа, — закліпала Валентина. — І ще не в роботі? Нюх втратила? Повиганяю.

— Лауро Владиславівно, я… — почала Кулик.

— Ані слова. Таких облич уже не носять. І волосся. І взагалі. Валентино, нам каву. Кажуть, кава псує колір обличчя. Кава зіпсує, а ми його відновимо, і гемоглобінчику на щоки накидаємо, скільки схочемо… Проходьте до кабінету, сідайте.

Даруйте, цих недорік, як не проінструктуєш від паркану й до обіду… Так, — ще раз критично огледіла Кулик, — татуаж?

— Тату що? — сторопіла Кулик.

— Перманентний макіяж. Тобто легке татуювання довкруж вуст, на повіках, уласне, на чому заманеться… У нас є такі клієнтки, що роблять його на… ну ви розумієте…

— Атож.

— Його можна зробити монокольоровим, можна поліколірним, можна традиційним. За допомогою татуажу можна скоригувати форму вуст, уяскравити їх та увиразнити, навіть виправити деякі дефекти. Ми — перші в Києві. Ваше волосся… Мєліровка — далеке проминуле, коло рування виходить із моди… Щось придумаємо.

— Лауро Владиславівно…

— Зазвичай я не запізнююся. Аж раптово померла давня подруга, тримала бутіки на Подолі.

Син на ногах: квартира, машина, будинок. Дочка на ногах: квартира, машина, будинок. Заглянула з подругою попрощатися, віддати їй послєднєє прості, і що бачу! Моя Зойка вже в труні, не скажу в дешевій, дітки не зажлобилися, все в білому атла сі, з червоного дерева, шкатулкою, стильно. Але ж без зачіски, без макіяжу, в якійсь сільській хусти ні. Рядова покійниця! Репанка кухвайчана! — Лаура Валентинівна розхвилювалася, знову схопила вишукану тонку сигарилу, нахромила на півметрового мундштука, припалила від золотої Ейфелевої вежі. — Я їм шороху наробила. Зарядила наших майстринь. Пофарбувати, накрутити, укласти, намакіяжити, все, як має бути. Шкода, лінзи кольорові вставити нікуди, Зойка їх так любила… Не повірите, все — сама, ні на кого не можу покластися, навколо або дуркуваті, або зрадники й підлотники. Наш бізнес такий важкий… Конкуренція — шалена, кручусь цілий день, як роза в унітазі.

— Ткач нас не познайомив.

— Олежка — розумний хлопчик. Я — дружина власника «Деметри», звати мене Лаура Влади славівна, для друзів Ляля. Прокол із Лідією Олійник — перший і єдиний прокол фірми. Від нас ще ніхто не втікав. Ми не хочемо, аби він повторився. Отримаєте вичерпну інформацію. Я приготувала всі дані, які можуть пролити світло на місцеперебування втікачки. Знайти її — в наших спільних інтересах. Ось тека. Тетяно Іванівно, пропоную, як жінка жінці, дозвольте вас обслужити, зробити з вас, даруйте, людину. Новий же рік.

— У нас ділова зустріч.

— Не відмовляйтеся. Коштом закладу. Я буду рада догодити. Не щодня прокуратуру хвилею житейською приносить. Не проти ночі сказати.

— Даруйте, ні.

Сказати чесно, Кулик відмовилася від послуг «Першої леді» над силу. Подивувалася, що зачудовано спостерігає за магічними пасами стилістки коло обличчя моделі. Як ось замість плебейського млинця з очицями з-під невагомих рухів май стрині з незвіді проросло обличчя. Зникли щоки, зарожевіли вилиці, очі побільшали, загадково затінилися віялами вій, замерехтіли принадною таїною на денці. Волосся виринуло з запаморочливої хмаринки розпорсканого лаку вишуканою зачіскою, вразило вальорами, хвилею окреслило високе шляхетне чоло. Мимоволі змінювалася й закутана у простирадло дівочка перед величезним підсвіченим люстром. Виструнчилася, гордовито піднесла підборіддя, голова запишалася на тонкому стеблі шиї, як квітка. Така не житиме в готельці…

— Надько, — осмикнула модельку стилістка, — сиди спокійно, не сіпайся, як свиня на мотузці, морду розмажу.

Серія друга

Тетяна Кулик уже знає

Усе скінчилося, не розпочавшись.

Зірка врешті видзвонила Джефрі Колінза, свого екс-бойфренда, колишнього радника американської амбасади в Україні. Слухавку взяла Сара.

— Це Сара Колінз. А ви хто?

— Я рада тебе почути, Саро.

— Міс Симчич! Тато, це міс Симчич! Я знову хочу до вас. Ви обіцяли повести мене до свого перукаря, пам’ятаєте? Як там наші? Всім передавайте вітання… Ну, татку, я ще не все сказала.

— Це справді ти? Не вірю вухам…

Зірка кинула оком на Командо. Вдає, що не прислухається. Але напружився, зачувши англійської. Зірка ввімкнула на апараті голос. Тепер Командо чув їхню розмову.

— Даруй, Джефе, ти ще не забув української?

— Зірко, я так хвилююся… Я думав… Ти мене зовсім забула… і Сару… Я вже забуваю мову. Сара тут перша учениця, у вас гарне викладання.

— Джефе, я з проханням.

— Для тебе… Ти ж знаєш.

— Запиши прізвище: Олійник Лідія. Я тобі електронною поштою вишлю все, що відомо про цю жінку. Дуже прошу, дізнайся, що з нею сталося в Америці. Але я не хочу, аби нею зацікавилася поліція. Це суто приватна справа. І термі нова. Зробиш?

— Важко. Стій, маю вихід на імміґраційну службу… Щось придумаю. Зірко…

— Слухаю.

— Ти… одна?

— Ні. І я щаслива.

Слухавку вихопила Сара.

— Міс Симчич, я вас люблю. — І я тебе, Саро.

Кулик уселялася в панельку готельок. Уже змучилася витягати клумаки з ліфта. У довгий коридор з обідраним лінолеумом на підлозі й санчатами та ночвами, почепленими біля дверей, вигулькнуло кілька сусідів.

До Кулик рішуче підійшла жіночка в бігудях під газовою косинкою. Мовчки схопила вузол з білизною, потягла до колишньої Стасової кімнати. Кулик захекано потупцяла за нею. Так мовчки перенесли всі ящики й коробки. Втомлено плюхнулися на Стасів диван.

— Раїска, — тицьнула руку човником жінка.

— Кулик.

— А ім’я в тебе є, Кулик? Ти що, ментівка?

Тільки вони так знайомляться. Оперуповно важений Кулик, — зімітувала шаржовано.

— З досвіду знаєш?

— З кіна.

— Тетяною мене звати.

— Що, Тетяно, вже біля квітів тупцюєш?

— ?

— Ми тут усі вже з базару. Одні ще в м’ясних рядах, а інші — вже на виході, в квіткових. У таку кватєру від доброго життя не в’їжджають. Лише від дощу ховатися. Підеш консьєржкою? Мені зміна потрібна, а я аби-кого не хочу. Ти баба, я бачу, порядна, онино книжок скільки.

— Дякую, Раїсо, я подумаю.

Кулик одхилила пропозицію Лаури Владиславівни оформлятися до Америки за супроводжувачку нового гурту українських ось-ось роділь, навербованих «Деметрою». До такого несила опуститися (чи піднестися) навіть з огляду на… Бог не простить, коли я допоможу ще в когось одібрати дитину. Не перешкоджаю — то бодай не сприятиму. Оформлялася сама. Черги в посольстві кілометрові й багатоденні, час спливав. Вона крутилася, як могла. У квартирі нічого так і не зробила. Серед нерозпакованих клумаків протоп тала стежки, на ходу їла-пила, не добираючи смаку.

Наступної неділі вибралася на базар. Не торгуючись, складала в торбу, аж почула знайомий голос. — Єхал грєка через рєку, відіт грєка — в рєкє рак. На хрін нужен грєкє рак, когда хочет он — друшляк!

Раїса торгувала посудом. Біля ятки купчився веселий люд.

— А єслі мнє, к прімєру, нужна сковородка? — зацікавився дядько.

— Любой капріз за ваші гроші. Єхал грєка через рєку, відіт грєка — там сєльодка. Правільно, подумав грєка: гдє улов, там сковородка. Але вам сковорідка не потрібна.

— Ето почєму же?

— Бо ви сказали: мнє нужна, к прімєру, сковорідка. А не просто — потрібна сковорідка.

— Да ви — філолог.

— Усі ми тут філологи. Вірніше, філолохи. Вітання, Тетяно! Ой, тримай кишеню!

Кулик побачила хлопця, що мчав, обминаючи люд. Мацнула за кишеню. Хлоп летів з її гаманцем. Кулик кинулася навперейми. Наздогнала, схопила, кинула на землю. Заломила руки, витягла свою калитку.

— Раїсо, телефонуй у міліцію.

— Навіщо нам міліція? — забаритонило. — Ми самі міліція. Вовчику, оприходуй цього щипача, він уже вдруге палиться. Такий хокей нам не потрібний. Здравія бажаю, Тетяно Іванівно.

Перед Кулик постав Криворучко. Колишній керівник слідчого відділу, колишній майже міліційний генерал, колишній її шеф, на прозвисько Вареник. Її запеклий опонент, а наприкінці — ворог. Власною персоною.

— Не сподівалися побачитися? Я теж.

— Ви тут працюєте?

— Це вони працюють, — Вареник кивнув на ряди. — А я тут междумент здійснюю.

— В сенсі — менеджмент?

— Приходь, Тетяно, до мене на службу, слова виправляти. Ти, чував, з хліба на воду перебиваєсся? Повна житейська кастратофа? Я зла не пам’ятаю. Та й з мене тобі — пузир. Якби не вигнали з твоєї подачі, досі б у прокуратурі штани полірував. А зараз у мене іміжд. Я тут до аеліти входжу. Скоро два ринки кришувати буду. Називається — кар’єрне зростання. А штани з лампасами… Я на своєму базарі захочу — бурку з папахою і конем на додачу візьму. А ти кажеш — не междумент. Воно хоч і между, а все ж таки — мент. Розуміти треба.

— Не пригадую, щоби ми з вами на брудершафт пили.

— Думаєш, я не знав, що ви мене поза очі Вареником називали? Заслужені, блін, юристи.

Красні, блін, дипломи. А життя, воно розумніше.

Воно знає, кого куди пристроїти. В якому полусадіку яку квітку посадовити. Ти, Тетяно, не соромся, приходь. Я тебе прибиральницею завсігда візьму. На півставки.

Вареник випнув черево й у супроводі двох бодіґардів посунув базаром.

Раїса сплюнула йому навздогінці.

— Які люди у тебе в знайомцях, Тетяно. Не кожний так запросто з директором ринку.

— А як його у вас називають?

— Памперсом. Все в себе смокче, як памперс.

Ех, Тетяно, мені б часу вільного хоч трохи. Я б такий роман написала про нашу жисть. Сміх у сльозах. «Острий хандроз» називатиметься. Така хвороба є, хребта. Тут — у кожної першої. Від торбів, від життя. Єдєт грєка чєрєз рєку, відіт грєка в рєкє рак. Оглянувсь навколо грєка — мало ліц, а много — сама понімаєш чого.

Джефрі сповістив: знайшов Лідію Олійник.

— Зірко, це було нелегко. Не знаю, ким тобі доводиться ця жінка. Але в мене сумні новини. І оповів. Лиха година занесла Лідку в район веж близнят Всесвітнього торговельного центру якраз епохального одинадцятого вересня. Розгрібаючи руїни, рятувальники натрапили на рештки сумки з рештками документів поряд з рештками жінки. Експертиза дійшла, що то був паспорт Олійник Лідії з тимчасовою візою. Пошук у лікарнях та реабілітаційних центрах нічого не дав. Жінки з таким іменем не було у списках урятованих.

Вочевидь, руїна символу американської всесвітньої моці зробилася останнім притулком тієї, хто від баби втік, хто від діда втік… Божа кара.

Сам Джефрі дивом уникнув лихої долі. Мав одинадцятого ставати до праці в конторі у престижній близнючці. Що ото ліворуч, таран на яку побачив цілий світ. Занудно пунктуальний Джеф уперше і в’єдине в житті запізнювався, бо втрапив ув авто запор. Кленув усіх богів і чортів, постерігаючи, як стрілка годинника байдуже наближається до миті, від якої вже мав бути в офісі. Перед очима Джефа до другої вежі наблизився іграшковий сріблястий літачок, виразний на синьому небі, проштрикнув її.

Джефрі Колінз бачив, як вистрибували з горішніх вікон люди, як хтось панічно махав білою хусткою з вікна. Уявив серед них себе: як летить зі сто першого поверху… Навіть помацав руки ноги. Хто вигадав вуличні закрепи?! Агов, там, на небі, скажіть тому, хто вигадав шляхові чопи, що він хороший хлопець. Супер!

Зірка схопилася за слухавку. Командо обізвався одразу.

— Боже, ми вільні! Цей жах закінчився! Лідка вже ніколи… нікого. Телефонував Джеф, Лідка загинула одинадцятого вересня..

— Дві секунди, Зі, — урвав Командо. — а діти?

З нею був її власний син і син Куликів.

— Невідомо. Лідка жила з уже недійсною туристською візою, ніде не реєструвалася.

Відомості про дітей губляться після її приїзду.

— Чи живі?

— Бідна Тетяна, як я їй скажу.

Кулик сиділа на так і не розпакованих клунках. Чужі стіни, чужі меблі, сліди чужого життя.

Коли Стас запропонував не мінятися умебльованням, охоче пристала, не мала хенчу облаштовуватися. Дотично шкрябонуло: геть не знаюся на людях. Стас здавався легковажним, легкодухим, іронічно непрактичним. А виявився хазяйновитим, схильним до жмикрутського жмотизму жлобізму, мухоїдом. Добряче пошарпав нерви. Вторгував свого, сповна скористався її глухим кутом. Останній штрих — ретельно порахований прайс його послуг: коли, скільки часу морочився з її справами, зі зважанням на його зарплатню, понаднормові години і хвилини, телефонні перемовини, переїзди, трохи не ПДВ. І чарівлива посмішка на десерт.

Кілька хвилин калатав телефон. Тоді заходився мобільний. Тетяна впала на диван і затулила вуха подушкою, підвестися й вимкнути не ставало сил.

Затарабанило в двері. Потім ногами. Затихло.

Зашкрябало залізом по залізу. Ривок, другий, двері піддалися, замість замка в них зяяла дірка.

— Слава Богу, жива.

Раїска підбігла до Кулик, одкинула подушку, помацала на руці живчика.

— Бачу, світло попід двері пробивається, а ти — ні гугу. Я вже й нюхала. Ну, там, газ, чи труп у стадії разложенія. Таню, це я. Тепер двері ремонтувати. Во, блін, розколупав. Кажу йому, легше, легше… Мужики — козли. Бачу, нічого ти мені не розповіси. Й не треба. Ми з тобою зараз чайку поп’ємо, з мелісою, нерви заспокоїмо. Я печива напекла. Я тобі розповім трагічну історію свого життя, вона тебе потішить. А тоді спатки ляжеш. А може по чуть-чуть? Я збігаю, в нас під вікнами розливайка круглосутка, дівки свої, наллють по деці. Вранці підемо консьєржкою влаштовуватися. Робота престижна. Мужики цілий день швендяють туди сюди. Побачать, яка ти красуня, закохаються, одружаться, працювати підеш менеджером чи продюсером. Тепер усі там працюють. Підводься потихеньку… От і гарненько.

— Ти ж казала, мужики — козли, — ледь розтулилися губи Кулик.

— Слава Богу. Жити будеш. Вони козли — нема питань. Та іноді так остогидне одній у цьому житті борсатися. Захочеться чогось душевного, теплого. Притулишся до плеча, віддмухнеш перегар набік, скажеш: Вас-ю-ю-юню… Воно й попустить.

Неспи змучили Кулик. Ізвечора іноді вдавалося заснути, а від другої до шостої тинялася квартирою, як стій. О шостій сяк-так стуляла повіки, щоб укотре передивитися фільми жахів, які їй показувало щоночі. Сьогоднішній сеанс — не виняток. Кудись бігла по коліна в піску, гукала нечутно, падала в несправному ліфті, тонула в каламутній воді. Дзвінок. Другий, третій…

Холодний піт, мішанка сну й дійсності. Всього навсього телефон.

— Кулик. Слухаю, — хрипко відказала.

— Мамо, — сказало дитя у слухавці.

Кулик уклякла, затерплу ногу скрутило судомою, боляче завело пальці один за один. На хилилася розтерти ступню, телефон випорснув.

— Ма… — пролунало з нього.

На годиннику — пів на четверту.

Маріванна гуляла з Шерифом. Сьогорічна зима видалася безрозмірною. Як у тундрі. Навіть Шериф осмутнів, не гасав вулицею, смикаючи візка, тинявся, ліниво обчитуючи кути будинків і дерева, обпісяні собачими відомостями. Й там вочевидь не знаходив вражальних новин, якоїсь розради. Іноді остовпіло видивляв у просторі сенс свого собачого буття, лиш лопухами вухами стиха ворушив вітер.

Біля парадного здибала листоношу.

— Ти, Іванівно, з транспортом. Здай мені собайла в оренду розвозити пошту? Платитиму президентськими листівками. Як знову надішле, тобі дві вкину.

— Не прогодуєш, — розраяла Маріванна. — На нього вся пенсія йде, ще й харчі з кулінарного технікуму. Там мені дозволяють приготоване на заняттях забирати додому. Те, що відмінники зварили, сама їм, а харчі трієчників Шера глитає.

— Тоді бери мене собі в собаки, спатиму на килимку, не проситимусь гуляти. А гавкати ще й краще вмію, як мені зранку нерви потіпають.

Танцюватимеш?

— Відтанцювалася.

Листоноша показала незвичного вигляду конверт, поквецяний штемпелями.

— Ти в нас місис Ярова? Завідуюча наказала віддати в руки.

«Діа місис Ярова Марія, — перекладала Зірка у Маріванни на кухні, — високо оцінюючи Ваш особистий внесок у зміцнення британсько-української дружби, маємо честь запросити Вас до Букінґемського палацу на прийняття, що його влаштовує Її Королівська Величність Єлизавета Друга для друзів, які виявили себе емісарами доброї волі в рамках народної дипломатії.

Прийняття відбудеться… Джентльмени — у смокінґах, дами — у довгих сукнях або національних костюмах. За деталями зверніться до посольства Великої Британії в Україні. Підпис.

Дата».

— Накрапай мені корвалолу.

Зірка відлічила сорок крапель.

— Може, тиск поміряти?

— Я й так знаю, що скакнув. Добре, що сиджу, бо впала б.

— Ви ж не падаєте, як я в гості кличу. А вона — така сама ваша подруга, як я.

— Відпиши, що дякую і вибачаюсь.

— Тра’ шити сукню. Не в очіпку й плахті ж поїдете?

— Смійся, й ти колись старою будеш…

Зателефонувало.

— Геллоу. Йєс, оф коз. Це вас.

— Божечко, я ж англійською не вмію, хто це?

— З посольства. Вони говоритимуть общєпонятною.

— Слухаю, — тремтячим голосом ледь спромоглася Маріванна. — Так, це я. А це ви? Так, одержала. Так, прочитала. Так, мені Зірка переклала. Подруга моя. Так, розумію, — вона обережненько поклала слухавку, втерла сльозу. — Кажуть, подорож їхнім коштом, знають мої проблеми з пересуванням і все владнають, з візами проблем не буде. Слухай, Зірко, хіба таке буває?

— Вже є.

— Склади хутенько листа у відповідь, подякуй до ладу, скажи, мовляв, слабую, але подумки з вами, і таке інше. — І не просіть. Королева образиться на все життя. Доведеться летіти. Візьмемо в театрі напрокат українські строї. Вечірнє вбрання все ’дно не встигнемо. Відвеземо до аеропорту, зустрінемо назад. А ви, може, й країні чимось допоможете… з міжнародної арени.

Маріванна пильно подивилася на Зірку, чи не кпинить, бува?

— Як гадаєш, чого треба просити?

— Щось одне. Аби не думали, що ми тут геть неспроможні.

— Може, пенсії хай додадуть, щоб пенсіонери не порпалися на смітниках?

— А хіба вам платить англійська королева?

— Я не в маразмі. Може, Єлизавета побалакає з нашим, натякне, що на таку пенсію навіть Шериф не проживе. Якому не треба за житло платити і лахи купувати… Ой, а як Шериф без мене?

— Кілька день переживе, ви ж не еміґруєте? На постійне місце проживання.

— Без нього?!

Зірка змінила позивні свого мобільника. Замість «Титаніка» імітувався звук паротяга, що під’їжджає до станції. Зачувши з Зірчиної торебки потужно загрозливе ч-ч-чух ш-ш-шух, ч-ч-чух ш-ш-шух, ч-ч-чух ш-ш-шух, ду-ду-у-у-у, зденервовані западали в ступор, з жахом позирали на симпатичне Зірчине обличчя, очікуючи, мабуть, що після таких сигналів його поведе, як кіно комп’ютерну анімацію, скосоротить, спотворить, і через миловиду личину проступить інфернальна сутність упиря монстра. «Ч-ч-чух ш-ш-шух, ч-ч-чух ш-ш-шух, ч-ч-чух ш-ш-шух, ду-ду-у-у-у», — просигналив уже вкотре паротяг.

Маріванна перехрестилася.

— Еласю! — зраділа Зірка, — я у Маріванни, передзвони сюди, — і продиктувала номер.

— Професорка?

— Так, з Америки.

— Як вона?

— Ось дізнаємося.

— Тільки не підганяй мене, — попередила Ганська, — всі, кому звідси телефоную, лічать мої гроші, я вже від цього відвикла, погомонімо спокійно, я за вами скучила.

Зустріли Ганську в Америці над її сподівання.

А як поліпшився стан хворого колеги після кількох сеансів «голосотерапії», навіть скептичні американи подивилися на слов’янську професорку цілительку як на топ-товар.

— Ціла лабораторія опікується моїм голосом.

Я співаю, вони вивчають. Поки констатують факт: допомагає. Не всім і не від усіх немочей, але ж… Неуніверсальність лікування лише додає до нього довіри. Незабаром можу стати до приймання недужих добровольців. У рамцях наукового експерименту. Дали ґрант і на продовження основної роботи, розпочатої в Києві.

Завантажена від ранку до ночі. Бо інакше кинула б усе — й додому. Як ти? Як чоловік? Як Київ?

Боже, як я хочу зими! Не знаєш, Юрко встановив собі телефона в селі? Дізнайся. Чуєш мене?

— Не торохти. Чую. Я перекладаю на українську «Кандида», захопилася, як нічим у житті, збираюся зробити це фахом. Чоловік — нормально. Київ, як завжди, зима вже дійняла, аж ой. Твій Щезник телефона провів і вже мені відзвітував, записуй. За тобою тужить. Решту з’ясуєте самі.

— Зірко, щось знаєш про Ліду Олійник? Куди вона поділася? Юрко після суду мало не вмер, коли дізнався, що має сина… Ви її не шукали?

Давай йому допоможемо…

— Допоможе хіба Бог. Лідка втекла до Америки з дітьми, сином твого Щезника і сином слідчої Кулик. І загинула під час теракту одинадцятого вересня… Фактичний, себто задокументований факт. Джефрі шукає хоч якогось сліду дітей… але ніхто не знає, під яким вони прізвищем, Джеф перевірив. Не знайшов ані Олійників, ані Шевченків… Невідомо навіть, чи були вони з нею під час катастрофи, чи живі…

Зірка раптом відчула щось незрозуміле, неначе повернулося в животі, сильно, владно, до забивання памороків.

— Що з тобою?

Маріванна помацала живіт.

— Слава Богові, дитинка ворухнулася. Яке нетерпляче. Уже дивилася, хто там?

— Я просила мені не казати.

— А кого хочеш?

— Кого Бог дасть. Ми вирішили — народжуватимемо, скільки подужаєм. Аби жили за моїх… загиблих учнів.

Кулик не знала, з чого розпочати своє п’яте існування. Жила до зустрічі з Лідкою без надії на дитину, ожила під знаком Лідки, яка виношувала її сина, скніла після втечі Лідки з дитиною до Америки, животіла надією знайти… Чим жити тепер — не знала. Лідка загинула. Син зник. От і згасала Тетяна Іванівна Кулик. Яка так і не зробила собі татуажу.

Зірка запросила на пікнік. Командо зібрав усю родину — Маріванну з Травкою, Шерифа, заїхав по неї. Максимиліян природи не цінував, то ж залишився на господарстві.

Весна вже озонувала довкілля. Чманів пахощами верболіз — гірко, владно, новим життям.

Десна піднялася під круті береги, хлюпала мало не при ноги, розвішувала на корчі брудну піну, бурунилася на мілинах, радо мчала вниз, до Києва, до зустрічі із Великою Рікою. Шериф гасав берегом, утямивши, що весь цей простір, з річкою, синім умитим небом, цукровими головами хмар, перегуком спраглих харчу чайок, далеким валуванням невидимих звідси собак — його світ, його власність. Збурений і збуджений не міг зупинитися, тільки вуха-лопухи хляпали.

Командо чаклував біля вогнища, Зірка і Кулик заходилися біля харчів.

— Я нікому не розповідала, як сиділа в тюрмі, навіть чоловікові, — стишено сказала Зірка.

Кулик почекала.

— Мене там подивувала одна річ. Я майже нічого не відчувала. Ані страху, ані горя, ані відчаю. Наче дивилася на все те згори, як Будда з лотоса на Венері. Думаю, що саме ця душевна анестезія й порятувала. Я не злякалася навіть тоді, коли мене мали вбити. Сусідка в камері. У неї на волі померла дитина. І тюрмачка рецидивістка втратила розум. А тут я — за статтею про вбивство дітей… Смішно казати, але ще мене врятував Максимиліян, мій кіт. Заплющу очі, бачу, як муркоче, як електризується шубка під дотиком… Психотерапія.

Кулик підхопила.

— Щось справжнє про життя починаєш розшолопувати, коли опинишся по той бік… Чи можете ви мені вибачити? Адже це я вас посадила. Все так зійшлося… Про вашу анестезію я розумію. Таке відбувалося й зі мною. Лідка вбивця виношує мою дитину… А я не з’їхала з глузду. Організм не повірив у таке, відмовився реагувати адекватно, опустив якусь заслінку…

— Таню, я розумію, що словами не зарадиш.

Чомусь я певна: ваш син — живий. Я попрохала Джефа шукати й далі. Там моя подруга, вона теж зробить навіть неможливе. Даруйте, що втручаюся в особисте, але… Але вам треба піти на роботу.

Сидіти вдома й нидіти — злочин. Проти себе, проти вашої дитини.

— Мені навіть знайдено роботу, — посміхнулася Кулик. — Чисту, престижну, не кожного візьмуть. Консьєржкою. А що, добу через троє.

Може, й погоджуся…

— Дві секунди, дівчата, — загукав Командо від ватри. — Ви не нахромили шашликів, а в мене визрів тост. Налийте аперитиву…

— А хто в нас за кермом?

— Я Влада викличу. Тост такий: дорогі дівчата й хлопці. Себто ми з Шерифом. Ми багато чого пережили разом. І мало не втрапили в нову халепу. Але! Зараз дихається вільно. Вороги згинули. Вип’ємо за життя! За те, що ми — вкупі і любимо одне одного.

Шериф ухоркався, вмостився до Маріванни, поклавши важку довбешку старій на коліна.

Мружився на сонце, умлівав від тепла, що його струмувало вогнище, кайфував від аромоксамиту смаженого м’яса. Маріванна сухенькою, в старечому ластовинні, лапкою почухала його межи вухами.

— Зірочка колись запитала мене, — мовила, — що таке щастя? Я тоді відповіла: щастя — перерва між болями. А сьогодні скажу: щастя — це ріка, собака, що гасає берегом, сонце… Щастя — це хороші люди поруч і знепам’ять про поганих людей. Не смійтеся з старої. Пропоную продати всі наші квартири, купити один великий будинок за містом, де ми всі разом будемо жити. Однією родиною. Глядіти дітей, адже ви на одному не зупинитеся? Діждемо онуків. І цуценят. І кошенят… Я вас усіх дуже люблю. А Тетяна Іванівна приїздитиме до нас у гості. І коли ми знайдемо її синка, щасливішої родини у світі не буде.

Кулик мостилася на ліжку, не могла заснути, в голові товпився безлад. Відкоркувала валер’янку, глибоко вдихнула, ще раз. Стулила повіки.

Цього разу показували справжній голлівудський фільм жахів. Тетяна бігла, беззвучно роззявляючи рота, згори падали люди, хтось махав білою хусткою, вогонь, дим… Спецефекти. Збудив телефон.

— Мама, — сказала тонюсінько слухавка. — Де мама? — і заплакала.

Опів на четверту. Натицяла Стаса.

— Стасе, терміново треба поговорити.

— Хто це?

— Кулик.

— Тетяно Іванівно, ви знаєте, котра година?

— Опів на четверту. Стасе, ти мене чуєш?

Стас виплутався з-під ковдри, намацав капці, пошвендяв до вбиральні, під акомпанемент води з унітазу вийшов звідти, повернувся до слухавки.

— Стасе, де ти подівся? — гукав телефон.

— Тут я.

— Коли тобі подзвонили про мене вперше?

— А-а, — позіхнув Стас, налив води, випив. — Десь два тижні тому?

— Хто?

— Жінка.

— Що питала?

— Вас.

— А ти?

— Кажу, тут не живете.

— А вона?

— Запитала, де?

— А ти? Я довго доїтиму по слову?!

— А що я? Я дав вашу нову квартиру, тобто мою стару. Ви ж самі про це просили.

— Якщо ти вмент мені всього не розповіси, я завтра здам тебе прокуратурі, нехай перевірять твої статки, що дають змогу гендлювати нерухомістю.

— Тетяно Іванівно, по-перше, не треба нас дурити, щоб ви та здали колегу! Ніколи й нізащо! Бо я розчаруюся в людстві. А по-друге, нема чого розказувати. Вона зателефонувала й сказала, що стара знайома і турбується. Я й дав ваш телефон. Зробив не так? — Стас засміявся.

— Що смішного?

— Даруйте, ваше житло ще можна вважати за нерухомість, а мою готельку так обізвати — це треба мати уяву. Тільки й того, що не рухається.

Тетяно Іванівно, ви де?

— Я думаю.

— А можна, поки ви подумаєте, я досплю?

Вранці й договоримо.

— Ти можеш визначити номер, з якого дзвонили?

— Льогко. Другий мій улюбленець Олександр Лукашенко…

— Знову твої закидони.

— Ні, Лукашенкові. Це він знову сказав фразу тижня: «Вось калі ми у Явропу гету ускочім…»

— Ста-а-асе, пилосмоч у голові, бодай переймом.

— Кривдно чути. Я вже зарадив вашому клопотові за допомогою свого електронного друга.

Значицця так, перший дзвінок був з телефону…

Записали? А другий, де ж ти наш другий…

Осьдечки. З… того самого телефону. Це — Москва, столиця нашої колишньої родіни, місто герой, порт п’яти морів.

— Ми вилітаємо першим рейсом до Москви.

Квартиру, з якої хтось казав Кулик «мамо», розшукали поблизу метра «Аеропорт». Кулик не була в Москві бозна звідколи. За союзної прокуратури наїжджала частенько. До метрополії — київські торти й першу полуницю, назад — чай «Бодрость», карамельки й журавлину в цукровій пудрі. А іноді й вуджені вугрі та інші рибні делікатеси.

— И чего звонить зря, нету там никого.

— Даруйте, в смысле извините, а где хозяева?

Сусідка поставила важкі торби на сходинку, потерла закляклі руки.

— Хозяйка приходит по вторникам, а жильцы съехали. Сегодня утром. Я сама видела.

Стас вихопився наперед.

— Давайте я вам сумки поднесу. Женщинам нельзя носить тяжести.

— Спасибо, сынок, таких обходительных сейчас редко встретишь.

Стас повернувся за кілька хвилин.

— Квартира зазвичай здається в оренду. Хазяйка живе у дочки. Останнім часом тут мешкала жінка. Середнього віку, шатенка, трохи схожа на циганку чи що. Але — «прілічная». Жила самотньо. Одного разу сусідка засікла чоловіка, радше, хлопця, який допомагав жінці щось нести.

Поїхала, судячи з валіз, зовсім.

Знайшли господиню.

— А что, у меня все по закону, через регистрацию, у нас с этим строго, мне лишние приключения на голову не нужны, если хотите, проверьте… — хоч і український, а все ж прокуратурський документ Стаса справив ураження.

— Фамилия, имя и отчество вашей жилицы, когда и куда она выбралась?

— Выбралась сегодня рано утром, расплатилась, все честь по-чести, ключи вернула. Куда, не знаю, слышала, что в аэропорт такси заказывала. Она женщина серьезная. Тут бизнесом занималась. Почти два года жила. Когда уезжала по делам, всегда расплачивалась, вдруг не вернется. У бизнесменов сейчас жизнь опасная. И стреляют в них, и взрывают…

— А какой бизнес, не знаете?

— Меньше знаешь, крепче спишь. Но мне на день рождения вот что подарила.

Жінка показала порожню пляшку. На етикетці стояло: «Горілка «Крутая».

— С ней дети были?

— Я не видела. В квартире жила одна.

— Звонила ли она по межгороду с квартирного телефона?

— Да. Но оплатила. Я хотела восьмерку снять, а то люди всякие бывают. Наслушается сексуальных гороскопов из Никарагуа, а я — плати. Она просила не снимать. А фамилия ее, вот, пожа луйста, у меня все записано. Крутая Лилия Ивановна.

Як боляче… Тіла наче Біг ма… Суцільний оголений зубний нерв. А в нього штрикають розпеченою бормашиною… Звідкись з’явилася полегша. Прохолодна хвиля зродилася в руці, хлюпнула, притлумила біль, розлетілася бризками бульбашками. Вони тихо пливли, розмаїто на розмаїтому тлі, беззвучно зринали нізвідки, поринали в нікуди. Клітини знали, що біль повернеться. І він повертався. Оголений зубний нерв… Учувалися якісь голоси, щось говорили незрозуміло. Чиїсь руки торкалися ран, завдаючи нового болю. Вже чекала нової знеболювальної рятівної хвилі, хапалася за неї, як за соломинку…

До часу про те, що вона вже стала адекватною, ніхто не повинен здогадатися — хотіла обміркувати всі про і контра свого нового становища.

Ба, може, й реінкарнації. Доля зваблювала шансом… Ні сіло ні впало не тероризують найпершу країну світу. Подумала, що в такий екзотичний спосіб пекельні сили надсилали їй якийсь меседж, як каже грамотний син Віталік. Вищі сили будуть незадоволені, коли Лілія неправильно прочитає це послання. Розчолопати, второпати, дати всьому тому раду — потрібен час. Мала вдосталь.

Американи носилися з нею, як з писаною торбою. У лікарні, в реабілітаційному центрі жертвам глобального тероризму ноги мили й воду пили. Могли би — продавали б ту воду на благодійні сувеніри. Жертва терору — ось твій шанс, вирішила вона.

Коли не розумієш мови, чужі балачки не заважають спостерігати й думати. До неї приводили іспанця, німця, ще когось, не розбери поймеш. Аби звуками рідної мови пробудити свідомість, з’ясувати, хто вона є. Не з’ясували.

Поки хтось з сусідів по палаті не настукав персоналові, що вона гукає уві сні мовою, схожою на сербську чи якусь слов’янську. Раділи, мов у цирку. Вони взагалі дитинні якісь, ці американи, покажи їм пальця — сміятимуться до кольок. Ю о’кей? — запитав лікар, представляючи їй російськомовного дядька з Брукліна, який санітарував у лікарні. О’кей, о’кей, це що за один?

Бруклінець одесець забалакав російською, вона відповіла. Бо ким ще можна тут позиціонуватися? Не арабкою ж. А довіку скніти без словесною даункою… Даруйте, ще не вечір. Отже, ми рускині. Це перший крок. Не поспішай, жінко, не захлепуйся, здавай свої редути потроху, за дивіденди, приходь до тями повільно, хай кожна перемога їм дається з бою, симпатизуватимуть більше. Ач, забігали, ім’я їм називай. Погуляйте ще. Ось вітамінів поп’ю, вустрицями для підвищення розумової діяльності заїм, то буде вам ім’я.

Можливо. З часом. Як карта ляже. Суламіф вас влаштує? Ні, Суламіф не можна. Скажуть — єврейка. А євреї своїх не кидають, хутенько все розпорпають, і хто я, і що я… Нам цього не треба.

Коли вже далі зволікати з самоідентифікацією не випадає, доведеться згадувати, що звати мене, скажімо, Лілія, ніжне квіткове ім’я, а прізвище — Крутая. Де документи, не знаю, мабуть, під руїнами, там, де й частка пам’яті, що завідувала відомостями, як, коли й навіщо опинилася у Північноамериканських Сполучених Штатах. Амнезія й квит. Ані здогаду. Жила собі десь в СНД, послизнулась, очуняла — гіпс.

Напевно, бебісітером завербувалася. Наших багато жінок так роблять. Покажіть-покажіть по телевізору, може, мої роботодавці відгукнуться, то разом і дізнаємося, хто ми такі і навіщо. Тільки навряд чи впізнають мою парсуну після стількох майстерних операцій. Лілія ми, Крутая, не забули?

Ну як, відгукнувся хтось? А шкода. От наберуся сил, одужаю й поїду додому, до Москви, боротися з чеченським тероризмом. Як особисто постраждала жертва. Може, там згадаю, звідки я.

А нові документи — то, даруйте, вже ваш клопіт, я чесна жінка, я до вас у жертви не набивалася.

От дістану цілковите відшкодування збитків, і моральних, і фізичних, і поїду. Коштом країни, яка не змогла мене захистити від Осами Бен Ладена і його Аль Каїди. До слова, мені не зовсім сподобалося нове обличчя, яке ви змайстрували замість мого, питомого. Ніс задовгий, вилицювате якесь, циганкувате. Переробити б.

Задорого? То й що? Мене й рідне влаштовувало.

Я його не на дискотеці втратила.

Вона всього навчалася заново: ходити, говорити, розуміти. На новий документ сфотографувалася, як шрами на обличчі загоїлися, щезли гематоми. До обличчя доведеться звикати, не сахатися, зустрівшись із дзеркалом. Лілія пильно розглядала себе. Все, що сталося, інакше, ніж провидінням не назвеш. Багацько людей у світі проживають по два життя? І небагатьом платять так круто за перехід з одного в інше. Отож бо.

На київську землю ріднесеньку ступила спокійно. Колінкувати й сніг цілувати? Київ як Київ. Ще подивимося, хто кого цілуватиме. Маю щодо цього міста глобальні ф’ючерсні плани.

Виходила, як біла людина, через ВІП залю, де почекала на свій вантаж. Зимно, хай йому… «Єстедей», — рвонуло поряд. Лілія кліпнула на обшарпаного волоцюгу музику, який мучив баяна.

«Єстедей, пара пара бам бам бам, єстедей, — прохрипів бітломан, забачивши до себе інтерес. — Їсти дай».

— Дулі тобі, — сказала Лілія. — Втім, грай гучніше. Повертатися, то з музикою!

«Кандид, геть спантеличений, не міг прийти до тями, як це він зробився героєм. Одного чудового весняного дня він здумав прогулятися і пішов світ за очі, певний, що користатися з ніг для свого задоволення — невід’ємне право людей, так само, як і тварин. Але не одміряв і двох миль, як четверо інших героїв, шести футів на зріст кожен, заскочили його, зв’язали і допровадили до буцегарні.

Його запитали, ні на титло не кидаючися судової процедури, чому він віддає перевагу: чи пройти крізь стрій зі шпіцрутенами тридцять шість разів, чи дістати одразу дванадцять олив’яних куль у лоба. Хоч як він запевняв, що воля його вільна і що він не прагне ані одного, ані другого — довелося таки зробити вибір».

Зірка вийшла до кухні, ввімкнула музику.

«Будьмо здорові, пиймо до дна, нам не завадить чарочка вина», — переконувала «Піккардійська терція». Вичитавши, що дитя, плаваючи у плацентарному космосі, все чує, Зірка експериментувала. «Терція» малого збуджувала, починав брикатися, втрапляв у ритм. Надто його надихало «Ельдорадо». Взагалі був (була) небайдужим до тенорового співу. З улюбленого Зірчиного Паваротті схилявся (схилялася) до тужного, аж до Бога, зойку душі в «Пам’яті Каруза». Бетховен лякав, Моцарт не розчулив.

Несподівано затих зачаївся, зачувши віртуозну скрипицю Асії Ахат. Коли скінчилася композиція, щосили загамселив ногами руками — давай іще. Засинав лише під «Болеро» Равеля.

Зірка давно відчувала — Равель упіймав ритм життя. Під його модернізовані тамтами — чи клітини діляться, чи зірки народжуються, чи вивергаються вулкани… То там, то — там, там там, там там. Проаналізувати б за час людської записаної історії періодичність катаклізмів, скласти їхню ритмічну модель… Гляди, й складеться Равель. Сидить собі Саваот (чи Ягве, чи Аллах) на хмаринці, перебирає пальчиком: пам-пам — маєте Везувій, па-рам-пам — ось і Етна, парам пам-пам — на часі «Титанік», парам парам пам-пам — кривавий Спітак, наступний «пам» — Чорнобиль чи сердешне Закарпаття. Грає-грається, умліває з ритму. Потерпає з відсутності оплесків невдячних Адамових ребер й Адамової сперми.

Сьогодні Вольтер налякав її своїм мізантропізмом. Щось у нього, далебі, не склалося у вічності. Або Макс знову допік пильною увагою.

Зірка не раз бачила, як котисько полював на класика світової літератури і філософської думки, силкуючись скинути його лапою з сідала.

Був заскочений за цим і покараний Зірчиною індиферентністю до ігор, а надто до улюбленої — «а де наша лапка?»

«Є народи, — жовчно прокоментував черговий котячий замах супер мислитель французького Просвітництва, улюбленець європських можновладців і особа, наближена до монарших домів, — у яких за норму — пожирати власних батьків, а перелюб з дружиною друга — то, вважай, товариська послуга. Втім, це аж ніяк не спростовує закону: «не завдавай іншому того, чого б ти не хотів для себе». То більше — хто споживає власного батька, нехай розраховує на те, що свого часу стане поживою для власних дітей». Зірка зважила на ультиматум, і бюст Вольтера вкотре перекочував на безпечніше місце.

Зірка стоїть, кришить городину. Ноги деревіють, треба попитати лікаря. Мимоволі пристала на вегетаріянство. Коли вперше відчула відразу до м’яса, згадала Щезника і його: «у м’ясі ніц поживного, в його клітинах запис про смертний біль тварин, смертельний жах». Відтоді ж почав дошкуляти чорний цинізм і терор реклами.

Знудило, коли забачила, та ще й на величезному екрані центрального столичного майдану, як труп курки, «для сміху» вбраний у капелюшок і темні окуляри, вдавав утіху, підсмажуючись у грилі.

Вдруге — на ринку, біля різницьких рядів, зачувши ніжне ніжнісеньке: візьміть реберець, візьміть печіночки, теличка зовсім молоденька, молочненька… Уявила, як ту молоденьку, з оксамитовими очима, теплими довірливими губами… Командо зопалу долучився було до нових гастрономічних уподобань дружини.

Витримав недовго. Ухвалив — їстиме м’ясо поза домівкою, аби не дратувати Зірку.

Пісня докрутилася, зупа доварилася. Цікаво, що всі видатні музтвори побудовано на одній фразі. Проросли з неї, яко з зернини. «Ода до радості», Сорокова Моцарта, Равель, політ Валькірій, «Щедрик» Леонтовича, «Урочистий марш» Лисенка… Може, тому ґеніїв зазвичай так рано й забирає небо, бо виводять у ноти якісь заборонені нетутешні хвилювання, хоч би й по одній фразі. Бігме, Зірко, що то є — спілкуватися з інтелектуальними очільниками людства.

— Зірко, це Тетяна. Конче треба поговорити з вами й чоловіком.

— Приїздіть по сьомій. Повечеряємо.

— Дякую. Не хвилюйтеся, — спохопилася Кулик, — нічого не скоїлося… Певні міркування.

— Все лихе, що зі мною могло трапитися, сталося. «Баронка, його дружина, важила майже триста п’ятдесят фунтів. Цим давала підстави для грубезної поваги до себе. Вона виконувала обо в’язки господині з гідністю, лише збільшуваною цією повагою…»

— У вас… усе гаразд? — по павзі обережно поспитала Кулик.

— Я перекладаю Вольтера, це цитата з «Кандида», — засміялася Зірка. — І кожен рядок переконує, що писав про мене… Про всіх. До вечері?

Кулик сиділа за столом, прибраним для роботи: олівці загострені, ручки — купкою, аби не шукати, коли котрась дезертирує, стосик паперу. Горішній аркуш помальовано стрілами й решітками, решітками і стрілами.

— Звітую, — мовив Стас, — Крутая Лілія вилетіла з Москви… числа… годин… хвилин… рейсом… на Київ.

Кулик намацала цигарки, притримуючи руру плечем, узяла сірники, прикурила.

— Тань, ти вдома? — з коридора просунулася голова Раїски в допотопних залізних бігудях і газовій косинці.

Кулик помахала рукою: заходь.

— А ми з тобою в цей час летіли до Москви… Чи з нею діти?

— З нею — ні. А в літаку були. П’ятеро хлопців приблизно одного віку і четверо малих від року до трьох. — Із ким?

— Встановлено. Диктую.

— Записую.

Кулик жестами припрошувала Раїску поста вити чайник, наладнати кавування.

— Так. Лемешко Олександр і Ольга з сином Єгором поїхали додому, кияни. Шапіро з близнюками трьох років — до родичів, прощатися перед Америкою. Двох хлопців зустрів тренер динамівської футбольної школи, Загоруйка й Бистрова. Ще один — Антін Костюк — сам подався на гостину до бабусі. Вас може заціка вити така собі Агрипина Бевзь, везла з собою хлопця тринадцяти років Віталія і малюка двох років Ігоря…

— Прізвище? — хрипко спитала Кулик.

— Найда Віталій Юрійович і Найда Ігор… — Стас зрежисував ефектну павзу.

— Та кажи вже!

— Та кажу вже: Найда Ігор Ігорович.

Раїска скептично здмухнула пилюгу, поворушила носаком клунки на підлозі.

— Який у цієї Горпини вантаж?

— А-а, розумію, Горпина по-нашому, це Агрипина по їхньому. Агрипина везла з собою достобіса валіз і клумаків.

— Мала взяти таксі…

— Плюєте в мою ніжну душу мистця… Колись ви казали, що в мене поріг навчабельності високий, а натомість вирішувальна здатність мізків — низька. Ви, Тетяно Іванівно, хоча й невисокої думки про мою кебету, проте не будете заперечувати, що елементарні слідчі дії мені до снаги.

Зараз мої хлопці опитують таксистів і «грачів».

Грипа, називаймо її так, з дітьми — трійця примітна, гадаю, знайдуть.

— Твої хлопці? Когось утаємничив у справу?

— Ляпас за ляпасом. І знову незаслужено. Я хіба не казав: позавчора я став вами, тобто обійняв омріяну мною вашу посаду, з чим себе палко вітаю. Своїх хлопців, як ви колись мене, я ганяю, мов солоних зайців. Наша з вами справа — цілком таємна, перед ознайомленням спалити. Вони гадають, що бігають з казьонної потреби. Хай м’язи нарощують.

— Вони звітували?

— Ні.

— Чому?

— Тому що бікоз, як кажуть наші англомовні друзі, — відмикнувся.

Кулик закурила.

— Слухай, Тетяно, маю до тебе ділову пропозицію. Бери мене агентом, не пошкодуєш, — Раїска, присьорбуючи каву з величезного кухля, наминала коржики.

Кулик не одразу второпала.

— Я жінка бита, закальонна, як сталь. Гадаю, ти — шпигунка. Як Штірліц. Тобі як резидентові іноземної розвідки положено вербувати агентів?

А я за добрі гроші продам усе. Окрім честі. Бо не можу продати дірку від бублика: честь забрав п’янюга Васька… Єслі хлопця звать Васілій, єму клічка нє нужна. Мене підгодуй — ціни не складеш. Я до свободи на «Арсеналі» працювала майстром, між іншим, начальником дільниці.

Хочеш, їхні секрети розсекречу? Ти на кого працюєш? На Америку? Долар нестабільний, але можна працювати. Втім, радять третину накопичень тримати в єврах, чула?

— Хто радить?

— Мої хазяї говорили, у котрих прибираю.

— При свідках про свої гроші говорять?

— А вони, Тетяно, ньюкри. Мене й за мебель не щитають, хіба що не трахаються при мені.

Хазяйка загадала вичистити зубною щіткою радіатори. У них старовинні, чавунні. Сказала, носовичком перевірить… — Райка відкинулася на стільці, поляпала себе по череву, — наїлося, напилося, як схотілося, так і змоглося… А знаєш, чому моя хазяйка про зубну щітку вигадала?

Сама колись наймитувала в одного німецького фірмача, унітази мила. Я підслухала, як їй подруги кістяк полірували на вечірці. То береш в агенти? Місяць випробуй безоплатно, а тоді поторгуємось. Щоб знали заокеанські акули, що хохли задешево не продаються. Хіба раз… Ну — два… Дідько з ними, хай дають, скільки дадуть. А для початку я в тебе приберу. Щоб така людина жила, як на вокзалі… Ганьбиш імідж держави перед своїми резидентами. Де тут у тебе віники ганчірки. Я продемонструю, що таке європрибирання.

Райка мала рацію. Прибирання жінкам знімає стрес — перевірено. За півгодини в готельці все ожило: совалося, чистилося, розкладалося, милося, вибивалося, пралося, заміталося.

— А ти не ледащо, — хекала Райка, вергаючи стару шафу, ще, мабуть, Стасової бабці.

— Не руш сама, — підпряглася Кулик.

— Ти не з нас. Освіту маєш?

— Юридичний факультет університету з відзнакою, заслужений юрист… Уф-ф-ф, так краще. Диви, й місця побільшало.

— А я до тебе на ти. Як тебе по батькові?

— Облиш, Раїско, долі — хоч із червоним дипломом, хоч із зеленим у цяточку — не об’їдеш, не обійдеш…

— Дурня. Долю жени в потрібному напрямку, ціпу-ціпу, паць-паць. І тримай назирці. Треба жити пильно. Як три богатирі на картині, бачила?

Дядьки, як кати здоровецькі, а придивляються, що та як. Так і ти — долоню дашком до лоба і — пильнуй. Моє власне відкриття.

Зателефонувало.

— Вже здогадалася? — весело спитала слухавка.

Кулик стресово сіла на диван.

— Лідка?

— Мені доповіли, що йдеш слідом. Як хортиця.

А — запізнюєшся. Тричі ха-ха… Втратила кваліфікацію? У мене кругом шпигуни, як у Кучми під диваном. Ти під ковпаком.

— Де мій син? Він з тобою?

— Яка бистра.

— Ти тепер Агрипина Бевзь?

Телефон зайшовся реготом, йой, не можу, ой, тримайте, ґвалт, помру.

— Сама здогадалася? — відсміялася слухавка. — Нам би з тобою зустрітися і посамітувати. На високому рівні. Конфіденційно. Вчора було зарано, завтра може стати запізно, а сьогодні — якраз. Поки ти не накоїла дурниць, до яких схильна. О’кей?

— Чого ти хочеш?

— Чого хочу, того доб’юся. Ще не переконалася? Слухай уважно: нікому нічого про свої здогади і нашу розмову. Сподіваюся, ти з Зіркою не ділишся?

— Вони нічого не знають, — злякалася Кулик. — Вони впевнені у твоїй смерті. Присягаюся.

— Чим?

— Життям.

— Слушно. Диви, якщо збрехала…

— Кажу правду.

— Записуй адресу, чекаю за годину.

— Як… він?

— Побачиш. На відео. Не здумай нікого привести. Діти живуть окремо. Твій син сподівається на здоровий глузд мами. Гуд бай.

Кулик тремтливо намацала номер.

— Зірко, я… Я сьогодні не прийду. Іншим разом. Не хвилюйтеся. Вітання чоловікові.

— Ти мені більше й більше подобаєшся, — зняла ґумові рукавиці Раїска. — Працюватиму на тебе. Дорого не заправлю. Як у тебе зароблятиму, зможу двоє робіт покинути та засісти за писання роману «Острий хандроз».

— Раїсо, справа серйозна. Ось, — Кулик черкнула кілька слів, уклала папірець до конверта, заклеїла, підписала. — Чекай на мій дзвінок, нікуди не відходь від телефону. Якщо не подзвоню до… до десятої, зателефонуєш за цим мобільним телефоном, віддаси йому конверта.

— Прокуратура, — прочитала Райка. — Ого! А брехала, що американська шпигунка.

Вулиця Газгольдерна. Скільки живе, навіть не чула. Цікаво глянути б на автора назви. Наступним його креативом має стати вулиця імені Нафтопроводу Одеса — Броди, чи Двигуна внутрішнього згоряння, або Метеоризму. Вулиця Метеоризму кишківника — піднесено й вишукано.

— Де це? — поспитав і таксист.

— Не знаю.

— Шукати — стане дорожче.

— Згодна. Маємо там опинитися за сорок хвилин, не пізніше.

Газгольдерну вподобало містечко приватних котеджів. Ще сталінських. Містечко Спеціалістів. Спеціалістів чого?

Кулик щедро розплатилася. Ось номер четвертий, отож їй — наступний. Хвіртка зачинена, уздріла домофон, натиснула пупку.

— Кулик.

— Бачу, — клацнули замки.

Відеокамера стеження? Нічогенько. Вимощеною стежкою добулася до приземкуватого будинку з червоної цегли, потемнілої з часом. Двері прочинилися. У тьмяному передпокої — нікого.

Дерев’яні панелі до півстіни, троє дверей з вітражами, дерев’яні круті сходи на другий поверх.

— Я тут, — гукнула у простір.

— Скидайте пальто, шафа праворуч, проходьте прямо, — голос нізвідки.

Повагалася, чи роззуватися.

— Не треба, на всіх капців не настачиш.

Після передпокою велика кімната вдарила світлом у вічі. У шкіряних фотелях сиділи дві жінки. Жодної з них не знала.

— Сідайте там, — та, що одесную, мала голос із домофону.

Сухорлява, маслакувата, пласкогруда, довго телеса. Обличчя видовжене, риси грубо тесані сокирою, волосся гладке, забране назад у мізерну дульку. Косметики — й сліду, важке підборіддя, маленькі запалі очі, бліді губи широкого рота.

Сильні руки з коротко підстриженими нігтями.

Перебраний у жіноче дядько. І голос — з інтонаціями погейкувань та команд.

Мовчки розглядалися.

— Прізвище, ім’я, по батькові?

— Кулик Тетяна Іванівна.

Жінка ліворуч глипнула на дядько-жінку. Та відійшла до пульта камер стеження.

— Нікого, — повернулася на місце. — Роздягайтеся.

— Навіщо?

— Ваш візит закінчений, — дядько-жінка підвелася.

Кулик хутко скинула кофтину, блузу, майку, ліфчика. Шукають диктофон. Переступила через спідницю, взялася за колготи.

Дядько-жінка зупинила жестом. Управно передивилася речі, провела рукою по ногах, знову повернулася до фотеля. Кулик убиралася без ніяковості, без сорому, без відрази. Така гра. Висока ставка. Догравай до решти, вороття нема. Заправила пасма за вуха. Взялася за сумку, витрусила вміст на стілець: зібганий носовичок, гребінець, ручки, блокнот, ключі, гаманець, перехоплений тонкою ґумкою пакетик із піґулками, слоїк із водою — запивати, мобільник. Його демонстративно вимкнула.

Жінки рушили одна за одною до суміжної кімнати. В прочіллі дядько-жінка зупинилася, озирнулася. Йти за ними? Певно, що так. Що за цирк?

Сусідню кімнату вмебльовано під сільську корчму. Дорого, стильно й вишукано: дубові панелі, декоративні мисники з дизайнерськими розмальованими полумисками та глечиками, дорогущі гаптовані рушники, тесаний стіл, ослони з різьбленими спинками, обереги, плетені з соломи серветки під тарелі. На стінах — примітив і авангард. Схоже, не репродукції.

Дядько-жінка вказала місце. Навпроти другої жінки, мабуть, господині. Кулик роздивилася свою візаві. Обличчя вилицювате, циганкувате чи що, брови дивними кущиками, порцелянові голлівудські зуби, надто яскравий, як на домашній ужиток, макіяж — із зеленими тінями, рум’янами, червоними вустами. Зачіски не видно під крислатим капелюхом. На кого чекаємо? Де Лідка? Де мій син?

Господиня глянула на дядько-жінку. Та зателефонувала.

— Ви де? Гаразд. Чекаємо. Вже під’їжджає, — відійшла до пульта з екранчиком.

Везуть сина? Загупало в скронях, ще бракувало гіпертонічного кризу. Дістала піґулку, воду. Зараз усе з’ясується. Лідка вже їде. Коли ми бачилися востаннє? На засіданні суду? Ні, тоді Лідка вже втекла до Америки. Вагітна моїм сином.

Дядько-жінка побачила когось на екранчику, натиснула кнопку. Вийшла. Хутко повернулася, стала в дверях, пропускаючи до «корчми»…

Кулик здалося, що ослін під нею хилитнувся й поїхав убік. Схопилася за стіл. Зморгнула, кліпнула.

До «корчми» входив, потираючи руки з морозу… Стас Кучерявий. Із котрим щойно вранці радилася, як уполювати Ліду Олійник.

Що її тут вочевидь немає. Не буває, щоб довіку було ніяк, якось же воно буде…

— Сідайте, — дядько-жінка заходилася накривати на стіл.

Принесла хлібину, хлібницю. Ножі виделки тарілки, порцелянову супницю з ополоником.

Розлила щось запашне із шматочками картоплі й м’яса, гілочками кропу на поверхні між бур штиновими масляними озерцями. А Стас сподівався побачити тут Кулик? Незвично мовчав, схоже, сюрприз і для нього.

Господиня взяла хлібину, ніж і вправно, по колу, зрізала золотаву хрустку шкоринку з усього буханця. Поклала біля своєї тарілки. Хліб по вернула до загальної хлібниці, обскубаний, жалю гідний, беззахисний якийсь. Кулик не зводила очей з цього дійства. Вона колись бачила таке.

Обрізання шкоринки. Коли? Ким? За яких обставин? Тоді, колись, це вразило її. До глибини єства.

Людина, яка любила з хліба лише шкоринку, не чекала, поки хліб природним шляхом вичерпається до окрайців, а просто брала й зрізала з нього всю смакоту, р-р-раз і квит, можна споживати, їж заїсися. Тоді Кулик спробувала повторити цей номер удома, навіть узяла хлібину й ніж, примірилася. Ні, вона так не зможе, ніколи в світі. Чому — не розуміла. Просто не зможе й годі… Згадала! Так робила Лідка Олійник під час їхнього першого знайомства.

— Чекаю-чекаю, коли ж упізнаєш, — осміхнулася господиня.

Занизький, прокурений, сказати б, голос, дещо неприродний.

— Нарешті. Хіба мене аж так спотворили?

Щиро кажучи, хотіла з ними судитися, бо мені нове обличчя теж не дуже, і зі зв’язками голосовими схалтурили… а тоді змирилася. За компенсацію. Цілком прийнятну.

Розфарбована незнайомка говорила слова, що їх могла сказати Лідія Олійник. Обчикрижила хлібину жестом Лідії Олійник. Постало в уяві Кулик контрастно й опукло: ось вони з чоловіком Ігорем отримують папірець з адресою потенційної сурогатної матері свого дитяти, ось їдуть до передмістя, оглядають ошатний будиночок, залишаються задоволеними знайомством із усміхненою чепурухою Лідою Олійник, яка ще й пригостила їх смачнючим борщем. Їжте-смакуйте, дорогі, в прямому сенсі слова, гості, хлібця візьміть, р-р-раз, я цілушки смерть люблю…

— Заціпило, прокуроршо? Бери ложку, не отруїшся.

Нова Лідія апетитно сьорбнула супу, захрум тіла окрайцем. — І ти, Стасику, призволяйся, з морозу супцю — це адекватно. Грипо, насип йому більше.

— Здрастуйте, Тетяно Іванівно, — спромігся Стас.

Тим часом Раїса у своїй квартирі пильно дивилася на стрілки годинника. Коли вони точно зійшлися на десятій, набрала номер телефону.

Стас у домі Крутої відповів. Вислухав Раїску, кинув у трубку: «Дякую, я вже знаю».

Кулик ошелешено дивилася на Стаса.

— Вона… тобі… платила? І ти за мною стежив? І на її гроші купив мою квартиру!!!

— Еге ж, смішно? — веселилася Крутая. — На мої грошики мене ж і розшукують. Це Стасик так придумав. Добрий вишкіл у тебе пройшов, макітра варить. Гаразд було б випити за побачення, та не вживаю, й нікому не раджу, окрім мільйонів покупців мого товару. Розмова серйозна буде, не проста розмова. А щоб порозумітися, почнемо з відеосеансу.

Дядько-жінка, яку нова Лідія назвала Грипою, встромила касету у відеоплеєр. На екрані з’явився малюк з русявим пухом на тім’ї — намагався схопити яскраву іграшку з-за кадру. Пирхав, пускав бульки. «Скажи «мамо», ось сюди скажи «мамо», — наполягало голосом Грипи, — дам зайчика». Малюк сказав «мамо» і запирхав. Це був той самий голос… Із нічного телефону…

Весна цього року впала раптово. Як кохання з першого погляду, як дорожньо-транспортна пригода. Вчора сусідська хата зникала за сніговою віхолою, а сьодні ранок викотився рум’яним млинцем, підсмажувався на спекотному осонні, дириґував наспіваним за мільйоноліття хором аматорів весняного щебетання, скрапував із даху вчорашнім снігом, гнав у гілках саду застиглі за довгу зиму соки, запевняв, що жити гарно і ніхто ніколи не помре.

Юрко Володимирович Шевченко, дипломований медик і народний цілитель, став на порозі хати у трусах та майці. Бороду куйовдив смачний свіжий вітер, плутав довге, до плечей, волосся, ворушив дрібне пір’я на плішкуватому тімені.

Як там назвала його Зірка Симчич, приїхавши сюди по допомогу? Щезник. Е-е-ех, жизня!

— То що, Антоне, кажуть, весна? — запитав Щезник. Білявий собачка на струнких довгих ніжках, схожий на зачарованого принца, нервово позіхнув на повну зубасту пащеку: «Спати треба менше, я ту весну вже дві години, як зустрів».

Антін покрутився на одному місці, збуджуючи перистальтику, й присів під парканом, писком до хати, задком на висхлий кущик торішньої, колись жовтогарячої хризантеми. Із хати, одна за одною вистрибом — Ладка, чорнява, з білими та жовтими підпалинами собача молодиця і присадкувата, стара, беззуба Рудя. Ладка прожогом прогнала гороб’ячий нахабний гурт, що вже злітався на дармові харчі з усього кутка. Геть, злидні! Киш, кому сказала, торбохвати! Горобці галасливою хмаркою пурхнули, обсіли розлогий жасминовий кущ перед вікнами, і ну — крила в боки — сварити скнару Ладку, виповідати їй родові гріхи з собачого діда прадіда. Скажіть спасибі, що я не літаю — була відповідь Ладки — але як підстрибну, то начувайтеся.

Щезник потер ногою ногу, земля ще холодна, крутнувся до влежаного хатнього затишку з іще не вистиглою з ночі грубою, швиденько напнув штани, светра, уступив у повстяні валянці з калошами, обмотав шию вовняним шарфом, накрив тім’я сірою шапочкою чеченкою. На кухні завантажився кульками з пшоном.

Горобці на жасмині пащекували. Щезник щедро посипав пшоном усі підвіконня, соснові окоренки, розставлені по двору, літній стіл під розлогою старою яблунею на ймення Оксюта.

Коли купив цю хату в придеснянському селі, подумував, як її назвати. Поспитав сусідських бабів, чиєю була хата споконвіку, доки не почали нею гендлювати дачники. «Бабина Оксанина, — сказала сусідка Параска Ничипорівна. — А по вуличному бабу звали Оксютою». Так і назвав хату й стару яблуню над нею, перевесницю хати.

Бе-бех! — аж струснувся паркан. Із позадвору штурмував хвіртку Рекс, за пропискою сусідський собака, а за місцем проживання та прохарчу — ще один Щезників утриманець. Рекс уособлював наочний приклад правильного трибу життя.

Мишкував на лузі, не цурався й іншої дрібної мисливської здобичі, дохарчовувався у трьох сусідів — Щезника, Сашка дачника та Віті бульдозериста. За це віддано служив, усіляко демонструючи приязнь, готовність захищати годувальні редути до останнього ікла й пазура.

Вільний від обходу їдлоблоків час присвячував фізкультурі та спорту — доганяв усі мотоциклі тарагайки, що курили вулицею, мчав, яко вітер за кожним автом, обгавкуючи його на повні легені, шугав курей, бо подобалося йому, як вони панічно злітають над парканами. Або просто заради мистецтва, штуки для штуки, з шаленою швидкістю, як та махновська кіннота, матлявся вулицею туди сюди, «кришував» свій куток, від баби Каті Бецички до Грицька відставного полковника, сина баби Марусі. Аби всі бачили — ситуація під контролем, но пасаран[1]. Рекс не пив, не палив, не вживав наркоти, мало й нечасто їв, спав на холоді, виснажував себе фізичними вправами. Тож не мав жодного жовтого зуба, загоював рани на собі, як на собаці, мав стійкий імунітет до кліщів, тьху тьху тьху, і відбивав у сусідських гавкунів усіх охочих до вітчизняного сексу хвостатих молодиць.

Щезник упустив захеканого в двір.

— Як зламаєш хвіртку, то полагодиш?

— Ні, — чесно зізнався Рекс, по сільському званий Кучмиком.

— Ну, Реку, дожили ми до весни? — Щезник почухав кудланя за вухом.

— Мені б на зуб щось кинути… — мрійно підсьорбнув слину Рекс.

Закумкав у хаті телефон. Кого зраночку пробиває на спілкування?

— Вас турбують з офісу Лілії Іванівни Крутої.

Ви маєте реєстраційне свідоцтво і ліцензію на діяльність цілителя під номером…

— Маю. Даруйте, з якого офісу?

— Відомого підприємця й мецената Лілії Крутої.

Торговельна марка «Крутая», популярні лікеро-горілчані вироби «Горілка Крутая», «Тернівка Крутая», «Бальзам аматорський Крутий»…

Щезник згадав: якийсь час з телевізора й газет не злазила підприємиця на таке прізвище. Її сорокаградусний крам потіснив класику на горілчаних полицях навіть тут, у селі. «Крутая» грамотно будувала входження в завізний уже український ринок — гірка продавалася за демпінговими цінами, була прийнятна на смак, гарно дизайнована, впадала в око назвою, підкріплювалася чи не щоденним бомбуванням: «Крутіше буває лише «Крутая»! «Бравісімо, «Крутая», крутісімо, браво!», «Круто сядеш — круто вип’єш!», «Від усього «Крутого» немає болю головного!», «Круті хлопці п’ють «Крутую» й крутішають», «Круті дівчата «Крутої» не п’ють, а люблять крутих хлопців, які п’ють лише «Крутую»!», «Круто, браття, круто, круто, браття, жить, з пляшкою «Крутої» не доводиться тужить!»

Згадав і новопосталу горілчану королеву, розпіарену, як кінозірка: чорнява, циганкувата, у крислатому, з верейку, небаченому капелюсі з хутряною облямівкою і такій самій шубі до п’ят.

Ньюкра розводилася про добро й справедливість, про своє сирітське дитинство, показувала телекамерам провінційний сиротинець, який утримувала власним коштом — від вітамінних харчів діткам до ремонту приміщення. «Спасибі, мамо Лілю! Приїжджайте ще!» — скандували хором сирітки на тлі нової гральної кімнати з телевізором.

«Добре, що вже й нові розуміють, що ділитися треба, це вигідно й перспективно для бізнесу», — дотично думалося тоді Щезникові.

— То який стосунок я маю до вашої Крутої?

— Лілія Іванівна має до вас ділову пропозицію.

Чи не могли б ви приїхати на переговори до нашого офісу?

— Прощавайте. І не турбуйте більше.

Синхронно мобільник Командо, який зупинив авто, щоб купити букетик пролісків, заграв Інвенцію та фуґу Баха, що їх встановила Зірка замість «Атас» у виконанні «Любе». Почувся незнайомий, готовий захлинутися голос.

— Це Олійник Василь, ти… ви мене пам’ятаєте?

— Чоловік Лідії Олійник?

— Колишній. Слава Богу, впізнав, а то я думаю, не впізнає, а тут таке діло…

— Чого б це я тебе забув. Ти мені ще збирався риболовлю показати, де жерех бере, як порося.

Як ся маєш, старий друже? Спадкоємцем ще не розжився, як збирався?

— Не про це… слухай, не знаю, як і сказати…

— Ротом кажи.

— Ти зараз де?

— На роботі, — Командо зрушив з місця.

— Виручай мене, брате, бо ґиґну. Я мерців боюся ще змалечку. А вона — там…

— Ти де?

— У Лідки вдома.

— Тобто?

— Та чорти занесли, а тут таке діло… Пам’ятаєш, як їхати? Виручай, брате, більше нікому…

Прошу тебе… Я тобі кіньми одроблю.

Темний джип припарканився біля колишньої оселі Лідії Олійник у передмісті Києва. Командо виліз, постукав у знайому хвіртку, діткнув її.

Хвіртка відхилилася. На звук не озвався собака, тільки пустка буди та товстий дріт через двір.

Командо роззирнувся. Занапащенням війнуло з колишнього чепуристого обійстя. Не мукав хлів, не рохкав саж, не греблися кури. Пройшов мощеною стежкою до будинку, на веранді піддалися незамкнені двері. — Є хтось? — гукнув Командо.

— Слава Богу, ти приїхав! — вихопився з кімнати Василь Олійник, колишній чоловік колишньої господині. — З живих тільки я.

Василь нервово курив «приму», припалюючи цигарки одну від одної.

— Вона — там, — показав на кухню. — Іди сам.

Я боюся.

На кухні, сяк-так прибраній, з немитим посудом на столі, недоїденим борщем у мисці, сиділа мати Лідії — баба Надя. Радше — напівлежала боком, спершись спиною на стіну, рукою на стіл, неприродно простягнувши одну ногу, зігнувши другу. Неначе намірялася підвестися, та щось їй завадило. Схоже — нагла смерть. У цьому не треба було й переконуватися, бо живі люди так не сидять і так не дивляться. Слухавка з апарата, що стояв на кухонному столі, лежала поруч, випала з руки.

— Міліцію викликав? — гукнув Командо.

— Я тебе викликав.

— Мудро. В хаті ти, я і труп. Вернісаж.

— А ти хотів, щоб я тут був сам один з… трупом?

— Набирай міліцію, «швидка», схоже, не потрібна. Що тут сталося?

Олійник глянув на телефон поряд з рукою небіжчиці, сухо ковтнув.

— Ти… цей… дай мені свого телефона…

— Обачно. Тут нічого не треба чіпати, аж поки вони приїдуть, раптом сліди якісь залишилися.

— Сліди чого? — Олійник на мобілці не відразу натицяв неслухняним товстим пальцем нуль два, продиктував адресу, пояснив, як краще проїхати.

— Можливого злочину.

— Підімо звідси, бо я з нею поряд зараз точно ґиґну, — жалібно попрохав Олійник, — мене в дитинстві мертяком злякали, досі не можу дивитися.

Вмостилися на веранді. Олійник зім’яв порожню пачку «прими». Кинув на підлогу, схаменувся, підібрав швиденько, запхав до кишені.

— Курити є?

— Кидаю, то з собою не ношу. Потерпиш, мабуть, пачку скурив.

— Дві.

— Розповідай, кажу.

— З того часу, як ото баба Надя проти Лідки свідчила, в смислі, що вони Лідчиного вітчима на той світ допровадили, я тут і не був. Лідка, кажуть, втекла світ за очі, а баба, кажуть, з глузду зсунулась… худобу розпродала, собаку сусідам віддала, курей порізала, замкнулася тут і окрім церкви — нікуди. Гріхи замолювала.

— Хто розповів?

— Сусіди… Не знаєш, Лідка не знайшлася?

— Знайшлася. Вона загинула в Америці, під час теракту.

— Бог прибрав, виходить… Це добре. В смислі, Бог усе бачить.

— Ну?

— Ну, живу я собі, живу, забуваю вже про всю цю історію, життя, воно своє бере, женитися мощуся, гроші на «жигуля» потроху збиваю, хочу «універсал» купити, щоб дачу добудувати, на ньому дошки возити можна… Про що я?

— Про «жигуль універсал» і дошки для дачі.

— Та ні. Ага… Аж сьогодні мені дзвінок на роботу. Теща, колишня, ну, баба Надя, значить… Я її не впізнав… Якась перелякана чи що… Каже, Васюню… вона мене Васюнею кликала, коли на сварити хотіла… Васюню, каже, дитино… Тут я зовсім нічого не пойняв: яка я їй дитина, зроду віку нічого такого… Падлюкою товстожопою був, казлом смердючим був, навіть підарасом один раз був. А дитиною… Ну, думаю, правду казали — зірвало стріху в старої.

— То чого вона від тебе хтіла?

— Я не в’їхав, чесно. Встигла сказати, щоб швиденько до неї прийшов, й по всьому. Тоді чи трубку кинула, аж об стіл стукнулася, чи вже її кіндрат ухопив, наче урвалося щось. Я кричав кричав у телефон, а вона вже не чула… Ну, я й подумав, може, їй щось помогти, яка не яка, а стара жінка. І приперся. А вона… вже така. Я злякався й тобі подзвонив, я жмурів з дитинства…

— Та вже казав разів дванадцять. Хто її міг налякати?

— Не зналася вона ні з ким останнім часом…

Ти диви, як здорова була, я для неї казьол і підарас кончений, а на допомогу покликала не когось, а мене. Ти що небудь у жінках розумієш?

— Стій тут, ментівку виглядай. А я подивлюся на кухні.

Командо повернувся до небіжчиці, уважно огледів приміщення, намагаючись нічого не торкнутися, особливо столу: що на ньому стоїть і лежить, на скількох накрито, чи немає попільнички з недопалками. Щось таки вгледів на підлозі, всунув до кишені. З вулиці почувся звук авта, голоси. Глянув на годинника: швидко приїхали.

Вийшов з кухні.

«О, мій милий Кандиде, ви знали Пакету, гарненьку служницю високошляхетної баронки; я смакував у її обіймах райську насолоду, і саме нею спричинено ті пекельні страждання, які, як бачите, я терплю. Вона була заражена і, либонь, уже померла. Пакета отримала цього подарунка від одного надто вченого францисканського монаха, котрий дошукався джерела зарази: він підхопив її в однієї старої графині, а ту нагородив кавалерійський капітан, а той мав завдячувати одній маркізі, а та дістала її від пажа, а паж — від єзуїта, що, бувши за послушника, надбав ґанджу навпрямки лінії від одного з посіпак Христофора Колумба…»

Зірка глянула на гіпсове погруддя Вольтера у римській тозі і з лавровим вінком на лисому черепі. Можливо, саме в такий спосіб невідомий скульптор підкреслював хрестоматійну велич французького філософа дотепника. «Усі найпоширеніші чужоземні мови можна вивчити за шість літ, але для вивчення своєї замало цілого життя, — Вольтер тонковусто саркастично осміхнувся Зірці. — Цей мій афоризм на другому місці за згадуваністю і вживаністю після однієї недолугої максими, що її я видав, паки, у хвилину шлункових кольок. Ідеться про «я не поділяю ваших переконань, але віддам життя за те, аби ви могли їх висловити». Сказав і сказав, чого не бовкнеш за знегіддя. А у вашому часі мене, мабуть, і знають єдино за цим, даруйте, крилатим ви словом. Подумати лише: померти за чужу нісенітницю, або гірше — якусь людожерську ідею! Жалкую, що тоді не сказав собі: Франсуа, фільтруй базар! У вас дуже цікава мова, мадам Командо!»

Малюк усередині Зірки поводився спокійно, весняна млість дошкулила й йому. Зранку не працювалося, бажалося одного — спати, лягти на нагрітому сонцем дахові балконі, гарно вкутатися від ще прохолодного вітру кожухом і… «Пли-и-иве човен, води-и-и повен, та все хлюп-хлюп-хлюп-хлюп, та все хлюп-хлюп-хлюп-хлюп, та все-е-е хлюп-хлюп-хлюп-хлюп…» Сплюхою ставала Зірка відчайдушною, може, ще й тому, що прагнула дізнатися ім’я дитинки. Спитала якось Командо, як би він хотів назвати сина чи дочку. Командо сказав: нічого не вигадуй, уві сні дізнаєшся, тобі скажуть. Це збігалося з Зірчиною теорією, що дитя народжується тільки тоді, коли саме схоче і в тих, у кого схоче. Отож має повідомити й ім’я. А як не насниться? Гортала святці.

— Послухай, Максе, які імена є: Клим, Северин, Нестір, Лаврін. А може, назвемо на твою честь Максимом? Не сердься, ти у нас залишишся один єдиний гарний Максимиліянчик. Ми хлопчика назвемо Орестом на честь мого неня, а дівчинку — Дзвениславою. Дзвінкою. Бо — красиво. А щодо легенди про Довбуша, буцім Дзвінка його занапастила, то, по-перше, це міт, по-друге, не ходи до чужої жінки, як ти такий герой, а по-третє, не треба перекладати з хворої голови. Як сказано в пісні: «було б віри їй не ймити». Утвердилася в своєму рішенні, коли до рук потрапив часопис «Четвер» з романом нової літературної зірки Любка Дереша.

Там героїню звали Дзвінкою. Роман сподобався: свіжа озонна проза, не сподівалася від одноплемінників такого. Буде Дзвінка й квит.

Нікому поки про свій рішенець не повідомляла. Тато Орко на все пристане, хай би що мазунка доня вчинила. А Командо… Досить і того, що буде — Командович. Зірка осміхнулася.

Зашарудів ключ у дверях.

— То що там із Василем Олійником? — заскочила Командо зненацька.

— Звідки знаєш? — поклав собі нічого неприємного Зірці до часу не повідомляти, надто з минулого, яке варто закопати в душі й залити бетоном.

— Будь-яка жінка — відунка й потрібну їй інформацію зчитує з аури.

— Нічого не сталося.

— Аби це повідомити, Василь Олійник, котрого ти бачив двічі у своєму житті, а востаннє над два роки тому, вишукував по всьому місту твого телефону, аж поки на мене набрів? Подзвонив тобі на мобільний, який я йому й дала, і сказав: здрастуй, дорогий друже, у мене все прокволом, чого й тобі бажаю від щирого серця, кінець зв’язку.

Командо підхопив на руки Макса, пішов на кухню. Зірка — наслід.

— Мий руки, сідай, розповідай.

— Чому всі жінки, припрошуючи до столу, кажуть: мий руки?

— Які ще жінки тебе годують у себе вдома?

— Мама так казала, ти кажеш.

— Бо знаємо, з ким справу маємо. Не заведеш на манівці, пусти кота, їж нормально й розповідай.

— Бачиш, Максе, ти для нашої мами вже — кіт. А був синочком. Так вона й на мене скоро скаже: мужчино, мийте руки…

— Не бігай, як миша од віника. Розколюйся. І я тобі навзаєм щось розповім.

— Чуєш, Максе, торгується. Гаразд. Обіцяй не брати до серця…

— Не обіцятиму, бо за мене потурбувалася матінка природа, вагітним встановлюється міцний бар’єр чутливості. Організм сам не реаґує на прикрі новини.

— Померла Лідчина мати.

— Баба Надя?

— Олійник прийшов до неї, а вона… Начебто серцевий напад.

Зірка взяла кота, як завжди, коли хотіла доторком до наелектризованого ніжністю котячого хутра гоїти душевну рану. Бог є. Бог помстився. Лідка хотіла знищити Зірку особливо жорстоким робом… І де вона зараз? Як жила баба Надя після суду? Її дитина, її єдина донька — дітогубиця! Лідка на землі не помстилася матері за зраду, то забрала її за собою. Хто й де міряє, зважує, визначає міру помсти? Гріх казати, але на землі стало ще легше дихати, коли зникла ще одна злочинна родина… Не проросте більше диявольське насіння. Хай Бог милує, але не вільно тобі, бабо Надю, до царствія небесного, оно Лідка тебе вже виглядає з пекла…

— Хто її ховатиме? Окрім Лідки дітей не має, родичів наче теж? — запитала Зірка.

— Очевидячки, Олійник.

— Ти дав йому грошей?

Командо зосереджено колупав виделкою.

Зірка накрила руку чоловіка своєю. — І добре вчинив.

Серія третя.

Тетяна Кулик: чужа серед своїх, своя серед чужих

Чудна річ життя. Щойно була неділя, а вже понеділок. Куди що дівається? Живеш в оточенні конкретних речей — залізо й камінь, дерево й вода, шпалери й унітази, автобуси, маршрутки, шніцелі, проростки сої під соєвою ж таки підлевою у в’єтнамському затишному ресторанчику, черевики, морозиво, прокладки з крильцями, рукостискання, поцілунки, пологи, літні нужники в селі… На всі літери абетки. Можна помацати, взути, спожити, перенести з місця на місце. Зрозуміло й відчутно, як вивихнути ногу й розтягнути зв’язки. А життя — невідчутне, його на хліб не намастиш й грубу ним не розпалиш.

Осьо воно є, й — немає. Кажуть: минув рік. А як він сплив, звідки, куди простує? Що воно таке — рік? Або — хвилина? Життя — то час? Дія?

Уявність? А хіба за уявності живіт болить? Чи гарно читається в туалеті? Хто й де міряє, зважує, визначає черговість учинків, шикує, кому жити, кому — вже? Схаменешся, літа промайнули, а залишили по собі радикуліт та геморой з карієсом. Вислід: ото маєш шанс — хапайся ще й зубами. Бо оце незнатищо під псевдом «життя» розтане, як з бєлих яблонь дим, і сидітимеш у пеклі на розбитих ночвах… Та ще невідомо, де воно, те пекло. Може, теж уявність, навіяна галюцинація. Для простого люду. Аби стояв боявся. І не ліз до чистих. Отим, кому будь-яка кара деінде, окрім буцегарні чи кулі на Землі, по тулумбасах…

— А ви, Тетяно Іванівно, залишіться, маю справу.

Нечисленні кадри офісу крутої вітчизняної бізнесменки Крутої Лілії Іванівни розтеклися робочими місцями. Через приймальню, де сидів дивакуватий чоловічок, у вбранні якого годі було шукати стильової єдності — від турецької теніски, через китайські штани до вітчизняних розтоптаних сандалів. Відчувалося, що це людина ідеї, для котрої побутові дрібниці на кшталт одягу — несуттєві. Єдине, чого він не зраджував, і ми в цьому переконаємося пізніше, — капелюх і краватка. До будь-яких шат. Узимку, влітку, восени й навесні. Краватка вартує зупинки на вимогу.

Витвір невідомої майстрині, ручна робота, полотняний оселедець, вишитий хрестиком, пропагував народний орнамент «куряча лапка» і припинався до шиї ґумкою. Капрон капелюха імітував солом’яне плетиво і доповнював національну самоідентифікацію власника. Котрий цієї миті запопадливо вітався з кожною жінкою, що виходила з кабінету. Відчувалося, що дивака знають тут, ба, й звикли до нього.

Персонал — від головбуха Стратонівни до офіс менеджера Зіньки — вбирався в ділові костюми за будь-якої спеки (хоч і тридцять п’ять градусів) — у колготах, на шпильках, зі свіжими зачісками і манікюром. Шефиня могла пробачити будь-що, окрім зазіхання на її гроші й неохайного вигляду.

«Побачу когось у зручному замість офіційного — вижену й імені не спитаю! Хто не дбає про себе, не дбатиме й про справу», — імператив Крутої.

Сама Лілія Іванівна про себе дбала, і вислід дбання був приголомшливий. Жодної схожої постаті ані в бізнесовому, ані в політичному, ані в будь-якому іншому середовищі і не шукай — марно.

Позаяк після катастрофи набралися зайві кілограми, метикувала, що краще: знущатися з організму в спортзалах, викидати гроші на шахраїв з їхніми некорисними та шкідливими дієтами, чи обернути недолік на досягнення, а ваду на окрасу? Обрала останнє. Бо. Природою не нехтуй — образиться і вріже бумерангом. Хоч скільки силувано не худнеш, втрачені кіла повернуться, ще й полонених за собою приведуть. Перевірено, винятків нема. Або не жерти по жизні, або… У другому «або» чаяться вигоди. Де й хто сказав, що справна жінка — потвора? Було колись в історії, що краса — лише після дев’яноста кіл, і знову буде, побачите. Ось-ось у виробників текстилю та шкіри визріє думка, що на грубшу мадам і мануфактури йде удвічі втричі вчетверо більше, ніж на дистрофічку Зірку (до слова), та й прикраси їм потрібні рельєфніші, коштовніші…

Стривай, стривай! Стояти! А що, коли забамбулити ґлянсовий журнал для пампушок? Дефіле для булочок солоденьких, престижну премію дизайнерові, що взуває вдягає вбирає стокілограмових зефірин у шоколаді? Нотуй, Лілю, нотуй, ідеї цінуй, на шляху не переступай, треба обміркувати, пощитати… Клієнтури матиме купу, бо наш нарід, надто жіночий, попоїсти таки любе.

А з крутобоких прихильниць і фанаток, що їх Лілія обертатиме з попелюшок, зацькованих дистрофічками до нервових розладів, на королев будь-якого балу, електорат вийде — перша кляса, активний, ротатий, пащекуватий, куди твої бабульки з червоними знаменами і портретами Леніна на колишніх грудях.

А за еталон вона — Лілія Крутая. Все при ній: бюст, красномовна заклична сідниця, на щоках нап’ята гладенька шкіра, як персик… Косметика: рожева, порцелянова, манірна. Жодних ділових костюмів, лише шовкові балахони, аби все летіло вигравало, тріпотіло рюшками, майоріло стрічками. Такі самі пальта — до підлоги, з фестонами й брижами, непальтових бірюзових та трояндових вальорів. Аксесуари — в стилі: крокодиляча шкіра, шкіряні квіти на сумках, леви та леопарди — на шаликах і косинках. Прикраси — в стилі: дармовиси до плечей, східно-розкішні, накручені наворочені, з правдивими камінцями хоч би й на повсякдень, намиста — у кілька разків.

Апофеоз, екстаз, вершина Джомолунгма — капелюшки. Радше — капелюхи. Крислаті, на арматурі, у квітах і бантах чи, за сезоном, хутряні, з хвостами та лапками. Щось подібне полюбляла британська королева-мати. Але їй було да-алеко до Лілі, просто їхати потягом. Далекого сполучення. Чи пішки з Лондона до Києва.

По-перше, міркувала Лілія, обраний стиль — сам по собі досягнення. Пам’ятала, як з бідної молодості задивлялася на гарно вбраних жінок.

А, по-друге, комерційний розрахунок. Якась мимра у напівчоловічому костюмі як пішла на перемовини з бізнесовим клієнтом, так само й пішла зтудова. А Лілію Іванівну Крутую, побачивши один раз, ніхто в світі не забуде до скону.

Номер свого авта забуде, час побачення з коханкою. А Лілю — ніколи.

— А ви, Тетяно Іванівно, залишіться, маю справу.

Сьогодні у Лілії Іванівни день джинси. Але якої! Розшитої стразами, бісером, з ажурними віконцями, штучними квітами, драною пеленою.

До строю — джинсові чобітки на шпильці: ефект циркової ілюзії — подолане тяжіння! жінка метелик! злетімо над землею разом! Бо надтонкий каблучок майже непомітний порівняно з монументальною поставою над ним. Враження, що Лілія Крутая зависає у повітрі, не торкається підлоги.

— Чортьйогознає, чи личить мені таке? — обернулася вона до Кулик, коли залишилися наодинці. — Моя модельєрка каже, що треба йти в ногу з часом. Не подобається мені ця джинса…

Квіти наче нічого, а спідниця — кілком… Мо’ я знову потовстішала…

— Я на моді анітелень, — хотіла одбутися Кулик.

— Вже й погомоніти ні з ким. По-нашому, по-дівочому. Якась ти, Тетяно, дуже суха. Я б сказала, функціональна. Сідай, не стовбич. Хочу порадитися. Я вирішила трохи розширити бізнес. Ось диви, — підсунула папери. — Заводик… з пивним цехом. Недалеко. Він на ходу, але значення має лише обласне, тьху, а не значення. Втім, боргів нема, зарплатню платять, якось живуть. Я подумала…

Горілка «Крутая» — вже бренд. А у нас кожний школяр знає, що горілка без пива — гроші на вітер.

Треба нам цей заводик долучити до концерну.

Назва гарна пропадає. Райцентр цей, де наш заводик чумкає, називається Великі Роґулі. От і назвемо ми наше пиво — «Роґуль». По-народньому.

— А чому не «Крутий Роґуль»?

— Клас. Я щодня переконуюсь, що не дурно тебе взяла. Звісно — Крутий! І слогани просяться агресивні, нахабні. «Люблять люди на Землі ці Крутії Роґулі!», «Великими ковтками з Крутими Роґулями!»… «Хто не п’є Роґуль, той повний нуль». «А дівчата з парубками, як ті раки з Роґулями». Візьмеш у Зіньки пакет документів, вивчиш, у п’ятницю зберемо нараду. Ти, я, Стасик Кучерявий.

— А моя роль яка?

— Справою збанкрутування заводу, перекуплення його за рупь за двадцять і переоснащенням підприємства займеться Стасик. Він має достатньо аргументів для директора, аби той хутенько все зрозумів і не сіпався, а діставав задоволення. Ти тільки проконсультуй його юридично, як заслужений, блін, юрист, щоб усе було абгемахт. Поговори з Зіркою.

— Про що?

— Чого ти збентежилася? Я просто хочу їй допомогти, як старій подрузі… Все ж таки відчуваю перед нею сяку-таку провину… Вона мови знає, нехай мені промови пише, я гарно платитиму, не зажлоблюся. Коли хочеш, я з нею навіть не зустрінуся. Слово честі. Вона й не знатиме, хто я, якщо ти не будеш теленити… Спілкуватимемось комп’ютером, через Зіньку. Отримала завдання, виконала, гроші в кишеню. І гуд-бай. Ляля — не робота. Спічрайтер називається. А хочеш — зв’язок піде через тебе?

— Хочу.

— О’кей. У нас тут підбирається незлецька кумпанія. Як у тому польському анекдоті: «бардзо пожондна — пан міліціянт, пан крайовий говнюх і єще дві курви». Жарт. Ми абикого не беремо.

Люди тричі провірені, патентовані, муха не пролетить. Стратонівна зі мною від початку. Її мені один заокеанець подарував, Стратонівна мала з ним бухгалтерсько-бізнесову оборудку. Зали шився довольний, як слон. Зінька, й та — могилянка, а не абищо. Політологічний факультет. Я її на студентських оглядинах в Академії видивилася.

Рік пасла, завдання давала, гроші платила, придивлялася. Дівка бритва. Має гарний апетит. А це означає — зміна зміні росте…

Крутая натиснула кнопку селектора.

— Зінько, що в тебе?

— Три повідомлення, два телефони, прохання від газети про інтерв’ю…

— Хто дзвонив?

— Малпи й обізяни. Нічого нагального.

— Скільки разів попереджала! Хтось почує, як ти електорат обзиваєш…

— Ніхто не почує, я бдю. Так казала моя бабця, а значить, народна мудрість.

— Слухай сюди. Я беру референта, прізвище Симчич, її роботу курируватиме Тетяна Іванівна.

Вона підійде до тебе, пояснить конкретно, окей?

— Стьюпід енд фані.

— Тобто?

— Глупство й сміх. Смішно не зрозуміти таке просте завдання. Тут знову притирився цей, з привітом, Анатоль Саврадимович Пікайзен. Зараз пішов до Стратонівни в бухгалтерію, помагати шафи совати. Сказав, що вирішив стати вашим іміджмейкером, зараз створює своє бачення передвиборної кампанії.

— Скільки казати — жени з порога, нам ще філію дурки тут відкрити…

— Ліліє Іванівно, він безвредний, тихий, смішно розказує, нехай ходить, місця не пересидить.

— А може, він підісланий козачок, ти про це подумала?

— Я перевірю.

— Як?

— На детекторі брехні, — Зінька розсміялася.

Крутая відімкнулася. Схопила сумку, обляпану лайковими трояндочками з перламутровим осердям, облямовану довгою шкіряною локшиною.

— Де я в біса діла того папірця? Ой, диви, квітку одірвало. Десь зачепилася… Сьодні все проти мене, треба тихо бути, у щось ускочу.

— До вас прийшли, — офіційно сказала в селектор Зінька.

— Малпи й обізяни, — пробурмотіла Крутая.

— Я піду, — Кулик підвелася.

— Чекаю звіту.

До кабінету встромилася голова Стаса Кучерявого.

— Здрастуйте, Ліліє Іванівно, здрастуйте, Тетяно Іванівно. Щойно помітив: ви однакові по батькові. Не сестри?

Кулик лупнула на Стаса, той не знітився, неначе на нього таким зизим оком життя дивиться щодень. Кулик вийшла.

— Дізнався? — Крутая не запропонувала Стасові сісти.

Він сів сам, дбайливо підсмикнувши бездоганні холоші.

— Кримінальної справи не порушено, немає складу злочину, констатовано природну смерть від серцевого нападу, із сусідів ніхто нічого підозрілого не бачив, окрім візиту Олійника Василя Анатолійовича.

— Чому цей візит підозрілий?

— Я не так висловився. Треба розділити фразу.

Ніхто нічого підозрілого не бачив — це раз.

Візитерів не помічено, окрім Олійника Василя Анатолійовича, який і викликав міліцію — це два.

— За що тебе тільки в прокуратурі тримають.

Доповісти до ладу не вмієш.

— За красу нелюдську.

— Далі.

— Тіло після експертизи віддано родичам.

Похорон…

— Яким родичам?

— Не генетичним, а соціяльним. Похороном займається громадянин Олійник, колишній зять. Церемонія сьогодні на центральному цвинтарі о дванадцятій годині.

— До діда, значить, підховають…

— Даруйте…

— Це я так. Добре служиш.

— Радий старатися, вашбродь.

— Ти вже зазнайомився зі справою Роґулів?

— Так. Симпатичний заводик. Забрати його, що два, даруйте, пальці об асфальт. Директор аж плаче — хоче золоту кредитну картку, перед коханкою похвирцювати крутизною. Взяти може лише під заставу заводика. Його це не бентежить, бо думає за пару років розплатитися. Осьо має все оформити в банку «Дебет кредит». А ми на банк натиснемо. Знаю як. Вони вимагатимуть у директора негайного повернення кредиту проти обіцяного пільгового режиму. Або вилучення на свою користь застави. От заводик і тю-тю. А тут ми, тобто ви — з рятувальним колом. Ось балансова вартість підприємства, ось його вартість на випадок банкрутства. Відчуйте різницю.

— Завдання тобі: Роґулі — якнайшвидше.

— Можна пришивати додаткову кишеню для премії?

— Я у школі вчила п’єсу, «Глитай, або ж павук» називається. Не про тебе?

— Ні. Про мене пісня — «Шоу маст ґо он». Що у перекладі на державну означає — шоу триватиме за будь-якої погоди. Допоки є ви, якій багато чого потрібно. І є я, який знає, як усе це здобути, при чому не сісти і вас не посадити.

— Сплюнь тричі. Поклич Зіньку. Та не липни до неї, вже скаржилася.

— Нехай спідницю довшу носить.

— Не для тебе спідниця, для солідних клієнтів.

Стас заглянув до приймальні.

— Зінько, шефиня кличуть.

— Кому Зінька, а кому — Зінаїда Михайлівна.

Ви ж знаєте, Лілія Іванівна не хоче амікошонства у службовий час.

— Тоді поспілкуймося у позаслужбовий. Ти давно мені сідничкою крутиш. Приходь надвечір у клуню…

— Я Лілії Іванівні розповім.

— Лямур утрьох? Я не потягну. З тобою, впершись ногою в теплу батарею, ще якось впораюсь. А з Крутою… Калібр не той. Ніколи не ставлю перед собою нереальних завдань. І цим вигідно відрізняюсь від більшості сучасників кайнозойців.

— Сучасників кайно чого?

— Чого вас тільки вчать! Ми з вами, Зінаїдо Михайлівно, живемо в кайнозойську еру. Нас із вами, Зінаїдо Михайлівно, від початку нашої ери відділяють лише якихось шістдесят мільйонів років, а який прогрес. Ходимо на двох ногах, виконуємо нескладні рухи руками, носимо чуже хутро й чужу шкіру. Останні рудименти — апендикс та зуби мудрості — вирізаємо й вириваємо нещадно. Але — образ мислєй! Його в нас нікому не відняти. Всіх, хто не з нами, їли, їмо й будемо їсти вічно. Кайнозоєць — це звучить гордо.

— Кликали, Ліліє Іванівно? — Зінька сіпнулася від нахабного жесту Стаса на виході з офісу, осмикнула міні спідничку ділового костюма, радше схожу на максі пасок.

— Слухай сюди. Ось прізвища. Я на одному збіговиську записала. Наймодніші філософи на сьогодні, на них усі показилися. Жак Дерріда і Ме Фуко…

— Дерріда. Якщо він француз, то наголос має бути на останньому складі. А що то за Ме? — Ім’я.

— Такого імені не буває.

— Тебе забули запитати. Ініціал. Дізнайся через Інтернет про них і вибери мені пару цитат.

— З обох?

— З кого знайдеш. Мене не буде з одинадцятої до тринадцятої, скасуй зустрічі, перенеси на після обіду. Малпи й обізяни у приймальні сидять?

Зінька гмукнула.

— А мене лаяли за обізян.

— Не рівняй хрону з бананом. Перепросися в директриси дитбудинку. Нехай мене дочекається.

— Зірко Орестівно Симчич? — офіціозно поцікавилася слухавка.

— Так.

— З вами розмовляють із офісу підприємця й мецената Лілії Іванівни Крутої.

— А хто це?

— Торговельна марка «Крутая» — найпопулярніша на сучасному споживчому ринку нашої країни. Добре знана така її продукція, як горілка «Крутая», настоянки аматорські «Круті», тернівка «Крутая», «Крутая — бальзам на рани» — голосом автовідповідача завчено торохкотів телефон. — Крутая — це не тільки й не просто марка напоїв, це — чітка громадянська позиція, це допомога сиротам й знедоленим, це…

— Ви певні, що вам потрібна саме я?

— Передаю слухавку…

— Зірко, доброго дня!

— Тетяно, ви? А я мало не урвала балачку. Давно ж ми з вами не бачилися не чулися. Чому не даєтеся знати? Макс розучив нові фокуси покуси, прагне глядачів… А що ви робите в цієї, як її? Горілки?

— Із цього приводу я й хочу з вами обома погомоніти. Моя шефиня Крутая має цікаву пропозицію. Хоче залучити вас до роботи. На мій погляд, цікавої і перспективної. Надомної. Будете писати для неї промови, робити переклади спеціальної літератури. Хочу вас загітувати. Подумайте.

— Подумаю.

До кабінету Кулик в офісі Крутої зазирнув Стас.

— Тетяно Іванівно, чому ви мене уникаєте?

— Я взагалі сумніваюся, чи ти — людина.

— Ще й яка. Чєловєчищє! Керуюся виключно здоровими інстинктами: почуттям голоду, виживання, продовження роду. А не мертвими ідеологічними догмами. Проте ладен перед вами реабілітуватися. Є нові дані у старій кримінальній справі. Не для сторонніх вух.

Вони вийшли на галявинку за офісом.

— Пам’ятаєте, звинувачення Олійник зайшло в кут через брак прямих доказів. Зокрема, відбитків її пальців. Щойно з’явилася нова метода. Пальчики можна зняти навіть якщо предмет витерли.

Наприклад, з чашки, що її Олійник підкинула до кабінету вбитої нею дієтсестри Король. А це значить, що добувши відбитки пальців нашої з вами шефині і порівнявши їх з кримінальними, ми можемо стовідсотково довести, що вона й покійна Лідія Олійник — та сама особа.

— Навіщо ти це робиш?

— У скрутний для мене час я вам нагадаю про цю послугу й сподіватимусь навзаєм одержати допомогу.

Старе київське кладовище ще не кучерявилося зеленню, весна цього року скидалася на безрозмірну зиму. Порадувала швидким приходом і зникла, зачаїлася до кращих часів. Крута вуличка поєднувала місто з крематорієм, ділила цвинтар навпіл. До парадних ділянок, де жовта київська глина втихомирювала всі політичні, соціальні, економічні, мистецькі, інші людські пристрасті, запрошував постійних і тимчасових мешканців старовинний, червоної цегли вхід з капличкою.

Пообіч асфальтованої центральної алеї — мармурові й бронзові голови, погруддя, торси індиферентно грілися на нещедрому сонечку. Нещодавні резонансні поховання ще не набули вічної байдужості, швидкоплинне нуртування емоцій ще збуджувало над ними могильної аури, штрикало у вічі пірамідами неприбраних вінків, купами прив’ялих квітів. Пахло, як на квітковому базарі.

Бо на квітковому базарі пахне похороном.

На стару ділянку, де чекав на бабу Надю давно покійний чоловік, ближче дійти саме парадною алеєю. За домовиною аж четверо — Василь Олійник, дві бабці сусідки й Командо. Олійник раз у раз утирав спітнілого лоба, скидалося, що заледве втримується, аби не втекти. Коли зателефонував Командо, повідомляючи про час і місце похорону, трохи не плакав, благаючи скласти йому компанію. Командо погодився.

Віднедавна одна думка заважала йому вільно жити. Започував довкруж ірраціональне напруження. Звідки струмує — не добереш. Вірити в загробне життя і всякі такі штуки з безтілесними переселенцями душами й духами геть померлих Командо не міг за архетипом, а пояснень своїм здогадам у реальному світі не знаходив. Однозначні відомості про трагічну (хоч і цілком заслужену) смерть Лідії Олійник від руки Осами Бен Ладена не давали простору для розвою здогадів…

Обличчя баби Наді… Неначе останнє, що побачила в житті, був привид. Та й знахідка на підлозі, яка зараз лежить у пакетику в кишені, не могла належати покійниці — простій жінці, майже черниці… Але ж…

Командо роззирався довкола. Буденного дня людей на цвинтарі мало. Дійшли. «Говорити будете?» — запитав бригадир гробокоп. Командо зирнув на Олійника. Той ледь махнув рукою, які там промови. Поставили домовину на жовтий глиняний бруствер, відкрили віко. Олійник зблід і схопився за рукав Командо. Судома смертельного переляку не зійшла з білого обличчя баби Наді. Навіть посилилася. Чи то тіні дерев?

— Я боюся жмурів, — промимрив Олійник.

— Потерпиш.

Поки дві сусідки виконували ритуальні плачі, Командо периферійним зором завважив рух за буйними кущами майбутнього бузку. Біля сусідньої могили з помпезним янголом у головах стояла огрядна жінка в темному шовковому плащі і крислатому капелюсі з вуаллю. Вона тримала два жовті тюльпани. Перехопивши погляд Командо, жінка схилилася над могилою з янголом.

— Попрощалися?

Сусідки вкинули по жмені землі, хлопці у вицвілих армійських комбезах шпарко запорпували могилу.

На зворотному шляху Олійник повеселішав, лалакав без упину, виганяючи з душі переляк, тягнув Командо за собою, обіцяв накрити йому галявину. Не хтів слухати заперечень.

— Зачекай, — наказав Командо. — Посидь в авті, я запальничку впустив.

На свіжій могилі баби Наді окрім пучечка якогось первоцвіту, принесеного сусідками, лежали два жовті тюльпани. Командо роззирнувся. Вітер гойднув кущами бузку, захилитав ще голі дерева, вихопився на волю, весело погнав над цвинтарем, над містом, над землею ватяні хмари.

Командо попростував до авта.

А Крутая прожогом мчала з кладовища. До… казина.

Забачивши її, на вулицю вибіг сам директор.

Шанобливо провів до зали. Крутая на ходу скинула комусь на руки плаща, підбігла до столу.

Зробила ставку, другу. Грала несамовито, не рахуючи грошей, не радіючи виграшу, не шкодуючи за програшем.

Вир пристрастей у загартованій душі Лілі Крутої налякав її саму. Захована в льох свідомості, залита бетоном, як в італійських фільмах труп жертви, Ліда Олійник раптово стрельнула потужним пагоном, неконтрольовано гайнула на волю. Втекти від правосуддя, виорати носом половину земної кулі, вмерти під уламками символу американської потуги, відродитися з попелу й незвіді, скласти універсальний план помсти, довести світові, що мусить визнати її достойницею, врешті — поховати в київську глину матір, останню з живих, хто міг упізнати в Лілі Ліду… Задля чого? Аби випадкова стріча, навіть не стріча, а так, примха тонких матерій, химера, подих вітру, гра світлотіні… І все завалилося, як вежа з близнят, прохромлена літачком терористів. А я сподівалася, що забула його… Чоловік Зірки. Сіро-зелені уважні, сторожко котячі очі, руки, що їхній дотик шкіра закарбувала як тавро, вуста над квадратовим підборіддям… Як у когось з кіногероїв… забула, в кого. Будь ти навіки проклята, Зірко Симчич, знову тобі — незаслужено все…

Лілія Іванівна Крутая не знаходила собі місця.

Скніло серце, бухало в скроні. Перед очима — високий, спокійний, трохи посивілий, але ж геть такий, як ото колись на його дачі… Любов жага пристрасть, яку спричинив у її серці тоді, в іншому житті, Зірчин чоловік, знову наздогнала Лідку з головою, як хвиля Ґодзила. Чи не вперше вимуштрувана неправедним життям до автоматизму реакцій на будь-яку несподіванку, Лідка почувалася безпорадною, знесиленою, здитинілою. Якого чортового дідька ці почуття забули тут! Геть! Я сказала — геть звідси! Що я про нього знаю? Мав якусь контору… Детективну? Охоронну?

Схаменулася, коли аж надто програла. Ошелешено дивилася на стіл, на круп’є. Йолкі-палкі, а до чого тут гроші?! Свої ж програю! Крута зосередилася, зіграла ва-банк і — відігралася. Не діждете!

Кинула гру, поїхала до себе.

Не скидаючи капелюха, ступила до кабінету.

Слідом дріботіла усміхнена Зінька.

— Ось послухайте, — урочисто виголосила Зінька. — «Деконструкція — це те, що робить порух визначення можливим лише в разі, якщо кожний елемент, що виникає на кону присутності, співмірний із чимось, відмінним від нього, проте зберігши при цьому знак минулого, водночас залишається відкритим для знаку своїх стосунків із прийдешнім. Цей слід менше стосується до того, що називається майбутнім, аніж до того, на що кажемо — минуле: таке подвійне ставлення конституює те, чому ймення — сьогоденність.

Сьогодення створюється завдяки саме тим стосункам, що не існують таким собі абсолютним штибом: це означає, що минуле й майбутнє ми не розглядаємо як модифіковане сьогодення. Задля того, аби щось існувало, воно має відокремлюватися від несуттєвого певним інтервалом».

Кінець цитати. Жак Дерріда, праця «Диферанс», тобто деконструкція. Шикарно. Куди хочеш встав. Ніхто нічого не дотумкає, а промова — перша кляса.

— Геть звідси!

Тренована Зінька випарувалася.

— Зінько!

Устромилася голова Зіньки з круглими переляканими очима.

— Викликати «швидку»? Ліліє Іванівно, вам зле?

— Собі виклич, з дурки… Дай кави. Ні, коньяку.

— Я щас.

Зінька занесла тацю з кавою, чашкою й чаркою.

Крутая вихилила коньяк ковтком.

— Коньяк спершу гріють у долоні, аби відчути аромат, — сказала Зінька.

— Пікайзен навчив? — спокійніше сказала Крутая.

— Ой, слухайте, побачив у мене новий, щойно виданий український словник, схопив, попросив додому почитати. Уявляєте, словник почитати…

Вчора приніс і каже — кака. Питаюся — чому? У словнику, каже, немає слова «птеродактиль». Я йому кажу: чи ми вже так добре жиємо, що бракує лише птеродактиля?

— А хто він?

— Пікайзен?

— Не ліпи дурепу.

— Птеродактиль — це летючий динозавр із доісторичного життя.

— А-а, бачила на відео про Юрський період. Не такий уже й причмелений твій Пікайзен… Мені б парочку таких пташок завести — миле діло.

Конкурентам час від часу показувати. Птеродактиль на поштівках з днем народження. Тіпа — намйок. Самі все принесли б… Ще й умовляли б узяти… Знайди мені адреси й телефони всіх охоронних агентств міста, буду ставити захист.

— Від малпів та обізян?

— Від птеродактилів.

Британська амбасада не надурила. А Маріванна до останнього дня не йняла віри. А ось тримає ґлянсову довгасту книжечку авіаквитка до Лондона.

— Не хвилюйтеся, — вмовляла Зірка. — Я на ці дні переїду до вас, Шерифа гулятиму й годуватиму. Бо він же Макса боїться. Гулятимеш зі мною, ге, Шеро?

— Залюбки, — солідно гримнув Шериф. — А Макс противний, як усі коти.

— Ліпше подумайте, що ви нам із Лондона привезете, якусь англійську м’ясо кісточку. Ось дивіться, тут я поклала квитка, тут медичне страхування, тут паспорт, оце гроші, це — торба з ліками. З вами полетить людина з посольства, я з ним говорила, симпатичний хлоп, відповідальний, усі питання до нього, він непогано володіє мовою.

Ми вас проведемо до Борисполя, а тоді зустрінемо.

Ви запам’ятали, як вітати королеву?

— Гелло.

— Більше вам нічого й не треба. — І ти тут шануйся, бережи себе, я прагну здорового онука… — Маріванна тихо засльозилася.

До квартири зайшов худорлявий юнак у бездоганному костюмі.

— Знайомтеся, це Алан, якому я вас і здаю з рук у руки. Її Величності — вітання.

Як їхала до летовища, як вантажилася з возиком до «боїнга», як летіла, Маріванна пам’ятала кепсько, бо по українському зосереджувалася лише на тому, аби поменше клопоту завдати своїм супутникам. Не зчулася, як мила усміхнена стюардеса оголосила кількома мовами, що аеропорт Гітроу радий вітати прибульців.

Серед натовпу вище над інший стримів плакатик на кийку з написом КYIV. «Це для нас», — Алан викотив возика з терміналу. Перше, що вразило Маріванну — пахощі. Давно не була на батьківщині ані на вокзалі, ані в аеропорті, та пам’ятала, що громадські місця так не пахнуть. Алан щебетав із зустрічальником, радів, навідався ж додому. Маріванна роззиралася. Вирувало різномовне різноголосся, індійські родини (татусі в завиваних чалмах, мами в сарі) випасали виводки індусят. Чорні, жовті, шоколадні всіх відтінків обличчя, накрохмалені поліціянти в ребристих кашкетах… І запах, свіжий, смачний, квітковий вихлюпувався з кожної крамнички. Маріванна благально подивилася на Алана. Той зрозумів, підкотив возика до білосніжних дверей із написом «ледізрум».

— Упораєтеся, чи покликати когось на допомогу?

— Сама.

За дверима Маріванна зачудувалася, кахляно дзеркальний рай виблискував і ароматів фіялками. Хіба туди можна це саме? Забурмотіла злита вода, пахощі посилилися, з кабінки вийшла леді, автоматично всміхнулася Маріванні, вмила руки, вийшла. «Що вони тут їдять, коли так пахнуть?»

Маріванна побачила на одній з котрихось дверей зображення інвалідного візка, вкотилася. Простора кабінка обладнана поруччями на стінах, під’їзним пандусом, під кожним нікельованим краном окрім напису вказувала на його призначення дохідлива картинка.

У «мерседесі» перед водієм підморгувала панель керування. «Це комп’ютер», — перехопив погляд Алан. «І в нас уже так само», — мовила патріотично Маріванна.

У крихітному номері недорогого готелю теж усе прилаштовано до перебування тут людини на візку. Алан здав Маріванну усміхненій мулатці у крохмальному очіпку і такій самій запасці на тем ній сукні. «Це черниця, — пояснив, — вони у нас опікуються такими людьми, як ви». «Не сказав — інвалідами, і на тому спасибі». «Мерил», — осміхнулася мулатка білозубо. «Ми — тезкині», — зраділа Маріванна. «Сестра Мерил допоможе вам у всьому, вона навіть знає кілька російських слів».

«Здравствуй, пока, нє нада», — засміялася Мерил.

«Сьогодні у вас сніданок, відпочинок і екскурсія містом. Завтра — прийняття в палаці. Я за вами заїду. Бай». — «Бай», — увійшла в роль Маріванна.

У Лондоні Маріванна започувалася, як удома.

Саме так і уявляла вона це місто. Двоповерхові автобуси, паби, міст Тауер, сам Тауер з тлустими воронами на газонах, Темза, Вестмінстер, Біґ Бен, Бейкер стріт з Голмсом. Уразила кількість квітів — на вікнах, на стовпах, під вікнами. Ще прохолодно, як вони тут виживають? І загальне враження — Лондон веселе, яскраве, розмаїте, святкове місто. Хто казав, що тут смоґ? Що все сіре й сумне? Аби ото язиком молоти.

Увечері, вже в ліжку, турботливо підтикана зусібіч ковдрою, увімкнула телевізора. Останні новини. Війна в Іраку таки розпочалася. Зрозуміло без перекладу, з картинки. Без угаву повторювано: Буш Блер, Блер Буш… Маріванна розхвилювалася. Покликала Мерил. Та зателефонувала Аланові. Заспаний Алан пояснив п’яте через десяте, що війна розпочалася, що в антиіракській коаліції бере участь Британія. Англійці бомбують Багдад, британські піхотинці воюють проти арабів. Маріванна далі не слухала. Як же це так, Єлизавето! Хіба так можна! Там живі люди! Ну, хай американці, вони задираки. Але — британці! Монархічна країна! Такі туалети!

Перестаєш вірити в людство взагалі…

Маріванна майже не спала. Спершу думала — так, потім — отак, тоді — взагалі відмовитися…

Але ж люди везли, незлецькі гроші витратили, а раптом на Аланові окошиться… Чи на Мерил…

Рішення склалося вдосвіта. Втішена Маріванна задрімала впівока.

Метушливий ранок збіг у клопотах. Виїхали до палацу заздалегідь, бо там черга. Маріванна хвилювалася. Картала себе, що послухалася Зірки і вбралася в народний костюм, узятий напрокат в оперному театрі. Мабуть, із «Наталки Полтавки» або з «Запорожця за Дунаєм». Чи зрозуміють вишиту сорочку, плюшеву корсетку, малиновий очіпок? Чи не сміятимуться? З України! Було б убратися у щось чорненьке, довгополе, аби не видно було покручених ніг. «Тоді треба капелюшка, бо жінок без капелюшків не буває», — безапеляційно заявила Зірка. Маріванна могла датися на тортури, але капелюшка не наділа би під розстрілом. Що вона — королева мати?! На заводі, де все життя пропрацювала, зроду-віку не бачила жінок у капелюшках, хіба як делеґації цехами водили, чи артистки які приїздили до Палацу культури.

Черга з машин до палацу збилася чималенька, просувалася поволеньки, чорні авта під’їздили до входу, випускали запрошених, забиралися геть.

Маріванна заспокоїлася. Жінок у народних строях було багато. Та таких, що оперна плюшка і плахта видавалися найскромнішими. Як жіночка-муринка несе свого двометрового тюрбана та не впаде у кілометрах накрученої на себе мануфактури? Чи жовтенька — у розмаїтому халаті, чи смаглявка в сарі, чи… Дякую, Зірко, нехай бачать: наш очіпок незгірший за інші, а може, навіть і кращий. Бо ми — теж Європа. Хоч і в очіпку.

Заля для приймань заповнювалася, широкий світ звузився до простору, обмеженого гобеленовими стінами палацу, високе товариство стиха гомоніло, вигравало всіма кольорами спектра. Світ спілкувався, посміхався, чекав на королеву.

Пролунав мелодійний ґонґ. «Її Величність королева Об’єднаного Королівства», — виголосив якийсь у голубому старовинному камзелку. Гомін ущух, очі обернулися до парадних дверей. Єлизавета вийшла в зеленавій довгій сукні зі старомоднім рукавом ліхтариком. Скромна низка перлів, довгі рукавички, капелюшок ток на сивому волоссі з традиційним перманентом, торебка через руку. «Як вона подивиться людям у вічі?» — Маріванна не зводила погляду з королеви.

Усіх пошикували двома шпалерами, монархиня рушила через людський коридор привітати кожного. Єлизавета посміхалася, комусь говорила дві слові, комусь привітно кивала, малій дівчинці африканці подала руку, торкнулася, пестячи, щоки. Затрималася біля сухорлявої літньої жінки черниці, потисла руку, серйозно про щось перемовилася.

Підійшла до Маріванни, більше інвалідів у залі не було. Алан шанобливо схилився й відступив на крок. Єлизавета навіть трохи схилилася, про стягла руку. Зараз або ніколи! Маріванна схопила монаршу руку і палко заговорила. Про свій протест проти війни в Іраку, про брак поваги до монаршого престолу, про спаплюжену віру в людство. Схаменися, Лізо, отямся, ти вже на порозі вічності, як станеш перед Богом — от патос її про мови. Сек’юриті захвилювалися, ніхто так довго не затримував королеви, як ця дивна жінка в дивному строї, з нікому не зрозумілою мовою. Королева ледве випростала правицю, стурбовано підвела очі на супровід. Тлумач швиденько переклав, що гостя схвильована гостинністю, у нестямі від щастя бачити монархиню і надалі буде другом Англії й підтримуватиме її зовнішню політику. Єлизавета заспокоїлася й ще раз усміхнулася Маріванні.

Заблимали фотоспалахи.

Гостей британського престолу запрошено до фуршету. У сусідній залі під стінами — столи, повні наїдків напитків. Гості невимушено заходилися біля дармового пригощання. Як на взір, зроду не їли. Маріванна безпорадно тримала велику тарелю і якийсь незрозумілий пластмасовий пристрій до неї, поки не підбіг захеканий Алан. Він умить прилаштував пристрій до тарелі, встромив туди фужера, допоміг покласти їжі.

— У вас просять інтерв’ю Бі-бі-сі, три журнали, п’ять газет, є запрошення на популярне ток-шоу на телебаченні. Я погодив з посольством, аби ви затрималися тут ще на день.

— Ні хвилини, ні півхвилини. Лише в разі, якщо вона припинить убивати людей в Іраку, — відрізала Маріванна.

Алан сполотнів.

— То ви про це казали королеві?

— Саме.

— Слава Богові, що тут ніхто не знає української!

— Тоді я згодна на інтерв’ю, нехай хтось із нашого посольства перекладе, — спалахнула Маріванна.

— Зараз, зараз, не хвилюйтеся, все буде о’кей.

Маріванна летіла додому рейсом Українських авіаліній. Алан подумки палко дякував англійському Богові, який не посприяв вивченню української мови в Об’єднаному Королівстві. Усміхнена, мов ненаша, стюардеса подала на його прохання стосик уранішніх англійських газет. На чільних сторінках, звісно, переможна баталія в Іраку, а на інших — Маріванна з Єлизаветою.

Маріванна в очіпку, королева — в капелюшку.

— Поважні гості надсилають полишеним господарям телеграму з борту літака, — порушила мовчанку Маріванна, відклавши газети. — Чи не можемо й ми вчинити так само?

Алан завмер.

— Ви хочете подякувати Її Величності за прийняття?

Маріванна з жалем подивилася на хлопця: не маленький, міг би й розуміти. — І за прийняття також.

— Від приватних осіб телеграм не приймають, — зметикував Алан. — Скажіть мені, я передам через нашу амбасаду.

Маріванна зітхнула. Обернулася до ілюмінатора. В прогалинах ватяних хмар розкручувалася мапа землі. Покреслена на клаптики полів і міст, вишита зеленню лісів і гаптована стрічками річок.

«І дедалі меншає місць, де збереглися людяність і справедливість», — подумалося сумно.

Шериф зустрів Маріванну ворожо. Не привітався, насправжки загарчав, коли простягла руку.

— Нічого не їв, лише пив, я вже молилася, аби скорше ся вертали. Вже не знала, яких смаколиків йому купувати, — Зірка раділа стрічі.

Маріванна сиділа посеред кухні, гейби в гостях.

Почулося шарудіння. Вигулькнули до перед покою. Шериф, сопучи, витягав з-під вішалки все взуття Маріванни й носив у свій закуток під столом у кімнаті. Упорався, подався під стіл і важко гепнувся на купу капців, одвівши ображеного писка до стіни. Маріванна заплакала. Втерла сльозу Зірка. Собайло ворухнув вухами, дослухаючись. І долучився — тонким повискуванням. Утрьох і рюмсали: несхожа на себе, круглобока, повновида Зірка у спецсукні для майбутніх мам. Маріванна на візку. Здоровань псисько під столом, на купі конфіскованих капців — тепер хазяйка нікуди не поїде. Мить щастя.

— Шерочко, дай мамі лапку, — лестилася стара.

Шериф засопів, постукав хвостом об підлогу.

— Ще посерджуся троха і дам лапку.

Маріванна підкотилася до шафи, видобула стару валізу. Згребла зі столу все привезене з Англії — газети, фото. Загадала Зірці познімати зі стін світлини Єлизавети з кревними. Повагалася перед заскленим, у рямці, листом монархині, махнула рукою — знімай. Маріванна ввіпхнула все те у валізу, де до британського королівського сімейства вже впокоїлася Марґарет Тетчер, якою стара захоплювалася до часу конфлікту прем’єрки міністерки з британськими вуглекопами.

Маріванна не вибачила їй смерті від голодування десятка шахтарів і агресії проти Мальвінських-Фолклендських островів. У валізі пилюжився і старожитніший архів — про клан Кеннеді. Всесвітньо знана родина, яка постачала Америці президентів і сенаторів, теж не витримала суворих критеріїв Маріванни щодо моралі й етики.

Пили чай на кухні. Справжній «ліптон». Стиха перемовлялися. Шериф під столом вовтузився з м’ясом кісточкою. Теми Єлизавети не торкалися, як свіжої рани.

— А як тобі іспанський королівський двір? — запитала Маріванна. — Схожі на порядних, породичалися з Ростроповичем та Вишневською. І діти слухняні та виховані…

— Хай буде тендер, — всміхнулася Зірка. — Я голосуватиму за японських імператорів. От де моралі й етики — хоч сто порцій. Та й принц побрався з нормальною дівчиною.

— Це ще не факт, — зітхнула Маріванна. — Діана була теж не монарших кровей, а що вийшло… Бачу, щось тебе непокоїть.

— Ви просто Вольф Месінг.

— А хто він?

— Провидець і читач думок.

— Усі ми — провидці. Тільки одні бачать лише себе, хай би куди дивилися.

— Я хочу поговорити про Травку.

— Перед від’їздом бачила. Вона собак годувала.

Тільки схудла. Ти виїхала з нашого будинку, вона сумує. Як Шериф. Хіба що капців не ховає.

— Ми надумали перевезти її ближче до нас.

Пішла я до неї…

Травіата Голуб, подруга дитинства Зірки Симчич, її підопічна, лежала на канапі зодягнена, на Зірку не реаґувала, дихала важко. Скуйовджена нечесана голова, абиякий розхристаний одяг.

— Травко!

Реакції немає, очі під лобом, з горла — хрипіння.

Зірка намацала пульс, уривчастий, аритмічний.

— Лі-і-ка! — прохрипіла Травка.

На Зірку війнуло перегаром.

— Лежи, я лікаря покличу.

— Лі-і-іка…

Зірка натицяла номер.

— Це я. Так, у Травки. Знайди негайно лікаря…

Ні, «швидку» не можна. Її знову закриють у дурку. Алкогольне отруєння…

Зірка роззирнулася. З кількаденного прибирання не залишилося й сліду, смітник смітником.

Пляшки немає, склянки теж. Недоїдки, шмаття, нерозлучна цератова торба, обліплена значками.

Зірка спробувала перевернути Травіату на бік, аби та не захлинулася. Важко перекотилося канапою тіло, з-під нього впала на підлогу пляшка з залишками горілки. Вочевидь Травка пила лежачи, пила до нестями, поки знепритомніла.

— Знайшла пляшку.

— Нічого не чіпай, я зараз, — відповів Командо.

Привезений Командо лікар хутко промив Травці шлунок, одну за одною поставив крапельниці, почекав.

— Не давали б їй пити, — докорив. — Ще раз не витримає.

— Сама не могла купити горілки, — розмірковувала Зірка, коли залишилися наодинці. — Далеко вона не ходить. У нашому магазині їй не продадуть, я домовилася і з директрисою, і з продавщицями… Її ніхто не провідує, їжу я сама готую, продукти завозимо…

Командо поклав пляшку до пластикового кулька.

— Хтось з сусідів?

— Не може бути й мови.

— Лі-і-іка, — пробурмотіла Травка.

— Що вона сказала? — скинувся Командо.

— Мене покликала.

— А хіба вона тебе так зве? — Командо затнувся.

Усе навертало пойняти віри в матеріалізацію духів. Спотворене жахом обличчя неживої баби Наді… Дивний для її оселі предмет, підібраний на підлозі, напівжива Травка, її вигук… Здається, саме так — Л-і-і-іка — Травіата зазвичай називала єдину людину. Лідку Олійник.

— Дивись.

Зірка тримала течку з документами на квартиру Травки.

— Вона порожня. Я минулого разу її бачила.

Не розгортала паперів, але бачила.

Течка обвисла в її руках, замітаючи підлогу китичками поворозок. Документів не було.

— Припустімо, зловмисник… — Командо дістав пачку з цигарками.

— Якого Травка знала, бо відчинила двері.

— Вкрав папери. Навіщо вони йому? Навіть якщо силував сп’янілу Травіату щось підписати щодо квартири, угода нечинна, бо Травка недієздатна. А ти, її опікунка, нічого не знаєш…

— Не знаю… Два роки тому Лідка Олійник так само підпоїла Травку й змусила підписати генеральне доручення на продаж квартири… А зараз усе не має значення, бо Лідка… вже нікого не одурить.

— Травці не можна тут залишатися.

— Розумію, — сказала на кухні Маріванна. — Розумію.

Шериф розлігся під столом і вмостив довбешку старій на ноги.

— Тобі скоро народжувати. Дитина забере всі сили й увагу… А їй треба догляд… То як, Шеро, візьмемо до себе Травіату? Вона собак любить.

— Вона адекватна, повірте мені. Може працювати, знає хатню роботу, залюбки її виконує, під контролем, звичайно. Сама одна вона здичавіє.

Коли малий трохи підросте, я обов’язково заберу її до себе, — захвилювалася Зірка. — Ми зараз з’ясуємо, що з її квартирою. Упорядкую документи, відремонтую, пустимо пожильців. Вам на життя. Та й ми допомагатимемо… — Єдина умова… Що Травіата живе в мене, не мусить знати жодна душа. Гулятиме вночі і на балконі. Оборонятися ми з нею зможемо лише Шериними зубами…

— Не лякайте мене.

— Не знаю, не знаю… Життя покаже. Шкода, я через цю Англію маю прогалину у спостереженнях. Погомоню з сусідками: хто приходив, до кого, коли. Ти була у Травіати…

— У вівторок.

— Переїжджатиме вночі, потай. Сусідам скажеш, що здала її в інтернат. Із документами не барись.

* * *

«Що може бути видовищнішим, ніж рухливі, пишні й скоординовані дві армії! Сурми, сопілки, гобої, тулумбаси, гармати створювали музику настільки гармонійну, що такої не буває і в пеклі.

Гармати поклали спершу якихось шість тисяч люду зобабіч; тоді перестрілка з рушниць позбавила найкращий зі світів дев’яти чи десяти тисяч ледарів, що ганьбили його поверхню. Багнет також був достатнім призвідцем смерті кількох тисяч душ. Загальна кількість сягала тридцяти тисяч».

На цих рядках Зірка зупинилася минулого разу.

«О, тиха пристане робочого стола…». Зірка тужила за роботою, за своїм комп’ютером, за гіпсовим Вольтером на полиці. Філософ теж не приховав задоволення знову бачити Зірку.

«Я завжди думав, мадам Командо, що жінка — це людська істота, яка лише вбирається, теревенить і роздягається. Ви своїм правдивим подвижництвом щодо перекладу мого тексту змусили мене змінити думку. Єдина втіха мого вічно живого існування, на противагу просто живому: можу говорити вам, що завгодно, не боячися звинувачень у залицянні до шлюбної жінки. Згадав ще один із своїх безсмертних афоризмів — «потребує доказів добрість, краса — їх не потребує». Це — тонкий французький комплімент вашій красі. А те, що ви не полишаєте в скруті Маріванну і Травку — тонкий французький комплімент вашій добрості».

Максимиліян зрадів Зірці після її повернення з кількаденних гостин у Маріванни своїм робом — без розгону скочив на плечі і розлігся на шиї пухнастим боа: голова й руки звисають з одного плеча, ноги й хвіст — з іншого. Вбрана в живе хутро Зірка так і сновигала квартирою, прибираючи наслідки парубоцького господарювання мужчин. Командо зазвичай кожні дві години телефонічно озивався: «як ти, Зі?»

Увімкнула телевізор — не любила тиші й пустки. Хатні сумирні звуки впокоювали: вода дзюрчала з незакрученого крана, не вгавав брехунець на кухонній шафці, співав із музцентру Паваротті, бо подобався малому. Розмовляла з котом, провадила діалоги з собою, критично стоячи перед свічадом. «Щось у боці коле, поспитати б лікаря. Як поїм насухо. Чи тобі не до смаку, синочку?» Ого, гамселить руками ногами, хоче веселішої. Поставила йому новий київський гурт «Мен саунд». Затихнув, услухається. Меломан, одначе.

Прибираючи в кімнаті, впіввуха слухала не слухала телевізора. Щось про початок виборчої кампанії міського голови. Хто балотується, що обіцяють, хто реальний претендент, хто просто так, прогулятися вийшов… Торкнулося вуха знайоме прізвище. Зробила гучніше. «Лілія Крутая — нове прізвище на політичному кону, — завзято піарив журналіст. — Проте ця пасіонарна жінка вже знана на рідних теренах. Не лише торговельними марками «Крутая» та «Крутий Роґуль», а й активною доброчинністю зажила незлої слави». З екрана щиро всміхалася огрядна молодиця в крислатому капелюсі. Підприємець, кандидат філософських наук, меценат, добра господиня й цікавий співрозмовник. Оприлюднення передвиборної програми, гасел, обіцянок та намірів…

Дзвінок. Аж похолола. Тепер Зірка не любила несподіванок, лякалася звуків, листів, раптових зустрічей зі старими знайомими. Кпинила з себе — стала полохливою, як мрії про майбутнє, що лякаються сучасних реалій.

На екрані монітора зовнішнього телестеження, що ним Командо обладнав ухід, стовбичила незнайома жінка. «Хто там?» — «За дорученням Лілії Крутої, вам про неї говорила Тетяна Кулик».

Сухорлява літня жінка в діловому костюмі, блякле нефарбоване волосся туго зібрано на гамалику в мізерний пучечок, і сліду косметики, масивне підборіддя, маленькі очі, важкі сильні руки.

Схожа на перебраного чоловіка. Якби не голос. І не сякі-такі груди. Втім, підмостити можна.

— Можна?

— Слухаю вас, — Зірка не відступила від дверей, дотримуючись інструкцій Командо.

— Маю погодити з вами трудову угоду, — бровою не повела жінка, вмощуючи на коліні кейс, на ньому папірці, на них ручку.

На кухні жінка не розглядалася, не заводила зацікавлених розмов про кахлі, ремонт, квіти, не зреагувала навіть на Макса. Жодних сю-сю, ля-ля. Зірка чомусь збентежилася. Було таке від чуття… Як іде за тобою темною вулицею щось, тупає, ти додаєш ходи — воно теж, ти біжиш, воно біжить. Серце шаленіє, в голові — криваві маніяки… Аж ось рятівний автобус, освітлений, безпечний. І воно, що гупало позаду, раптом обертається на самотню жінку, що так само боїться темних вулиць і прагне світла в автобусі. Звідки напад жаху? Мирна візитерка з мирною місією. Не лякай малого, ач, зачаївся, відчув мамині емоції.

— Чаю?

— Можна.

Зірка читала контракт про співпрацю з фірмою «Крутая», підготовлений Тетяною Кулик за розпорядженням Лілії Крутої. Її візаві відсьорбувала блідими вустами чай.

Зірка поставила підпис, провела гостю до виходу.

Вийшла на дах-балкон подивитися. Жінка сідала в чорний джип завбільшки з залізничний вагон. «Солідна фірма й умови пристойні. Не сидітиму без діла».

Колька в боці зігнула навпіл. Як боляче. Тримайся, дитинко! Ледь дотяглася до телефону.

Командо мчав до лікарні, як пожежна машина, без правил, осьовою. Роздав даївцям по місячній зарплатні кожному. До палати вбіг. Зірка лежала, підімкнена до приладів. Бліда, із заплющеними очима.

— Отруєння?

— Звідки взяли? — лікар повісив на шию фонендоскоп. — Напад печінки. У вагітних буває.

Було б раніше госпіталізувати. Поклали б на збереження. Коли вона вперше поскаржилася на печінку?

— У мене… ніколи так не боліло… — видихнула Зірка.

— Ви мали відчувати негаразди в печінці.

— Не відчувала.

— Дивно.

— Хочу з вами поговорити, — Командо вивів лікаря в коридор.

Зірка поклала руки на живіт. «Як ти, маля? Злякалося? Не бійся, мама з тобою». Дитя нерішуче торкнулося зсередини: «Що з нами? Ми житимемо? Мамо…»

— Заспокойтеся, — лікар не відвів руку Командо з грошима. — Якщо ви наполягаєте, ми зробимо аналіз за Бромберґом. Після скандального отруєння ліцеїстів кілька років тому ми маємо цю технологію, це тест на отруєння високотоксичною речовиною, барбізон, здається. Втім зробимо, лише для того, аби вас заспокоїти. Не бачу причин для хвилювання. Причиною нападу могло бути багато чинників. Хоча би банальний харчовий…

Командо зблід. Із офісу подзвонив Влад.

— Маю замовлення на охоронців. Комплект звичайний плюс посилену команду на масові заходи.

— Для кого?

— Вона балотується в мери. Прізвище — Крутая. Горілку чув? Може, візьмемо продуктом?

— Сам знаєш, людей немає.

— Так і сказати?

— Так і скажи.

У палаті Командо роблено посміхався, пестячи кволу Зірчину руку.

— Не залишай мене тут, я хочу додому.

— Зроблять аналізи — заберу.

— Мені краще, Макс сумуватиме… Я контракт підписала…

— З ким?

— Пам’ятаєш, Тетяна Іванівна умовляла на спічрайтера до її шефині?

— Щось пам’ятаю.

— Від неї сьогодні приходила жінка. Я під писала. Гарні гроші, прийнятні умови, в офіс не ходити, написані промови надсилати поштою, перекладати цитати філософів. Я це люблю…

— Чекай, вона приходила до нас додому?

— Так. Чай пили… Це ж за рекомендацією Кулик… Щось не так?

— Не хвилюйся. Все — так. Як її звати?

— Прізвища я не запитала.

— Не візитерку, а шефиню.

— Лілія Крутая. Вона зараз у мерки балотується, я її по ящику бачила. Смішна тітка у смішному строї. Капелюх, як парашут…

— Чекай, — Командо дістав телефон. — Владе, це ти? Відмовив замовниці? Ні? Не лаю, а дякую.

Готуй контракт. Я приїду — підпишу. Нічого, в групи Ковтуна старий контракт закінчується. На масові заходи посилимо групою Губського. Після підписання збереш хлопців, я проінструктую.

Тетяна Кулик, сидячи на садовій лавиці, не зводила очей із малюка в червоному комбінезончику. Білявого, жвавенького, цікавого до всього хлопця випасала Грипа Бевзь. На Мері Попінз Грипа скидалася лише суворістю. Не награною, що маскує любов і приязнь, а справжньою, холодною, командирською. Кулик помітила, що Грипа в будь-яке завдання Крутої стрибала з головою, без роздумів, без вагань, з відданістю підібраного в підворітті цуценяти, якому дали можливість стати собакою. Виконувала все загадане до найменшої деталі. Вона жила, їла, вдягалася хазяйським коштом, нікуди не ходила, нічого не читала, не купувала, не мала зацікавлень, окрім служіння хазяйці. Єдина насолода, що викликала на блідих вустах тінь усмішки, а в зіницях полиск справжнього вдоволення — стримана похвала Лідки.

— Бачу, ти не лише мене не любиш, — зауважила якось Лілія Крутая, що взяла собі за особливий шик перед Кулик не маскуватися, не вдавати кандидата філософських наук і рятівника людства, а дозволяла собі бути колишньою посудницею Лідкою Олійник, нині покійною. — Й моя Грипа тобі не до вподоби. А я її люблю, як той… — вона зазирнула в заготовлені тези кандидатської промови, де йшлося про відродження краси й слави міста під її проводом. — Як Пігмаліон Галатею.

Вкорінюючись у новому житті на батьківщині, Лідка розмірковувала ще й над тим, яка вища освіта їй пасує. Подавальниця в студентській їдальні, буфетниця на вокзалі, посудниця в ліцеї…

Може, торговельно-економічна? Пошила в дурні прокуратуру й суд… Юридична? Годувала свині на продаж… Зоотехнічна? Знається на отрутах — радикальних засобах від життєвих проблем… Медична? Фармацевтична? Запам’яталася кому як — веселою роботящою чепурухою, пащекуватою злиднею, доброю дочкою й жоною, холоднокровною вбивцею… Акторська? На фаховому рівні осягнула життя як цілісність, з усіма його законами й закономірностями? Філософська! Коли пробігав мимо, не знаючи, кому продатися, вчений ступінь кандидата філософії, то прикупила саме його. І нехай хтось у правдивому академічному квадратному капелюсі з китичкою на боці спробує пере могти її в науковій дискусії про причини й наслідки (здається, детермінізмом називають), про зоряне небо над головою та моральні закони всередині нас!

А психологом Лідка була й без вишколу. Питомим. Бачила людей наскрізь, рентґену не треба. Із Грипи вимуштрувала механізм для будь-яких місій, ідеального термінатора, єдиним стримувальним важелем для якого була воля владарки. Душа Грипи Бевзь, заблокована для людських сліз і шмарклів, відгукувалася лише на Лідчину команду «фас». Дістаючи нове завдання, казала улюблене: «Бери більше, кидай дальше».

Лідка не розповідала, де була й що робила після смерті під руїнами веж близнят Всесвітньої організації торгівлі. Картина її буття, як на уважного й зацікавленого біографа, складалася з дрібок, із недомовок, із несуттєвих деталей, зі шкаралущі.

Грипу й Лідку доля звела в Москві. Як зазнайомилися засуджена на довічне ув’язнення за два побутові вбивства зечка Агрипина Бевзь і багатенька рееміґрантка з купою отриманих американських грошей (відшкодування за моральні та фізичні травми) Лілія Крутая, історія приховує. Є факт — стріча сталася. Лідка відкупила вбивцю тюрмачку від довічної баланди. За скільки? Грошові таємниці надійніші за державні. І відтоді могла спати спокійно. Екс-довічниця вдячно ловила навіть порух хазяйських вій. Скажи їй Крутая: звари та споживи на сніданок своїх дітей, розмірковувала б хіба над технологією. А кримінальних умінь їй було не позичати.

Агрипина підвела малюка до Кулик.

— Маєте годину. Ігорок устромив пальця до рота й котуляв набряклі зубами ясна.

— Я тобі машинку купила… Ось… Хочеш машинку?

Малий схопив обслиненими пальцями іграшку, розмахнувся й утелющив нею по лавці. Розлетілися кольорові коліщатка. Грипа ляснула його по пальцях. Малий зарепетував. Кулик схопила сина, притисла до себе. Червоний космонавтик мав добрячі легені. Раптом умовк, наче вимкнувся. Сопучи, зацікавився темними окулярами Кулик, стягнув з носа, хряпнув об лавку. Тетяна Іванівна підхопилася і закрила малого плечем від каральної десниці Грипи.

— А ходімо покатаємося на машинках? Ігорок любить машинки? А диви, які…

«Геть не вмію говорити з дітьми. Як ми будемо жити разом? Ой, чи будемо колись?!»

На дитячому майданчику Ігорок розвеселився.

Кулик захекалася, виконуючи всі забаганки. Упала в пісочнику навколішки і повезла на спині сина.

Щастя. Грипа підібгала осудливо тонку губу.

— Агрипино, а де ви познайомилися з Лілією Іванівною?

— Не зрозуміла запитання.

— Даруйте.

Коли час вийшов, Грипа забрала малюка, увіпхнула його до авта й поїхала.

Вертаючи до офісу, Кулик бубнявіла лютою рішучістю. Відробила Лідці все. Кіньми відробила. Волами. Кайлом у шахті. Взяти хоча б перереєстрацію її підприємств у столиці. Перемогти дві області, що чіплялися за заводи, як пасажири «Титаніка» за плотики! Врешті, залучення Зірки Симчич до праці на круту імперію… До слова, працюю на пересічну зарплатню, що лише підтримує життєдіяльність. Нехай віддає сина. Стас обіцяв допомогти. Маю доказ проти Лідки.

— А хочеш, я тобі відкрию страшний секрет? — буденно сказала Лілія Крутая Тетяні Кулик, запрошуючи колишню слідчу прокуратури, а нині юрисконсульта фірми «Крутая» до столика у відпочинковому закутку за шафою, де було накрито для кавування-коньякування на двох.

— Зінько!

Встромилася голова офіс менеджера.

— Ти хочеш тут працювати?

Зінька поспіхом зачинила двері, тоді посту кала: «Можна?» Увійшла, карбуючи крок, підібгавши живіт і розправивши плечі, як солдат на генеральському огляді.

— Викликали?

— Пані Ліліє.

— Викликали, пані Ліліє?

— Скільки казати — не подавай «Геннессі»!

Тільки вітчизняний!

— Усі ж свої, — смикнула плечиком Зінька.

— Не звикай. Бо й при людях подаси імпортний. Ми підтримуємо вітчизняного виробника.

Коньяковиробника зокрема. Вкраїнська гордість наша є — п’ємо їмо лише своє! Моя передвиборна програма. Покараю гривнею! Роздаси програму зі слоґанами всім у штабі, нехай завчать.

Зінька схопила пляшку, Крутая висмикнула коньяк.

— Залиш. А надалі затям.

— Дозвольте звернутися, пані Ліліє?

— Давай.

— Пікайзен Анатоль Саврадимович придумав для вас генеральний слоґан всієї виборчої опупеї.

Гасло круте, як свинячий хвостик. Виголошувати?

— Виголошуй.

— Лілія Крутая — мать городов руських!

У таких місцях комедійних програм і теле фільмів ставлять закадровий здоровий регіт масової авдиторії. Ха-ха-ха, ги-ги-ги, го-го-го, і-і-і-і, хи-хи-хи, ай-яяй, йой-йой-йой, ого-го, охо-хо, не можу більше!

Лілія мовчала.

— Проскануй Пікайзена. Кардіограму, енцефалограму, рентґеноскопію.

— Вже.

— Реферуй.

— Тридцять шість років. На початку Незалежності у провінції втовпився до лав патріотичних борців. Швидко розчарувався — трофеї після перемоги не дісталися. Справедливо образився. З такими самими молодими невдахами помщався в богемно-інтелектуальному гурті «ҐҐҐ» — «Ґенерація Ґерменевтів Ґеніталій», все з літерою Ґ.

Написав протестні твори про Україну в контексті «так не діставайся ж ти нікому!». А саме: «Герої і геморої», «Сто ножів кпину — Україні в спину»,

«Судьба столба» — російською. Шукав у Москві спонсорів. Москва погордувала. Кілька років блазнював у саморобному часописі «Хата скраю».

Зажив скандальної слави. Але жіноцтво вже відсахнулося хіпарів і перекинулося до багатіїв.

Рушив до столиці продавати свою голодну популярність, хто більше дасть. Багато хоче, нічого не вміє, крім гри в слова. Таке видає — упісяєшся.

— Наведи.

— Гробова дошка пошани. Обід з трьох літер.

— Десь я вже це чула. Або читала.

— Все’дно смішно. А — гомік сапієнс. Чули?

На моїх очах придумав.

— Чи ти не закохалася?

— Любов — не СНІД, статевим шляхом не передається. Теж — він.

— Чому досі ніким не куплений?

— Хоче лише вас. Каже, його власний маркетинг засвідчує: пані Крутая — найперспективніша особистість, він ладен створювати їй харизму.

— Гм… Комплексомани під сучасну пору — товар. Наблатикалися зваблювати. Покоління голоцвайків йде на їхній посвист… Клич.

Анатоль Саврадимович Пікайзен увійшов.

Нахабнішого виклику костюмерним догмам фірми Л.І.Крутої годі уявити. Апофеоз — капроновий капелюх і вишита орнаментом «куряча лапка» краватка.

Крутая налила гранчачка по меніск.

— На.

Пікайзен професійно випив.

— Що за прізвище таке цікаве — Пікайзен?

— Псевдо. Справжнє — Курочка. Скажіть, хіба це прізвище для афіші?

— То ти артист?

— У душі!

— Беру на зарплатню. Будеш кур’єром. І вопше.

Скажи Зіньці, хай оформлює. Затям: дізнаюся про зраду — тебе довго шукатимуть.

— Йєс, мем, — погодився Пікайзен і глухо притупнув розношеними сандалями. — Дозвольте йти?

— Валі.

— Зінько!

Секретарка знову впурхнула.

— Візьми у Стратонівни під звіт скільки треба і зодягни його. Харізмейкер, блін.

Нарешті вони залишилися на самоті.

— Хочеш, я відкрию тобі страшний секрет? — повернулася до теми Крутая.

Лідка надзюрила «Геннессі» в чарочки, дбайливо підсунула Кулик лимончик, кришталеве блюдечко з рожевими, прозорими скибочками сьомги, розетку з оливками. Чорними й кольору хакі. Кольорів жалоби й війни.

— У матеріялах справи Зірки Симчич є відбитки моїх пальців на колбі з отрутою барбізоном і на чашці, знайденій на місці вбивства дієтсестри Король. Тоді їх не змогли зняти. Зараз з’явилася нова технологія. Відбитки можуть ідентифікувати.

Ти назбирала повну колекцію моїх теперішніх відбитків. На фужерах, ручках, паперах. А я лаяла Зіньку, що не стежить за відвідувачами, які цуплять предмети просто з мого столу…

Крутая увімкнула касетник. Почувся голос Стаса.

«Пам’ятаєте, звинувачення Олійник зайшло в кут через брак прямих доказів. Зокрема, відбитків її пальців. Щойно з’явилася нова метода. Пальчики можна зняти навіть якщо предмет витерли. На приклад, з чашки, що її Олійник підкинула до кабінету вбитої нею дієтсестри Король. А це значить, що, добувши відбитки пальців нашої з вами шефині і порівнявши їх з кримінальними, ми можемо стовідсотково довести, що вона й покійна Лідія Олійник — та сама особа».

— Невже Зінька підслухала?

— Ти дожила до сивини й не навчилася розбиратися в людях. До чого тут Зінька. Це — Стас.

А ти, дурепа, знову йому повірила. Доведеться підвищити пацанові зарплатню. Люблю його, як сина. Хоча для сина підстаркуватий. Зробити коханцем? Зараз модно крутити з пацанами.

Скучила за мужчинською рукою. І виглядає Стас товарно. Можна в світ виходити, конкуренток дрочити. Ото зрадіє цапок наш прокурорський. А тепер давай міркувати. Якщо я не віддам тобі сина просто зараз, ти підеш до прокуратури і поновиш проти мене кримінальну справу, звинувативши в отруєнні дітей і дорослих… Бо нарешті є докази.

Чого не п’єш? Вип’ємо за здоров’я наших синів.

Випили.

— Закусюй. Релаксуйся. Може, мені, як у Японії роблять, написати гімн імперії «Крутая»…

Як гадаєш? На мотив «Боже, храни королеву».

Співатимете кожного ранку перед початком служби. Надихає.

— Твоя відповідь? — Кулик заїла оливкою.

— На що?

— Ти озвучила мої наміри, що їх продав сволота Стас. Тепер знаєш, що доказ проти тебе — в моїх руках. Віддай сина.

— Щас. Тільки вуха накрохмалю й шнурки попрасую. В твоїх руках, прокуроршо, дірка від бублика, пшик від прохромленої повітряної кульки, хрін моржовий, по науковому. Коли я ото постраждала від світового тероризму, у мене обгоріло не тільки обличчя, а й руки. І тепер мої пальчики можна виставляти на аукціон «Сотбі» як найчистіші в світі… А тобі, виключно з гуманістичних переконань, я не дозволю зробити найбільшу помилку твого життя — піти від мене.

Закладемося, що ти за тиждень сама нікуди не підеш. Не з примусу. З власної волі. А до того часу синок нашенький нехай поживе біля Грипи.

Цілішим буде.

Серія четверта

Тетяна Кулик переусвідомилася

Скільки ж ти, стара грипо, не виїжджала з дому! Кулик не впізнавала довкілля, так усе змінилося. Джип-вагон мчав заміськими шосе, лякав сільських сірків єрихонським клаксоном, який після традиційного гудка вигравав «я так хочу, штоби лєто нє кончалось». Застоявшись на старті, нарешті вибухнула зелень, Україна ставала схожою на себе, мільйоннолітню. Чепурилася, кучерявилася, надолужувала прогаяне. Так і ввижалося, що сонце підганяє: цвісти, буяти різнотрав’ям. Де бузок, де тюльпани, де крокуси, де гіацинти, де жасмини, де «козачки»?!

— Ти ба, усе повинне вже цвісти, а тільки листя порозпукувалось…

Крутая — в дорожньому капелюсі. З вужчими крисами, всього з млинове колесо. Чи й не для того купила розлогого джипа. Водій умикнув музичку. Лілія Іванівна любила Буланову. Яка розпанахувала душу голосінням за зневаженою л-любов’ю. Слухала несамовито, іноді зроняла сльозинку. Хоч і кандидат філософії, і майбутня мерка.

Жінка!

Змайнуло містечко котеджів ньюкрів. Ростемо ж ми, гей. Індпроекти, вигадка й фантазія, ландшафтні дизайни, штучні озерця, намиті піщані пляжі. «Вкраїнська гордість власна є — будуймо гарно і своє! І додамо ми ще до того: будуймо гарно і — з свойого!» — залізна багатометрова паля підносила біґ-борд, останній плід надхнення Пікайзена, аж під голубе небо. З біґ-борду посміхалася Лілія Крутая — мать городов руських. Так і було підписано. Щоб знали.

— Може, мені книгу віршів видати? — розслабилася Крутая. — Президент — на гітарі, міністр — з пензлем. Поетів, здається, на горі вже бракує. Я колись сочіняла. У товстий зошит. Трояндочки з листівок виріжу, наклею — красота. Хочеш, я тобі свої вірші прочитаю? Про любов. «Ти підлотно покинув мене під квітучим жасмину кущем…»

— Не хочу.

— Ану, Вітю, гальмони.

Крутая в’юнко видобулася з авта, пошелестіла до бабці з молоком та сметаною. Перепробувала з усіх слоїків, завзято торгувалася, ляпала себе по боках, переймаючись дорожнечею. Бабця, з огляду на джип-вагон, що з нього вилізла купувальниця, правила свою ціну. Зійшлися профі, а не ля-ля.

Віталик і Леннокс, а не хлоп’яча бійка. Лідка вдаряла арґументом, бабця вправно ставила блок із контрарґументу.

Лідка, втішена й жвава, всілася в джип, відсьорбнула з банки.

— Хочеш? — обернулася до Кулик, втираючи сметанні вуса.

— Не хочу.

— Ходи голодна.

Подала голос мобілка Кулик. Стривожений голос Командо.

— Зірка в лікарні. Напад печінки. Кажуть, харчове отруєння.

Кулик зблідла.

— Погано чутно, — вичавила з себе. — Я в дорозі з керівництвом.

— Говорити не можете?

— Ні.

— Зателефонуйте мені, коли зможете.

— Як Зірка?

— Начебто нічого.

— А ви зробили аналізи?

— За Бромберґом? Зробили. Чекаємо результатів.

Кулик видихнула.

— То що там з Зіркою? — на передньому сидінні Крутая безтурботно допивала півлітрову банку сметани.

— У лікарні.

— Чого?

— Кажуть, отруїлася чимось.

— Буває. В її стані я б не їла як попало. Боюся, чи встигне написати мені промову на першу зустріч з виборцями. Дзвонив хто?

— Чоловік.

— Мостишся підлататися до нього? Поки Зірка нє копєнгагєн…

Крутая зирнула на Кулик у дзеркальце.

— Слухай, Тетяно, ти б ото про себе трохи подбала, чи що. Мені воно байдуже, а людей лякаєш. Зробила б зачіску, макіяж, як належить.

Ти коли останній раз була в перукарні?

— Нещодавно.

— Цікаво. І що ти там робила?

— Шукала.

— Кого?

— Тебе.

Крутая обернулася до Кулик.

— Пояснюй.

— Салон «Перша леді». Хазяйка — Лаура Владиславівна. Її чоловік — власник фірми зі знайомою тобі назвою «Деметра», я тебе через неї збиралася здобути в Америці.

За вікном шумувала мальовнича весняна Україна. Попелюшка, яку звабили мрією потрапити на королівський європський бал. І вона, не чекаючи чарівниці феї, сама чепурилася, як уміла.

— Я тебе, Тетяно, не відпущу ніколи, — сказала по довгій павзі Крутая. — Бо кращих ідей мені ніхто й ніколи не приносив. Навіть Пікайзен. І «Деметра» працюватиме на мене! Розумієш тепер.

Ти, Стас, Зірка з чоловіком, а тепер ще й «Деметра»! Ти читала «Графа Монте Крісто»? Гарна книжка. Душевна. Жизнєнна. Як він ото повернувся з заслання і всім помстився.

— Це ти помстилася Зірці?

Крутая загиготіла, втираючи сльози.

— Спи спокійно, дорогий товаришу. Нехай нашій подрузі краще промиють шлунок. Я не хочу разового, швидкоплинного задоволення від смерті опонента. Ні-і-і! Я хочу натішитися видовищем, як усі великорозумні Пріськи стоять у чергу за моїми грошовими милостями. Та ще й лапочками одна з перед одної перебирають. Аби заслужити ласий шматочок. Підеш до неї в лікарню, віднесеш від мене якусь гарну передачку. Як страхделегат. Делегат від страху… Нехай одужує та береться до роботи.

Дісталися місця поночі. Проте дитячий будинок не спав. Яскраві вікна вітали любих гостей. — Їдуть, їдуть, — у традиціях радянських кінофільмів загукали виставлені на дорогу патрулі.

Дітлахи прожогом помчали. На ґанок сипонув увесь сиротинець, від малюків до підлітків, від нянечок і вахтерів до директорки зі свіжим перманентом, у пасхальному костюмі.

— Ма-ма Лі-ля! Ма-ма Лі-ля! Ма-ма Лі-ля! — скандував дитячий хор.

Круту обліпити дітлахи. Штовхалися, щоб торкнутися її, ледь не билися, аби привітатися, лізли під руки — погладь по голівці. Лілія Крутая пливла серед натовпу, пригортала малечу до себе, пестила стрижених голомозих пуголовків, цьомала щойно відмиті щоки, підхопила найменшого на руки, юрба у захваті загорлала фортисімо.

Ошелешені Кулик із водієм скромненько тюпали позаду.

Сиротинець вилискував, вимитий від підлоги до даху. Коридори заквітчані паперовими гірляндами. «Діти власноруч вирізали й розфарбовували до вашого приїзду». В актовій залі на стінах тісно від дитячих малюнків. «Ми провели конкурс дитячої творчості «Наша мама». З аркушиків дивилася Лілія Крутая. Хто як утнув.

Хто як уявив. Єднали всі малюнки — зворушливі, наївні, щирі — капелюхи на всіх зображеннях «мами». Крислаті, заквітчані, завбільшки з лопаті гелікоптера. «Зараз — урочиста лінійка на вашу честь та концерт художньої самодіяльності».

— Вітю, розвантажуй, — скомандувала розпашіла Лілія.

Водій Вітя тягав із джиповагона до сиротинця коробки та клумаки. Радісні сироти пурхнули на поміч.

У наступних двох дитячих притулках картина повторилася достеменно. У щирість почуттів, у правдивість любові до мами Лілі не повірити годі. Сиротинці процвітали. Діти вітамінно харчувалися, мали комп’ютерні класи, пристойно, не по-сирітському вбиралися. Вчителям, вихователям, обслузі — значну додачу до казенної зарплатні. Хворим — лікування в столичних лікарнях. Крутая сама контролювала, аби там їм було затишно. Відвідувала, приносила смаколики, підтримувала морально. Жодну дитину не обминула подарунками. Не однаковими, а за вподобаннями кожного. Видавалося, знає всіх на ім’я. Розпитувала, допомагала, розшукувала батьків. Сприяла всиновленню.

Скрізь презентувала Кулик як свою найближчу помічницю. «Мама Таня! Мама Таня! Мама Таня!» — скандували діти. Кулик ледь не плакала. Вітя знай тягав гостинці. Крутая пере давала бухгалтершам гроші. «Ми про мамочку Лілю, рідну й любиму, і сьогодні, і завтра співаєм пісень», — виводили дитячі хори. На мотив історичної пісні про Сталіна.

— Навіщо тобі це? Що ти задумала, Лідко?

— По-перше, я тобі не Лідка, а по-друге, бомжацьким дітям глибоко фіолетово, на чому їхня мама Ліля робить свої гроші. І ким вона була колись. Ось і поміркуй, чи не переважує моє сьогодні все моє гріховне вчора?!

Закінчилося відрядження притулком для старих. Колишня забута Богом і людьми богадільня мала вигляд затишної й милої оселі. Без уїдливого смороду хлорки. За Крутої вікна вбралися в грайливі фіраночки, нові простирадла й ковдри вкрили ліжка, стіни не відлякували грибком, вибоїнами та синьою сортирною фарбою, під вікнами насадилися квіти, з’явилися медсестри в крохмальних очіпках… Колишні люди, безпорадні й немічні, нікому крім неї не потрібні, цілували Круту, втираючи сльозаві бляклі очі.

«Доня Ліля!»

Який там сон. Перенасичена уява нон-стоп проектувала Тетяні Іванівні яскраві картини побаченого й пережитого. Раз по разу, коло за колом: діти, старі, Крутая, Крутая, старі, діти.

Скімлило серце. Вдалася до піґулок та крапель.

Попустило аж удосвіта. Навіть задрімала. На роботу прийшла з червоними очима, судомно позіхала.

— Тетяно Іванівно, пані Лілія просили її дочекатися, вона на зустрічі з податківцями. Ось познайомтеся з наказом.

«Юрисконсульта Кулик Тетяну Іванівну перевести на посаду керівника юридичного відділу з посадовим окладом…» На порядок вищим, ніж досі.

— Вітаю. Коли галявину накриваєте? Пропоную поєднати з нашим виїздом на Дніпро катером. Річниця фірми. Пікнік на острові, купання-засмагання, демонстрація в кого форм, у кого — купальників, барбекю шмарбекю. Шефиня не заперечуватиме. Я порахую вашу частку, дасте мені гроші, решта — не ваш клопіт.

Зінька виголошувала план дій, шаруділа на комп’ютері, гортала двосантиметровим наманікюреним кігтем ґлянсовий журнал, торохтіла в затиснуту між плечем і щокою слухавку. Відсьорбувала каву. Ще й поливала з довгоносої лійки ботсад на підвіконні.

— Саврадимич, йоли-пали! — загукала Зінька. — Це я не вам, — сказала в слухавку, — дистрибуєш підтирачку, блін?

Пікайзен застряг на порозі, обвішаний, як святошний індус квітковими гірляндами, намистом з рулонів убиральнєвого паперу.

— Зіночко, «блін» — то калька з російської.

Пропоную заміняти його нашим автентичним словом «млин». І співзвучно, і патріотично, й у рямцях нашої акції «Свій до свого по своє».

— Куди ти ото преш, млін? — слухняно заволала Зінька. — Віднеси дівчатам на кухню.

— Ледве дістав. Вітамінний, — Пікайзен утер пітняву. — Все місто оббігав, аж бачу, на ринку торгівці обідають… Пошматували туалетний папір, порозкладали огірочки, помідорчики, кропчик з кинзочкою. Де, кажу, знайти вітамінного піпіфаксу, як ти мені загадувала. А один киває на «скатертину»: вітамінний лише у нас…

Село неасфальтоване, чесслово.

— Вел. На компі майструю внутрішній сайт оголошень. Твоя рубрика називатиметься «Спитайте в Пікайзена». Щодень відповідатимеш трудящим: де, що, по чім. Я, приміром, давно тебе хотіла запитати, — Зінька стала колінами на стільця, дотяглася до віддаленого кактуса заввишки за метр, сідничка виразно обтяглася міні спідничкою, біленько майнули трусики.

У Пікайзена борлак на худій шиї здвигнувся.

— Чому ти шапку свою глупацьку в приміщенні не знімаєш? Ти що — горець?

— Косу здуває, — засоромився Пікайзен, щічки запроменіли.

Зняв капелюха, здобув з нагрудної кишеньки алюмінієвого гребінця, дмухнув на нього, ретельно зачесав п’ять волосин кіски від вуха до вуха.

Самопідстрижене пір’я стирчало на скронях, непокірна коса замість тісно приховати лисину, розлазилася й неохайно звисала на плечі. Зінька критично оглянула кур’єра, скривилася.

— Записую. Шефиня домовилася з салоном краси «Перша леді» про пільгове обслуговування нашого офісу. За тиждень можемо чепуритися зі знижкою. Підеш першим, бо відлякуєш електорат.

— Зіночко, ображаєш. Я нічим не відрізняюся від, приміром, Леонардо ДіКапріо. Окрім вроди, таланту й гонорарів.

— Тетяно, погуляй, я зараз, — війнула духами й туманами до кабінету розкішна Крутая. Була в доброму гуморі, податківці настрою не зіпсували.

— Кулик бачила наказ? — запитала в Зіньки.

— Так точно, ваше високопревосходительство! Раді старатися! Ура-а-а-а!

— Вижену.

— Ні.

— Чому? — Іншої такої не знайдете. Дві вищі освіти. Три мови свобідно, комп’ютер — свобідно, авто — так само. Маркетинг, діловодство, психологія особистості, чайна церемонія з клієнтом… І все за одну зарплатню.

— Не прибіднюйся. Поклич Кулик.

Крутая підхопила Кулик під руку, потягла за собою до авта. Всадовила в новеньку «шкоду октавію».

— Не хочу лякати громадськість джипом. Всі чекають, що з того бетееру автоматники в масках повискакують. Вітю, кермуй до «Першої леді».

Лаура Владиславівна вийшла зустрічати дорогеньку дорогущу гостю. Скидалася сьогодні не на орхідею. На айстру «сива дама». До улюбленої рожево-бузкової гами всього — від волосся до гостроносих, загнутих на кінчиках срібних мештів — додався срібно сивуватий вальор зачіски.

Оздобилася Лаура відповідно — ланцюжки, ланцюги, персні, бранзулетки… Кіл двоє срібла ювелірного. В парфумній хмарі теж переважали пахощі конвалії сріблястої. В кабінеті вабив столик із традиційним для перемовин справжніх бізнес-вумен наборчиком — коньячок баличок цитринчики оливочки.

— Я на дієті, — інтонацію Крутая обрала гонорову: купчиха першої гільдії в гостях у цилюрника.

Терта Лаура Владиславівна і оком не змигнула.

— Валентино, нам теплої мінералки без газу і прибери зі столу. Я рада, шановна Ліліє Іванівно, що ваша знана фірма довірилася нашим фахівцям. Що бажаєте?

— Зробіть з неї привабливу жінку, — Крутая взяла за лікоть Кулик, — я подивлюся, тоді скажу своє слово. Тетяно, я тебе прошу, не пручайся.

Твій вигляд — частина іміджу фірми…

Кулик несподівано погодилася.

— А поки що ознайомте з асортиментом можливостей. Бо я — складна клієнтка. Ось, — сказала Крутая, коли Кулик у супроводі Валентини вийшла.

Крутая скинула капелюха. Волосся попри всі зусилля росло так собі. Після кількаразового пересадження шкіри рясніло галявинами: густо — пусто, як ото недбало засіяний лан. Деінде червоніли зарубцьовані косметичні шви.

— Автокатастрофа, — пояснила Крутая.

— Бачу.

— Відмовляєтесь?

— Я так не сказала.

Павза. Поглядами мірялися на паличці, як уміють лише жінки: чия зверху і в кого галіхве ширше. Вагова категорія обох на життєвому рингу однакова. Лаура, приміром, ще пам’ятала, як робила педикюра першій дружині свого «Деметра». Зрізала мозолі, відчищала порепані п’яти, голила волохаті литки. Заходила до шикарного дому чорним ходом для обслуги, поки доходилася до хазяйського ліжка. Скажете: дурне діло — нехитре. А ви спробуйте. Тоді кажіть. Дівчина, яка пірнула під господареву ковдру, це не та дівчина, яка не змогла й на це здобутись. Але ще й не така, котра закріпила успіх плямкою печатки в паспорті.

Фізкультурні вправи у спальні, як відомо, червоних університетських дипломів не потребують.

Хоча, з якого боку глянути… А леґалізуватися дружиною, леґітимізувати вздохі на скамєйкє і проґулкі прі лунє — докторська дисертація. З предмета, що називається опір матеріалу. «Ношеним птахом» (вислів Івана Мазепи) була Лаура Владиславівна. Колишня Ляля, педикюрша надомниця.

Лаура запропонувала гості переглянути розкішний каталог зачісок. Крутая знехотя погортала.

«Якби ти знала, хто я така… Не пам’ятаєш Лідку Олійник? Яку ти спровадила до Америки, аби одібрати дитину. Втім, хіба кожну худобину на м’ясокомбінаті в лице пам’ятають… А тепер стелися, сучко. Запобігай. Любиш грошики. І я люблю. Тільки мені самих грошей замало. Ото кайф постерігати, як ви всі тепер плазуєте. Немає жалюгідної посудниці Лідки Олійник. І ніколи не буде. Є Лілія Крутая — мать городов руських. І ви всі придибаєте до мамки. А я важитиму, кому вгору, кому долу. Кому жить, кому — ні». — Є один засіб, але… — Лаура Владиславівна ковтнула теплої, без газу, води з кришталевої склянки.

— Радикальний? — відсьорбнула й собі Крутая.

— Сто один відсоток.

— Скільки?

— Багато.

— Комусь і десятка — гроші…

Крутая щиро всміхнулася, демонструючи вирощені з зародків білісінькі, рівнесенькі зуби.

Лаура Владиславівна оцінила вартість і якість голлівудської посмішки гості. Продемонструвала свою. Не згіршу.

— Про витяжку з ембріонів, тобто людських зародків, чули? Курс заштриків із стовбурними клітинами з абортивних матеріалів, і людина молодшає на сто років, усі процеси активізуються, клітини оновлюються, травмовані — реґенеруються, втрачене волосся відновлюється. Результат можете спостерігати на мені. На скільки я виглядаю?

Крутая прискіпливо глянула на Лауру.

— Не вгадаєте. Я рівно на десять років старша за свій вигляд. Щоправда, здобути препарати складно…

«Та досить уже прикидатися овечкою. То скільки ж діточок ненароджених на уколи старим сексстурбованим Мальвінам пустила? Абортивні, кажеш, матеріали… Мабуть, вигідніше, ніж готовими дітьми торгувати. Ще й мамів дурнуватих, за копійку куплених, не треба нікуди по Америках возити. Чи на цвинтар спроваджувати.

Ой, Лауро ти Владиславівно, як твоя абортивна терапія мені на часі… Не можу ж я з ним у ліжко лягти гола і в капелюсі».

— Не будемо відкладати, — Крутая ковзнула поглядом по цифрах з нулями, сховала папірця.

Зазирнула Валентина. Запросила Кулик увійти. Лаура і Крутая поцінували: на порозі постала молода вродлива жінка. Модельна стрижка, свіжий блиск брунатного волосся, вмілий макіяж.

Від колишньої Кулик залишився хіба сірий совдепівський костюм та куплені на ринку недорогі туфлі.

— Де татуаж, де накладні нігті? Я ж сказала — повна програма, — наїхала на помічницю Лаура.

— Вони не побажали.

— Справжній стиліст — художник, а не палікмахтер. Сам вирішує, що личить клієнтові.

— Вері вел, — схвалила оновлену Кулик Крутая, насаджуючи капелюха.

За вікнами сріблястої «шкоди» пролітав Київ.

Гарний, сонячний, перепланований. Суголосний сьогоденню. Його не псували навіть «мєліровка» та «накладні нігті» новітнього міського дизайну.

Центр Помпіду та Ейфелеву вежу теж до судоми не сприймали сучасники. Дивись-но, може, за сотню років помилуватися «Галею на палі», спецпризначенцем Михаїлом над Лядськими воротями та «братками» Кия під водограєм товпитиметься весь європський люд. І заздри тиме. І фотографуватиметься на тлі.

— Хочеш анекдота з життя? — обернулася Крутая. — Приїздить ото бабця до внука в Київ.

Веде він її на Майдан. Вона вклоняється Галі на палі й хреститься. «Тю на вас, бабо!» — «А хіба — не Архангел Михаїл?» — «Архангел з другого боку, оно над ворітьми». Бабця роздивляється й заперечує. «Ні, каже, дитино, цього я в телевізорі бачила. Бетмен називається».

Крутая засміялася.

— Добре, Тетяно, що нарешті обома ногами влазиш у мій човен. А то сміх і гріх спостерігати за твоїм балансуванням. Між піонерським сумлінням і нормальним життям.

— Ми різні люди…

— Облиш, подруго! Хіба кільком сотням нагодованих та взутих дітей є діло до того, хто я, звідки маю гроші? Чи отому старечому мотлоху в богадільні, нікому, крім мене, не потрібному? Я їх праскою припалювала, аби віншували мене?

Не дивись, що на вході, дивись, що на виході.

Відмиті у сльозах сирітської вдячності найбрудніші гроші освячуються. Облудне, для лохів: не вбий, не вкради, не щитай чужих грошей, не читай чужих листів… Я ніколи не второпувала, чому не можна їх читати? Це ж найсмачніше.

Людинка перед тобою гола голісінька. Куди хочеш, туди й впотребляй… Хочеш — у те, або — у те, чи може — в МАГАТЕ… В ізвращонной формє. До речі, це как, в ізвращонной? Не знаєш?

Шкода. Я б спробувала…

«Найсмішніше, що Лідка правду ріже. Вона рятує від принизливої бідності, хвороб, ба й смерті купу людей. Дітей. Дає роботу вчителям і обслузі. Стане доладним мером. Енергійна, завзята, хазяйновита. З таких віталістичних жінок господарники й політики виходять — перша кляса. Її не одуриш, не зіб’єш з пантелику. На всіх манівцях вона знає геть усі секретні стежки.

Слово тримає. Довкола неї все кипить вирує…

Не можна читати чужі листи. А чому? Я відповіді не знаю. Не можна — й по всьому. Лідка відповідає на такі запитання… Бо ставить їх. Моє життя прожите в шорах… Вона обскубує хлібину, зрізаючи з неї по колу хрусткого окрайця. Бо їй смакує. А я припнута до «не можна»… Як коза до кілка. Хтось колись окреслив коло, розставив лякливі табу, раз і до скону визначив іншим напрямок руху. А забіг виграють якраз ті, хто погано вчився й отих табу на п’ятірку не визубрив.

Якби людство не читало чужих листів — сиділо б у печерах. То боротися треба з Лідкою, чи допомагати їй? Хіба вона — не на вістрі цивілізації? Вона — не з гірших. Свої неправедні дібра на Кариби з Мальдивами та кав’яри з трепангами не тринькає. А хіба й справді — бувають праведні дібра?

— Приїхали.

Ворота чепурного будиночка при вже знайомій вулиці Газгольдерній самі прочинилися й зачинилися за автом. Навстріч поспішала мовчазна, в темній сукні з білим комірцем Грипа Бевзь.

Підперезана гаптованим білим фартухом. Покоївка з фільму про багатих закордонців. Із-за її спини вихопився малюк і, зашпортуючись, побіг до авта.

— Мамо! Мамо!

Кулик вилізла першою. Малюк тицьнувся головою їй у коліна, підвів зарюмсаний писок.

— Мамо!

Схопила на руки.

— Воссоєдінєніє сімні, — прокоментувала Лілія Крутая. — Вас треба на поштівку знімати, тіпа «мама, мілая мама, як тєбя я люблю».

Кулик обернулася, не випускаючи малого з рук.

— Можеш забирати свого спиногриза. Воно мені більше не треба. Ми з тобою тепер і так команда. Правильно я зрозуміла?

Кулик відчувала зараз тільки рідне маленьке тільце.

— Треба швидше оформити усиновлення, — Крутая прошкувала до будинку, Кулик з Ігорком — за нею. — Є людинка, допоможе без зайвого клопоту. Прізвище даси своє, по-батькові я його й так Ігоровичем записала. Радій, насолоджуйся. Я трьох народила, а так і не в’їхала, що ви всі в цьому знаходите. Шмарклі слина, цілий геморой — чим годувати, в що одягати, як вивчити… А воно сидить на шиї, ніжки звісило, ще й погейкує. Як на мене, материнство батьківство потрібно людині, як голові дупна кишка. Я кажу про вільну людину. З великої ле.

Малий забрикав, хтів побігати, Кулик знехочу відпустила сина. Ігорок пірнув у кімнату, зник за дверима.

— Уф-ф, ухоркалася… — Крутая впала в широке, під неї зроблене крісло. — Грипо, Грипо!

— Перевіряю вулицю, — відказала Грипа.

— Дай нам чогось попити. Не випити, а попити… Тут я гортала цікавий журнальчик… «Політик хол» називається. Чого всміхаєшся? Я, між іншим, кандидат філософських наук. Не знала? Я скромна, не афішуюсь. Перед сном картинки люблю. Мені як реальному політику треба літературу переглядати. Журналістка пише про жінок убивць. Так і називається — «Женщіна, которая убйот». Ге, круто? Ти ба, жінки вбивці стали прайм темою.

Авторка закидає письменникам, що вони не описують, про що думає під час убійництва така жінка, не розкривають її багатий внутрішній світ.

Я й собі замислилася — про що ж таке вони думають… А ні про що. Людина з великої літери «ле» не буде перейматися фіглями-міглями. Про що думає стріла на тятиві? Про яблучко в мішені, он про що. Мізерним людцям маряться різні там «чювства». Бо рухаються магістраллю зі швидкістю п’яного равлика, створюють тромби, гальмують загальне поривання до щасливого майбутнього. Не чювствувати треба, а діло робити. А хто не заховався, я не винуват. Як каже президент сусідньої великої держави. От про що вони думають, женщіни, коториє уб’ют… Читайте Сталіна.

«Коли підготуєш для ворога суперника безвихідну пастку, знаєш, що йому повний гаплик у таку ось мить і хвилину, то лягаєш спати і тобі щасливо спиться». Підписуюсь поряд. Я призначаю тебе, Тетяно, персонально відповідальною за мої сиротинці й богадільні. За виборчими перегонами не стачить мене на все. Я тебе більше ні за який орган не тримаю. Забирай свого виплодка і майструй своє життя. Зарплатня влаштовує?

— Не забагато?

Крутая розреготалася.

— Малпа й обізяна, ось ти хто. Як я збанкрутую, тьху-тьху тричі, то встроюся менеджером, вистав лятиму тебе у вітрині й квитки на перегляд продаватиму. Проект називатиметься: «Останній вишкребок епохи розвинутого недорозвитку, або Кулик хвалить своє болото». Жартую. Рекомендую Грипу як няньку. Акуратна, не збалує. Ти ж на роботі горітимеш…

— Ні, я Грипу не візьму. Мені людина потрібна, а не твоя кобра.

Крутая пхикнула й набрала номер.

— Зінько, прийде журналіст Олег Ткач… Уже?

Хай чекає. Гроші гарні править, хай прогинається.

Скажи, як не дочекається, угоду на мій піар підпишу з кимось іншим. Інститут журналістики працює справно, дефіциту в найманцях немає.

Пікайзену загадай підкинути Ткачеві тези для висвітлення. Темник називається.

— Стратонівно? — набрала іншого номера. — Дай Тетяні Кулик довгострокову безпроцентну позику, скільки, вона прийде, скаже. Будеш потроху з зарплатні вираховувати. Не заперечуєш? — обернулася до сторопілої Кулик. — Квартиру пристойну купи. Не для того я твого байстрюка виношувала випоювала, щоб ти йому життєвий старт з готельки засратої давала. Не гуманітарні маю мотиви, а ринкові. Я тебе припинаю до фірми солодкими матеріальними і моральними ланцюгами. Даю тиждень на влаштування житейських справ і — до праці. Лілія Крутая — мать городов руських!

«Лілія Крутая — мать городов руських!» — майорів над центральним майданом столиці величезний жовто-бузковий транспарант, почеплений до повітряної кулі на взір пляшки з логотипом «Крутая».

Майдан обернувся на велике тирлище. В ятках і яточках безоплатно частували пивом «Крутий Роґуль». Дівчатка, зодягнені в барви фірми — жовто-бузкові, розносили халявну пивну закусь — горішки, тараню, набубнявілий горох. На естраді, обліпленій рекламними постерами торговельних марок «Крутая» та «Роґуль», співали танцювали колективи високохудожньої самодіяльності, а також народні, заслужені і просто артисти.

Над майданом мелодійно проспівало «як тебе не любити, Києве мій». Годинник на профспілках.

Невидимий дириґент дав команду, і майдан перевтілився: рекламні постери довкруж концерт ного майданчика впали, натомість постали фото портрети Лілії Крутої у найкращому з її капелюхів, на естраду вибіг дитячий ансамбль «Крутенятко» у жовто бузкових костюмчиках. Ансамбль вишикувався перед входом, заголосив прозорими дискантами: «Мама Ліля! Мама Ліля! Мама Ліля!»

Командо тихо скомандував у рацію, коротко стрижені хлопці в костюмах із краватками й замаскованими навушниками поставали на номери, пильно пасучи поглядами підігріту вже юрму.

На великому екрані виник телесюжет про доброчинність провідної сучасної підприємиці, видатної меценатки Лілії Крутої. Відоме загалові телеобличчя Олега Ткача не шкодувало іменників, прикметників, займенників, дієслів, вигуків та службових частин мови для характеристики ділових, господарчих, фінансових здібностей жінки, яка може… яка повинна стати дбайливою господинею міста. Українка, що відмовилася бути бідною. Чого і всім бажає. Красномовні цифри, промовисті порівняння, не бракувало й поетичного красного слова про душевність, духовність, дбайливість, діловитість. Чотири Д — основа програми кандидатки в мери! Чотири Д! За якими повинна постати п’ята — довіра виборців! П’ять Д! — захлинався з екрана Ткач, — лише п’ять Д, і ваше життя зміниться на краще!

Аж ось на естраді з’явилася Вона. Лілія Крутая.

Мать. Командо керував групами Ковтуна й Губського. Хлопці знали справу, частина перекрила доступ до естради, частина розмістилася на потрібній дистанції в натовпі, троє стали за спиною кандидатки, замаскувавшись під активістів.

Крутая посміхалася, час від часу притримувала криси од вітру, виголошувала промову.

Щось знайоме змайнуло в постаті цієї жінки.

Крутая знову притримала капелюха, цей жест Командо десь бачив… Нещодавно.

— Ви любите торгівельний знак «Роґуль»?

— Так! — заволала площа.

— Ви уявляєте своє життя без «Роґуля»?

— Ні! — заволала площа.

— Хочете, щоби він був з вами щодня?

— Хочемо! — заволала площа.

— Тоді скажіть своє «так» Лілії Іванівні Крутій. Вона знає, як!

— Та-а-ак! — полетіло над майданом.

Біля парадного засідало місцеве політбюро.

Утверджуючи громадянське суспільство в кількох під’їздах. Шериф зупинив візка. Через кавалерський характер (дружнє вимахування хвостом і приязна ікласта усмішка кожній знайомій дамі) він зажив популярності серед сусідок. Йому виносили делікатеси — ковбасні шкірки, кісточки з драглів. Маріванна забирала гостинці попри репетування обікраденого псиська, ховала у візку, щиро дякувала. А вдома викидала у сміття, читаючи Шерифові чергову лекцію про здорове харчування: для гарного хлопчика ґумові обгортки та розварені свинячі костомахи — смерть, а ти ж гарний хлопчик? Шериф голосував обілап за таку характеристику і принагідно випорпував носом усе викинуте та жадібно глитав. Погомонівши, Маріванна ладнала візка до дверей. Смикнула за шлейку розімлілого на сонці Шерифа, що розлігся в жінок під ногами.

— Ондо вона, — скинулася консьєржка Тоня, яка головувала на жін засіданнях.

До парадного наближалася жінка, схожа на недобру Мері Поппінз на пенсії.

— Маріє, ти питала, хто приходив до Травіати? Вона й приходила. Цікаво, що їй тут знову треба?

Чотири пари очей втупилися в жінку.

— Ви до кого, жіночко? — офіційно звернулася консьєржка.

— До вас, — не зморгнула.

Маріванна розглядала візитерку.

— Я працюватиму в цьому будинку двірником.

Тимчасово, поки ваша двірничка не одужає. Ось розпорядження з жеку, — подала консьєржці папірця.

— А що з Тамілою? — спитала Маріванна.

Кандидатка в двірнички обернулася. Маріван на завважила: нова прибиральниця двору повертається, як вовк. Не шиєю, а всім тулубом. Що незвичайного в ній, не одразу й уторопаєш… Жінка як жінка, руки важезні, натруджені, очі маненькі, тонкі губи щільно стулені, зачіска ретельна, волосина до волосини, зібрана у мізерний кублик.

Шериф загарчав. Хмару неясної тривоги несла з собою ця жінка, що радше нагадувала дядька.

Струмінь холодного протягу. Маріванна повела оком на політбюро. Завважила, що сусідки теж знітилися.

— Мене звати Альбіна. Альбіна Лопата, дуже приємно зазнайомитися, — безбарвно відрекомендувалася нова двірничка. — Я заступаю завтра.

До побачення.

— Ходіть здорові, — задумливо мовила консьєржка Тоня.

— То що з Тамілою? — Маріванна обернулася до Тоні.

— Кажуть, сальмонельоз чи лептоспіроз, я забула. Забрали до інфекційної лікарні.

— Коли?

— Позавчора.

— Де могла підчепити?

— А хтозна, може, в озері скупнулася, там учора табличку повісили про заборону…

— Певна, що до Травіати приходила ця жінка?

— Таку не забудеш. А ти, Маріє, не знаєш, куди поділася Травка? Давно не видко.

— Зірка до притулку віддала. Так і кажи, як хто питатиме.

— Та кому вона потрібна, сердега.

Маріванна скерувала Шерифа віжками до дому.

Прямим допитом нічого від Травки не отримаєш, тільки стривожиш. Маріванна продумала план розмови, де важливі питання ставилися серед маси інших, необов’язкових. Травіата в оселі Маріванни започувалася затишно й захищено, як колись із Зіркою. Що більше спілкува лися дві самотні жінки й пес, то помітніше зринало в Травіаті людське. Заговорила виразніше, бралася до хатньої роботи, плакала, як щось розіб’є чи розіллє. Увечері, допомігши Маріванні вмоститися на розлогій канапі, Травіата тулилася до неї під бік, як Шериф, лиш не вимагала чухати за вушком.

Із Травчиних марень випливало, що до неї приходила небіжциця Ліда Олійник. Із зауваженням, що Ліда померла, Травка цілком погоджувалася. Ота, хто приходила, казала — від Лі-і-іки. Приносила смачного. Вона тобі наливала? Ні, Травка сама. Сма-а-ачно. А Лі-і-іка не померла.

Лі-і-іка була тут. Де тут? Тут. Роздавала смачне.

Кому роздавала? Всім. Але ж Ліда померла.

Померла. Що ж вона роздавала? Смачне. Кому?

Всім. Коли? Травка не знає. Лі-і-іка хороша. Манна (так Травка скорочувала Маріванну) хороша, Шера хороший котик. Травка любить Шеру. Де смачне, що його роздавала Ліда? Є. Де є? Вдома.

Обшукати Травчину квартиру? Маріванна попросила Зірку зателефонувати Тоні-консьєржці, мовляв, Травці необхідні в притулку якісь речі, нехай відімкне у присутності Маріванни Травчину квартиру, ключі їй підвезуть.

У помешканні Травки жінки заточилися від смердючого встояного повітря. Зірка ще не почала ремонтувати. І добре. Розшукуючи Травчині речі, Маріванна пильно придивлялася до найменших дрібниць. Травка казала — смачне. Їжа? Мають бути якісь обгортки, щось таке…

— Ти диви, й вона ходила, — Тоня показала на яскравий целофановий пакет із під кукурудзяних пластівців.

— Куди?

— На пивне свято. Ти, Маріє, не живеш життям колективу. З собакою — туди, з собакою — назад.

А треба займати активну життєву позицію…

Десь з місяць тому в мікрорайоні, на озері, вирувало свято пива. Фірма роздавала дітям прапорці й пластівці, дорослим — по пляшці.

— Яке пиво, не пам’ятаєш?

— Ні. Я біленьку поважаю. Грамульку на празники.

— Згадай.

— Тобі навіщо?

— А я акції дуже люблю. Зберу їхні кришечки, приз одержу, — придумала Маріванна.

— Дулі з маком… Вони нас усіх за рогулів мають. О, пиво так і зветься — «Рогуль».

Крутая жбурляла об стіну все, що втрапляло під руку. Грипа — навпроти, перехоплюючи особливо цінні речі.

— Як ти, стара досвідчена зечка, не перевірила!

— Вона випила стільки, що двом мужикам вистачить склеїти ласти…

— Вона — ненормальна, ти це розумієш?! Не-нор-маль-на! Ніхто не знає, як там у них організм спрацьовує, на що реагує… Тебе ніщо не виправдовує! Ти — не перевірила результат своєї роботи! Не зробила контрольний постріл, розумієш? Тепер усе заплуталося, а вузли затяглися…

Вона не померла, вона зникла. Отже? Зник свідок, який єдиний тут мене впізнав… Травіата — напівлюдина, кебети не густо, а інтуїція й нюх, як у звіра. Їй байдуже, яка я, що на мені. Відчуває єство, а не позірність. Як собака. Хіба собаці щось важить, що хазяїн поголився чи змінив штани…

Печінкою бачить. Як вона до мене тоді кинулася цілуватися: Ліка, Ліка! Котик! Якого біса ми поперлися зі святом на те озеро… Поблизу Зірчиного будинку. Втрачаю пильність.

— Хто їй повірить, причинній…

— Не диш! Затикайся й мовчи! Ти своє зробила! Я знаю — хто. Куди вона поділася? В жодний притулок Зірка Травіату не здасть. Взяла до себе? Навряд, бо ось-ось народить. Родичів Травка не має. Пішла бомжувати? Зірка місто на роги поставила б, а знайшла. Не стій, корово, думай! Насрала купу, тепер розгрібай!

— Я — вже…

— Розгребла?

— Майже. Я влаштувалася туди двірничкою.

Тиждень попрацюю, поживу в двірницькій квартирі, я вже домовилася. З бабами закорешуся, галяву їм накрию, вони розколяться. Вони знають усе.

— О, господи, там же залишилися папери, що я отримала від Травки. Гендоручення на спродаж квартири.

— Ви?

— Ліда Олійник.

— Нині покійна.

— Якщо ця дурка комусь зацікавленому встигла сказати, що бачила Ліду Олійник живу й здорову, а документи підтвердять наше знайомство… Зінько!

Зінька постала з уже накритою тацею, так само притьма зникла. Крутая кружнула в себе два гранчачки коньяку.

— Ось, — Грипа подала папери. — Тут усі документи на квартиру. Я не розбиралася, що важливо, а що ні. Тепер треба стерти інформацію з комп’ютера соціальної служби. Я знайшла людинку. Зробить.

— Як?

— У старий козацький спосіб. За уругвайські ескудо. Ось повний фінансовий звіт… Там є бабця.

Цікавилася, хто приходив до Травіати. Консьєржка могла мене запам’ятати і виказати цій старій…

— Грипо, втям, мені свідки не потрібні. Хоч скільки б їх було. Хоч усе місто. В моєму місті ніхто, чуєш, ніхто не має нічого знати…

— Мене не буде тиждень, — двері за Грипою зачинилися.

«Кандид провів у Борді якраз стільки часу, скільки треба, щоби продати кілька ельдорадських діамантів та придбати ловкий двомісний візок, бо він уже не міг обійтися без свого филозофисти Мартена; засмучувала лише розлука з бараном, якого подарував Бордоській академії наук. Академія оголосила конкурс, запропонувавши дослідникам з’ясувати, чому вовна цьому баранові червона. Премію присуджено одному вченому з півночі, котрий довів, залучивши формулу А плюс В мінус С, поділене на Х, що баран небезпремінно має бути червоним і що він помре від овечої віспи».

Робота сьогодні не клеїлась. Не зосереджувалося. Вольтер, зацікавлений Зірчиними зусиллями примусити Кандида та Куніґунду заговорити українською, похнюплено звісив гострого носа на римську тоґу, здавалося, що й лавровий вінок зів’яв та з’їхав йому з чола на очі.

Командо багато чого приховує від неї. Аби не хвилювати. Зірка й не розпитувала. Організм волів дбати лише про себе та малого, згорнутого солодким п’ястучком у лоні. Зараз дитя дрімало, не штовхалося, не билось нозями-руцями, вимагаючи волі.

Цікаво: людина, оте щось невловиме й незрозуміле, зіткане з тонких енергій матерій, чому й назви не доберуть ось уже тисячі років, яке сидить у голові (в серці? в душі?) і становить властиво людське, перебуває зі своїм земним тілесним пристановищем у досить дивних, недружніх, сказати б, навіть антагоністичних стосунках. Чи може людина безпосередньо (без посередників: спецхарчування, хірургійного втручання, стоматологічного бору, піґуль та мікстур укупі з заштриками) вплинути на будь-яку, найманюнішу функцію свого організму? Не кажучи вже про зліквідування силою волі дірки в зубі чи відновлення втраченої кінцівки… Можете домовитися з власним тілом примусово добровільно не поспати без негативних наслідків кілька ночей перед іспитом? Затримати нагальну евакуаторну функцію шлунка на час, доки дістанетесь домів, де це зробити зручніше й гігієнічніше, ніж у метро під час пік? Ні. Організм менжує вами, як циган кіньми. Диктує умови, висуває власні потреби як пріоритетні. Дякуй, коли хоча би зрідка попереджає про наміри: мовляв, кортить чхнути чи голосно випустити відпрацьовані вітри посеред академічної вченої ради.

«Організме, організме, а чи не бажаєш ти скинути зайві кілограми, тобі ж легше буде?» — «Твоя моя нє понімай». І весь діалог.

Недарма ж поодинчі звитяжці двобою зі своїми клітинами та залозами, судинами та м’язами (йоги і хто там ще) кидають на цю прю все, що мають. Усе єство, сиріч екзистенцію. Народитися, випередити на старті мільйони завзятих живчиків і першим запліднитися в мамину яйце клітину, використати єдиний шанс пожити лише задля того, аби супернадзусиллями натренуватися спати на цвяхах, живцем запорпуватися в могилу чи сидіти в товаристві тарантулів і кобр…

Чи, може, щось є там, на вістрі цієї перемоги над тілом, там, де немає вже нікого й нічого, а лише усвідомлена влада над серцем чи диханням: ось я затримав подих ще на півмиті, ось міокард зусиллям волі скорочується дедалі повільніше, не ду-дум, ду-дум, а ду-ум… ду-ум… ду-ум…

Наркотичне відчуття володаря світу? Політ над океанською вирвою на носі «Титаніка» під пісню Селін Діон…

Не дано нам богорівності. Або живи, як усі — будуй, пиши есеї, пий пиво, сапай город, знімай кіно, винаходь клонування — і спілкуйся з організмом через тлумачів: лікарів, психологів, екстрасенсів, циганок. Або зупиняй і запускай серце на власний розсуд, але тоді на що інше сил не стачить. Зупинилося — пішло, зупинилося — пішло. Мета життя?

Командо повернувся з мітингу Крутої збудженим. Уникав розпитувань. Вийшов, коли Крутая дзвонила, дякувала за першу написану Зіркою промову…

Слухай, Зірко Симчич, а що ти взагалі знаєш про свого чоловіка? Ваша лав-сторі сталася в екстримі. Ви притулилися одне до одного, аби встояти й вижити. Гарний замінник почуттів…

Ти звикла плекати лише свій душевний комфорт, копирсатися у своїх переживаннячках: люблю не люблю, плюну поцілую… А він? Тебе любить?

Цікаве запитання? Від якогось часу деталі поведінки, настроїв Командо могли скластися в дивну картину… Щось приховує. У нього хтось є?

Банальна думка вразила. Зірка ладна була рахувати до дев’яти, аби зрозуміти — нокаут, нокдаун, поразка за очками? Жінки западали на Командо повзводно і поротно (сиріч чотами і сотнями) — не новина. Уособлює українську жіночу мрію. Втілює стовідсотково. Я хто — унікум, аби безжурно не сподіватися на суперниць?

Вимкнула комп’ютер, пройшлася квартирою, прибираючи розкидані речі, ховаючи їх до шаф. Із джинсів Командо випав поліетиленовий пакетик. Макс тигром із засідки плигнув на здобич, кігтем підкинув, погнав перед собою.

З пакета випала… Лайкова вигадлива квітка.

Пахла незнайомим парфумом. Макс скочив Зірці на шию, звісив голову, теж розглядав. Уповільнено, мов у кіні, вклала чужу жіночу прикрасу до пакетика, а пакетик — до кишені його джинсів.

Ось і фініта. Чужа жіноча прикраса в штанях рідного чоловіка.

Обережно повісила джинси на крісло. Зняла з шиї Максимиліяна. Він невдоволено замур котів. Де ключі від «Жозі»? Улюблена червона «тойота», схожа на комаху сонечко і названа «Жозі» на честь дружини Наполеона Жозефіни де Богарне, вже кілька місяців дрімала в гаражі.

Ремиґаючи їхні з Зіркою дівочі прогулянки мандрівки. Зірка відчула: якщо не сяде за кермо, не вдихне пахощів молодості — бензин, парфума своя, парфума для «Жозі», шкіра сидушок, ще бознащо, чим пахне салон жіночого авта, то… І дарма криком флюїдував зі свого сідала Вольтер: «Мадам Командо, схаменіться! Бурхлива ревність творить більше злочинів, ніж корuсть!». Зірка його вже не почула.

«Жозі» зраділа. Показала, що бензину — якраз до заправки. А там! Гайнемо, як колись, Зірко!

Помчу обережненько, не бійся, е-ех, жизня!

Навернула на сльози. Чи не надто сентиментальною ти стала, Зірко Симчич? Колишня вільна птаха. Колишня людина. А зараз — додаток до чужого життя. Від якого ти цілковито залежиш.

Ге?

Зірка поволеньки вивела «Жозі» з гаража. Чи не втратила навичок? Згадала, як любила дорогу, незалежність, владу над часом і простором, над життям. Виїхала з двору. Куди? За старими адресами? До ліцею? До прокуратури? До тюрми?

Ліпше — до Гідропарку, де зустрічалася з Джефом Колінзом, американом. А може, до американської амбасади, завсідницею якої була після повернення з-за океану? До органної залі, де грають Баха? До оперного театру — на бетговенську радісну оду? До деснянського берега, де небо сміється глузує з майстрів пензля всього світу?

До Еласі, аби підхопити її після роботи та й гайнути зі смаком шопінгувати, чи дозвільно дихати повітрям, чи красиво перехилити келих шардоне в затишному генделику… До Травки, до Маріванни? До… до… до… Все загуло.

Сіра стрічка шляху соталася під колесами.

«Жозі» раділа світлові й сонцеві, ловила найменший порух керма. Зазвичай гарно думалося в дорозі. Робота над помилками. Людина не створена для свободи волі. Навіть маючи її зі старту. Татко Орко тоді попереджав: жиєш, доню, надто комфортно: ніхто — тобі, але ж і ти — нікому. Надто розбірлива з чоловіками, не даєш умоститися собі на шию. А вони того не люблять.

Кажу, як один з. Надто свобідна й незалежна жінка — дратує, як закоркована пляшка вина без коркотяга. Чоловіки полюбляють волю лише для себе.

Людина, казав мудрий тато Орко, має два різновиди щастя. Однакової сили. Зберегти свободу волю. І позбутися її. Не з примусу. Коли раптом відчуєш, що смакує звітувати, питати дозволу, поспішати додому, де чекають, чекати самому.

Дратуватися, хвилюватися, з’ясовувати стосунки, солодко миритися… Коли самотнє сонце не гріє, а самотнє вино гірчить… Навіть і не знаю, доню, якого щастя тобі побажати. Скажу одне — плекай свободу. Інше — саме знайдеться. Тоді вже даватимеш йому раду.

Знайшлося. А ради на те немає. Сприймала Командо як явище природи. Здавалося, завжди був. Здавалося, а як без нього. Не аналізувалося.

Не робилося висновків. Жилося. Допоки. Це як на дієті: не їси хліба не їси, а як дієта заборонить, то лиш про кусень і мариш. Треба було знайти ту кляту квітку, аби втямити — Командо вже не твій. І вмерти від любові до нього. Всі сенсори — біологічні й психологічні — галасували: цього не може бути, бо не може бути. А квітка? Запитати його, чия? Побачити, як ховатиме очі і брехатиме, аби не розхвилювати вагітну? Най тебе качка копне, лайкова квітко! Втім, маю завдячувати тобі. Бо сколихнула варення, в якому ось уже два роки умліваю, як райське яблучко.

Чи ностальгіюю за собою, колишньою? Ні. І це — небезпечний симптом. Усіх своїх чоловіків добирала і відсепаровувала ретельно. Шикувалися на тлі життя, не торкаючись мейнстриму.

Джеф Колінз — найяскравіший. Стимулював жити активно, підтримувати фізичну форму, будь-що прагнути успіху. Пишався: моя найкраща, найрозумніша, найудатніша. Глядачем був — перша кляса. Аплодував саме в потрібних місцях, все оцінював точно й по-мужчинському фахово.

Не гакерував у закодованих для нього секретних Зірчиних файлах. Не вимагав неможливого. Не брав платні душею. У створюваній Зіркою картині світу посідав точне і єдино можливе місце — клац — заповнив собою лакуну дозвілля й утіхи.

Зручний, необтяжливий, похватний, обов’язковий. Гарний. Елегантний. Сорочки тричі на день міняв. Подарунків не робив? То Зірка їх і не потребувала: інстинкт самозбереження. Візьмеш якийсь перстеник, а тоді почнеш у старий слов’янський спосіб мучитися — чи адекватно віддячуєш.

Згадай, що відчула, коли вперше побачила Командо. Острах. Клітини зреаґували адекватно.

Бути поруч із Командо — неможливо. Або бути — ним, або не бути взагалі. Все, що знала про мужчин, непридатне. Він — штучний товар.

Зробили таким, як є, і відливку розбили. Вперше відчула: що то є — нічого не чинити. Жодних зусиль. Просто жити. В коконі з любові, турботи, розуміння. Не з півслова. З натяку, з погляду, з тону в слухавці… Говорити — щастя. Мовчати — щастя. Борщ готувати — щастя. І нехай світ відпочиває. В їхньому космосі затишно, комфортно, не треба скафандра.

Командо перебрав на себе все, створив навколо такий потужний енергетичний заслін, що… Що зварилася в мелясі, як метелик. Не зчулась, як з клієнтки в ресторані життя обернулася на обслугу.

Пише промови. Які виголошує хтось. Жодного поруху назовні, у великий світ. Де стрімко мчать до мети. Трьома заклопотаними рядами, як зараз.

Клаксонують, поспішають, підрізають. Напружено вібрують перед світлофорами: рвонути, випередити зі старту…

Як на це зреаґував би Вольтер? «Ой леле, — вже мовив він вустами Панґлоса, — всьому причина — любов. Любов, яка уговтує рід людський, оберігає мир, душу всіх чутливих істот, ніжне кохання. — На жаль, — відповів Кандид, — я пізнав її, цю любов, цю володарку сердець, цю душу душі нашої; вона подарувала мені лиш один поцілунок і двадцять стусанів. Як ця чарівна причина могла призвести до такого сумного висліду?»

Затерпла нога на акселераторі. Бо мусила через живіт відсунути сидіння, заледве діставала газ великим пальцем. Виникла потреба підвестися, розім’ятися. Кермуймо додому, Жозю, ми вже не ті. Знана тобі Зірка Симчич, молода, стильна, вільна, як вітер у травні, схоже, залишилася ген-ген позаду. А до нової нам із тобою ще тра’ звикати…

Кулик уперше за останні роки раділа життю.

Помолодшала, виструнчилася, стриглася фарбувалася, променіла очима. Інакше ходила: не плуганилась, як перекупка сідуха з торбами, як заїжджена шкапа. Літала. Насолода від поруху, подиху, слова. Крутая віддала їй доброчинницькі справи. Сиротинці, притулки для старих, розшук батьків, періодичні акції всмоктували Кулик у цілодобовий робочий день. На неї працювали дві мобілки, комп’ютер, водій Вітя з джипом і креативник Пікайзен, котрого Зінька одірвала від серця, тобто від офісу, аби він обійняв при Тетяні Іванівні посаду старшого, куди пошлють. Крутая не зняла з Кулик і юридичного забезпечення виборчої кампанії.

Стас не перечив поверненню Кулик до її колишньої квартири. Чого б то? Нагледів собі двоповерхову престижку на Оболонських Липках, де звивали турботливо єврогнізда птахи середнього, високого, дарма, що не найвищого летів. Не був би Стасом Кучерявим, коли б не виставив суми на кілька тисяч зелених вищої за купівельну. Із дзеркала в передпокої на Кулик дивилася малознайома жінка. Хвилясте темне волосся жило своїм побитом, пружні пасма відбивали світло, як у рекламі. Кулик крутнула головою, волосся розбіглося, озонно освіживши шкіру, а потім знову слухняно вляглося в бездоганну стрижку. Щось стилісти «Першої леді» таки зробили з бровами, віями, попри її пручання. Слідів фарби не видко, але риси загострилися, стали виразними, підкреслилися вилиці, запали щоки, з’ясувалася шия без другого підборіддя. Кулик відтягнула комір легкого светра, ввімкнула ще одну лампу. Непогана шия, свіжа шкіра приємного кольору.

Стас не забарився.

— Здрастуйте, Тетяно Іван…

Укляк, забувши зняти кашкета.

— Проходь.

Стас ковтнув, не відводячи погляду від Кулик.

— Виходите заміж?

— Склав суму?

Стас кивнув.

Почувши цифру, лиш глянула в лагідні очі вчорашнього молодшого прокуроренка, а нині розквітлого корупціонера від прокуратури, і зрозуміла, що жодними словами тут не зарадиш.

— От і ляля, — зрадів Стас, — а я боявся, що ви мені материнську лекцію читатимете. Про моральний кодекс будівників комунізму. Ви чудодійно змінилися, Тетяно Іванівно. Комплімент. Знаю людей. А щодо вас помилився. І то — дуже. Гадав, так і скінчите життя на смітнику… Даруйте. Але з пісні слова не викинеш. Навіть жалкував, що такий потужний мислительний апарат, хай Бог простить — менталітет, як ваш, дістався недосконалій людській істоті, несосвітенному гомо совєтікус, яких мало. Крутая мене продає, а я, своєю чергою, їй продаю вас. Ви ж поганому хлопчикові Стасу — ані словечка, ані сльозинки, ані миті розпуки, мовляв, коли розлучаються двоє, за руки беруться вони, аби не надавати одне одному ляпасів. Ви нарешті схожа на модерну істоту, а не музейний експонат часів колоніальної доби. Я не малюю себе широкими мазками. Не Пікассо. Лише заради істини прописую свої неабиякі чесноти тоненьким ретельним пензликом. На кшталт мого улюбленого маляра, співця кремлівських вождів — Бродського. «Нарком Ворошилов на лижній прогулянці» — поема екстазу… Це до слова. Я вважаю себе вершиною людської еволюції. На сьогодні. Бо вкладаюся в Марксову максиму, якої ніхто не скасовував і скасувати не годен. Гроші товар гроші. Формула прогресу. Паливо людського поступу. Вчення Маркса всесильне, бо — правильне. Зі мною може мати справу будь-хто і зустріне навзаєм цілковиту надійність. У межах обумовленої суми. Єдиний приємний клопіт — пантрувати, аби хтось мене не перекупив, і вчасно кориґувати гонорар. Без сісі-пісі. Вкинув монетку — дістав замовлене. Не вкинув — я не винуват. Чисто, прозоро, зрозуміло випускникові дитсадка. Не переконуй, не перевербовуй ідейними мотивами. Вкинь монетку. А збільшена сума за вашу квартиру відбиває кон’юнктуру ринку нерухомості. Чи не міг би за давньою дружбою скинути ціну бодай до тієї, за яку купив ваше родове гніздечко? А певно ж. Але не скину. Бо не можу поступитися принципами.

Такий концепт.

Кулик слухала Стаса без відрази, в ній бриніло й співало нове життя.

— Тетяно Іванівно, а чому все це, — Стас окреслив рукою обличчя, голову, постать, — раніше не носили?

Кулик засміялася. Стас утер чоло долонею.

— Я от що подумав. Навіщо нам знову мінятися квартирами? Виходьте за мене заміж, мою готельку продамо, я покину прокуратуру, і відкриємо приватне розшукове аґентство. Сімей ний підряд. Назвемося «Пара цвай».

— Господи, яким мотлохом напхата твоя голова, Стасе.

Колишню Стасову, тимчасово свою готельку Кулик продавати не схотіла. Якось надвечір гарненько вбрала Ігорка, викликала Вітю на джипі і пришуміла на оболонську околицю, до кварталу для нестатечних.

— Ви до кого? — войовничо зустріла її на порозі Раїса в улюблених допотопних бігудях під газовою косиночкою.

— Раїсо, не впізнаєш?

За Райкою тьмянів довжелезний коридор зі скоцюрбленим де не де лінолеумом і старенькими килимками перед дверима кожної з двадцяти квартир-кліток. За Тетяною, через коридорний балкон лоджію, вигравав сонячний день.

Два світи, дві долі. Стамбул — місто контрастів.

— За твою квартиру плачу справно, не думай, не проїдаю твої гроші. Ось квитанції. За останній місяць не платила, не бійся, ось дадуть получку в жеку… — звітувала Раїса.

Жінки сиділи на Райчиній кухні за пательнею зі смаженою картоплею з убитим туди для поживності яєчком. Ігорок повзав під ногами, катав підлогою порожні пляшки.

— Слухай, Раїсо, ще не передумала написати «Гострий хандроз»?

— А-а, у мене тепер гострий геморой, де дістати грошей… Я тут одного для жизні прийняла. Казав, слюсар-сантехнік. Думаю, перша кляса, срати всім нада, хоч і буржуям. А він тому й «сан», що сандалить по-чорному. Викрутки не тримає. Тра’ гнати… Обіцяє зав’язати. Зав’яже хрін на вузлик.

Ти лучче про себе. Видать, шпигунські справи залагодились, виглядаєш, як Наталія Орейра. А пацана такого гарного, тьху, тьху, тьху, досі де ховала? Йди до тьоті, козаче, як тебе звати?

Скільки тобі рочків, баран-баран-буць! Ігорок сміявся, чукикаючись на Райчиній нозі.

— Не знаю, з чого почати, — зітхнула Кулик.

— З початку.

— Ось — ключі, ось документи. Віднині моя кімната — твоя. Я тобі її дарую. Пустиш квартирантів, позбудешся кількох робіт і — пиши.

Напишеш роман, я прилаштую до друку. Тямущі люди кажуть, що життєвий прошарок дрібних торгівців, човників — ще не знайшов свого письменника.

У Раїски одпала щелепа.

Маріванинні індикатори запеленґували: життя довкола неї і Травки змінилося. Посилила пильність, заборонила Травці на балкон потикатись. Та хіба їй заборониш. Приїжджає вчора Шерифом з прогулянки — балкон навстіж. Травка випрані ганчірки вивішує. Сама мокра, у незмитому милі, очі сяють — помічниця. Як висвариш. Загнала до кімнати, просканувала вулицю попід вікнами. Біля сміттєзбірників бовваніє постать. Бомж? Схоже — нова двірничка. Альбіна Лопата. Неприємна жіночка. Завзята двірничка, здається, й живе на вулиці: чистить, шкребе, замітає, не присяде. І щодня виникає Маріванні на шляху. Завжди посміхається, прочиняє двері перед візком, підлещується до Шерифа шматками задорогої, як на пролетарку, ковбаси. Вивчає маршрути й хронометрує? Хтозна.

Альбіна демонструвала дива роботящості, привітності. Потроху розтала крига недовіри до чужачки, правдиву трудящу женщину прийняли до політбюра завсідниці дворових посиденьок.

Зворушлива, в серіальному дусі, історія життя бідної сироти, яка самотужки вигрібала проти життєвої течії, проорала потрібну борозну в душах правдивих трударок жіночок.

Настав день, коли й Маріванна зупинила запряженого Шерифа. Погомоніти з Альбіною. Та зраділа, як виграшеві в лотерею. Слово до слова, Маріванна пристала навіть на запобігливу пропозицію двірнички купувати їй продукти та заносити додому, за символічну платню. Це ж треба, скільки ви кефіру купуєте, хіба собачка ваший теж його полюбляє? Гав, — солідно підтвердив Шериф при слові «кефір».

Маріванна, відчувши зацікавленого слухача, розповіла Альбіні, що вона ляга спати без снодійного. А Шера — той вихлепує мало не літру кефіру, а тоді вже засинає. Й спить до ранку. Хоч з гармати стрель. Лікар сказав, що літнім людям, надто хворим, передовсім треба дотримуватися режиму.

Режиму харчування, режиму гуляння, режиму сну.

То ми з Шерою живемо за годинником: одинадцяту пробило, кефір — і в люлю. Хвилина в хвилину.

Добігав кінця тиждень, відведений Крутою Грипі. Як завжди, вранці Альбіна Грипа занесла Маріванні замовлені харчі. Півтора літра кефіру та дещо з дрібниць. Травка звично сховалася у ванній. Грипа глипнула цупко на дві тарелі на кухняному столі. Маріванна погляд перехопила, забідкалася: нездужаю, не можу мити посуд, ото назбираю за тиждень, а тоді купою і вимию.

Майже не гомоніли, бо Грипа поспішала. Маріванна щиро дякувала, Шера не гарчав, але й приязні не виказував, панібратства не дозволяв, поповзом — у засідку під столом, пантрувати.

День минувся без пригод. По одинадцятій вечора в квартирі Маріванни задзвонило. Повторно. Крутнувся ключ у замку. Двері поволеньки прочинилися. У кімнаті горіло світло. Обережні кроки прошелестіли туди. На порозі вродилася Альбіна Лопата, вона ж Грипа Бевзь. Огледілась.

Блимав телевізор. На широкій канапі лежала Маріванна, пообіч умостилися Травіата і Шериф.

Трійця безклопітно спала. На тумбочці два порожні пакети кефіру, незакорковані снодійні краплі, під ногами — миска Шерифа зі слідами того самого кефіру. Вже не скрадаючись, Грипа рушила на кухню, знайшла велику каструлю, налила води, увімкнула газ, зачекала, доки окріп скипів, вода вихлюпнулася. Вимкнула газ, знову крутнула ручки під каструлею. Легко зашипів газ.

Перевірила кватирки, щільно попричиняла, витерла ганчіркою боки каструлі, ручки газплити, видобула фотоапарата, клацнула кількоро: жінки з собакою на канапі, вимкнена газплита без вогню у горілках, зачинені кватирки, знову група на канапі без ознак життя. Дослухалася звуків у коридорі, сторожко вийшла, пошаруділа в замку.

Ліфт зіґнорувала. Консьєржка вже пішла. Двері на ніч замикалися кодовим замком, ключі — у всіх мешканців парадного. Грипа пірнула в пітьму.

Командо відохочував Зірку від прогулянки катером. А ти мусиш там бути? Мушу. А хочеш?

Зіронько, я на роботі. То й я поїду. Свіже повітря не зашкодить. Скучила за простором, за річкою.

Нічого не станеться. Ти ж будеш поруч.

Ранок — напрочуд. Білий прогулянковий катер хизувався золотою назвою «Крутий Роґуль».

— Саврадимич! Де тебе носить? — загукала до захеканого Пікайзена Зінька.

Пікайзен умент примчав. Коротко стрижений, з утятою під корінь косою, ще й підфарбований та піддутий феном. Невідпорний. Гіпейні лахи змінив на червоний піджак з золотими ґудзиками, перевзувся в мокасини на високих підборах. Ногу ставив, аби виднілися золоті остроги. Капелюха як не було. Вишитої краватки — теж. Зіньці заціпило.

— Слухай, я забула, як тебе звати? — нерішучо поспитала вона. — А то я все Саврадимич та Саврадимич…

— Анатолем, — зашарівся Пікайзен. — Можна Толіком.

Гості з’їжджалися. Обслуга сліпила очі сніжно білими одностроями, капітан — копія голлівудського гвяздора, з камбуза — марево запаморочливих пахощів, із радіорубки — Шуфутинський з «Наколочкою».

— Толян, — отямилася Зінька, — біжи до радистів, хай терміново ставлять наше. Крутая почує, вуха повідриває. Вкраїнська гордість власна є! Співаєм-слухаєм своє!

Пікайзен, удоволений ефектом свого нового іміджу, зник. За хвилину з динаміків катера затужила, перекрикуючи чайок, сердита на весь світ Ірина Білик.

Команда Командо професійно розбіглася катером, перевіряючи закутки. Під’їхав на джипі й він, висадив з авта Зірку, допровадив на катер, турботливо всадовив, перевірив, чи зручно й безпечно. Зірка змарніла. Помітний живіт, бліде обличчя, сторожкі очі. Командо, приставивши до неї свого хлопця, повіявся. Джип рвонув з причалу. Зірка провела його довгим поглядом. Уважний спостерігач прочитав би в цьому погляді… Та уважний спостерігач ще не під’їхав.

Гості не барилися. Гарні автівки чалилися зграєю перед дебаркадером. Клопотався виразною картинкою свята Олег Ткач з професійною камерою на плечі. Зацвірінькав гурт дівчаток в українських шатах, їх випасала вихователька в шовковому костюмі зі штаньми і мєлірованій фризурі. Пробалансувала хистким трапом само зречено шикарна, як перед кінцем світу, Лаура Валентинівна в образі мадам Батерфляй: неймовірно повітряна, розписана ієрогліфами сукня кутала постать, флюїди духів «Кензо» долали гастрономічні пахощі, складна зачіска, як на рожнах, на бамбукових шпильках, нагадувала недоплетену шкарпетку зі шпицями. Перед макіяжем капітулював би головний гример театру «Кабукі». Позад неї дріботів на товстих ніжках власник «Деметри». Головний Деметр був сповнений тієї впевненості в собі, що постає з рахунків у банках, пожмаканий лляний костюмчик за кілометр відгонив лондонським магазином «Harrоds», де лише краватка із пришпилькою потягне на дві з половиною тисячі фунтів, а сорочка в смужечку зі сторчовим комірцем — принаймні паризькою Ґалері Лафаєт. Духмянів Аngelом від Тьєрі Мюллера.

Зустрічала голонога, голошия, манекенна Зінька. Вказувала, кому куди, безпомильно сортувала гостей, точно, до грамульки, дозуючи усмішки. Ейфорійний Пікайзен у червоному піджаці ловив Зінчині розпорядження, пурхав крутими трапами, цокотів золоченими зап’ятками водночас в усіх місцях, від корми до носа.

З’явилися цигани. Штаб на чолі із Зінькою вчора визначив долю їхнього ведмедя: не треба.

Буде на борту кому блювати і без нещасного звіра.

Передати йому харч сухим пайком.

Тетяну Кулик привіз на джипі Вітя — цілком уписалася в бомонд. Черговий неологізм Пікайзена — боморд. Боморди розтікалися нутрощами катера, аперитивили, ручкалися, цьомалися, ділилися наболілим. Казали, ванни Афродіти, ванни Афродіти на Кіпрі… Ну, купалася. Залишилася такою самою Афродітою, як і доти. Ви неправильно купалися. Треба — вночі й не на самоті, бажано не зі своїм чоловіком. Помагає. А от мені подобається Балі. Ніч Шиви, свято Кунінган, всі танцюють, на дівчатах — лише фарба на бровах та вустах. Моєму забандюрилося купити мавпочку, а вона схожа на нього самого, побоявся — без закордонного паспорта обізяну не випустять з країни. Сердиту Білик змінив доморослий латинос Павлік.

Зірка зраділа Тетяні Кулик, як рідній. Почувалася недоречною серед цього юрмища. Відпустила охоронця. Не впізнавала завжди напружено сконцентрованої Тетяни Іванівни в цій розкутій стильній молодиці. Змінилися не лише зачіска та вбрання. Перед Зіркою сиділа щаслива людина.

Розповідала про сиріт, сміялася, без угаву щебетала мобільником, продукувала оптимізм. Рура Кулик укотре зіграла темпераментну «Кумпар ситу». Тетяна Іванівна глянула на дисплей, заусміхалася.

— Зайчику мій, це я. Ти чуєш? Скажи мені щось. Скажи мамі драстуй… Мама скоро прийде, чекай, слухайся няні. Я тебе цілую.

Зірчине зачудування, либонь, виказувало себе.

— Я знайшла сина, — обернулася до Зірки Кулик. — Ігорка. Він зараз з нянею. Вимагає розмовляти з ним телефоном. Нянька каже, скидається на кожний дзвінок, гукає: це мама. Вона його насварила, то оце зняв слухавку і жаліється: Ігорок більше не буде, хай мама приїжджає до Ігорка. Він себе в третій особі називає.

— Як ви його знайшли?

Кулик невловимо знітилася.

— Через «Червоний хрест»… Довга історія.

Якось розповім.

— Робили генетичну експертизу?

— Навіщо? Я вам його покажу — викапаний батько. І ходить так само, перевальцем. А дитячі Куликові фотки — геть не відрізнити. — Ігор Гаврилович знає?

— Ні.

Запитання стовпилися в Зірчиній голові, вагалася, чи має право лізти в чуже життя, найменше хотілося чимось збентежити щасливу маму.

— Багато роботи, — вела Кулик. — Ніколи вгору глянути. Ось скінчиться передвиборна гонитва-ловитва, проаналізую і вирішу, як нам із татом повестися. Дівчинку ростила б сама.

Мамину доцю. А хлопцеві треба батька. Хоч і приходящого. Як казала Скарлет О’Гара, про це ми з синочком поміркуємо згодом.

Гості заворушилися, посунули до входу. Трапом до імпозантного капітана, котрий картинно взяв під козирок, прямувала хазяйка. У невагомому темно-синьому летючому балахоні, срібній взувачці, крислатому з блакитної французької соломки капелюсі з живою блакитною трояндою за синьою стрічкою. Крутая вочевидь перемінилася. Свіжа доглянута шкіра, бадьористий рум’янець, позбулася огрядності, підтяглися зайві опуклості, випнулися незайві округлості, в ході надбала легкості. Очі з-під крисів капелюха сяяли. Лілія Крутая випромінювала енергетику. Як синьо-чорна грозова хмара.

Зааплодували. Крутая ласкавою монархинею нікого не залишила без уваги. Ручкалася, цілувалася, говорила слова, привітно плескала по плечах. Уважний спостерігач завважив би: когось шукає, не знаходить. Уважного спостерігача не знайшлося. Кожне приймало увагу господині на власне конто.

— Відходимо? — схилив парадного картуза з крабом капітан.

— Де охорона? — хрипко поцікавилася Крутая.

— Тут, — відлунило.

— Питаю про вашого шефа.

— На іншому причалі, з наступними гостями.

— Попливли, — звеліла Крутая.

До парадного вжикнули дві машини. Служба газу і «швидка». Екіпажі подалися на другий поверх.

— Чому ґвалт? — напружилася консьєржка.

— Не чуєте? — на бігу діткнувся носа санітар.

— Газ. Господи, невже теракт?

Гуркіт вибитих дверей. Збуджені голоси.

Попхався догори вантажний ліфт. Збігалися злякано цікаві сусіди. Заклопотані санітари вже несли одні за другими троє ношів. З контурами тіл під простирадлами. «Хто це? Газом тхне.

Евакуюватися? А вибухне? Що вони кажуть?»

— Не панікуйте, — наказав газівник. — Мережа, на щастя, ціла. Заснули, газ не вимкнули. Нещасний випадок. Ми скрізь поодчиняли, хтось повартуйте, щоб не обікрали. Поки приїде міліція.

— Хто загинув?

— Дві жінки, — відповів газівник. — Старша й молодша. І великий собака.

— Господи, та це ж Маріванна. Її собака… А хто з нею?

Хряпнули дверцята, й від’їхали.

Тоня консьєржка помчала нагору. За нею двірничка Альбіна Лопата, яка щойно прийшла на роботу. Сторожко ступили через поріг. Протяги ще не вивітрили газу. Тоня зазирнула на кухню.

— Диви, воду гріли, википіла.

— Нічого не руш, — присудила Альбіна, — сліди зітреш. Що сказала «швидка»?

— Неживі. Всі.

Прибула міліція. Склали протокол, запитали свідків. Та які там свідки, все сталося вночі.

Нещасний випадок.

«Крутий Роґуль» нечутно (капітан хизувався високою клясою судностернування) відчалив.

Зааперитивовані гості схаменулися аж посеред ріки, коли повз них велично й зверхньо попливли історичні береги Бористену. Живильний дніпровський вітер бавився фестонами жовто-бузкових фірмових крутих тентів, на горішній палубі вмощувався живий звук у складі філармонійного струнного тріо у фраках. Розсівшись, струнні хлопці втнули чогось класичного. Подивовані з незвичних звуків гості попідводили голови від чарок і тарілок з закусями. Не одна штовхнула під боки чоловіка: може, й нам на свято того Брамса? Бач, люди вже класику грають.

До іншого причалу, де била копитами в передчутті посиденьок решта гостей, «Крутий Роґуль» підплив під оплески — річковий вовк із шиком пристав. Церемонія зустрічі продублювалася з тією різницею, що гостей вітала вже не Зінька, а Сама. Лілія Крутая. Темного джипа на причалі видко не було. Настрій Крутої підупав. Мишею прослизнула трапом Грипа Бевзь. На мить зустрілася поглядами зі зверхницею, виразно кліпнула: все о’кей. Крутая кивнула. Грипа щезла в пароплавному череві. Останні запрошені чоломкалися з господинею, аж на причал влетів джип.

Капітан щойно скомандував відправлення, матроси взялися за східці. Командо, як бігун зі старту, рвонув уперед. Трап прибрали, і Командо плигонув із причалу, схопився за леєри, підтягнувся, перекинувся на палубу. Просто до Крутої.

Вона не зрушила з місця. Зацікавленому спостерігачеві могло здатися, що вони впали одне одному в обійми. Нарешті небайдужий глядач знайшовся. Зірка згори спостерігала всю голлівудську любовну мізансцену.

А от — картина неозорого натюрморту столів: малі голландці можуть відпочивати вкупі з голландцями великими. Під рондо капричіозо Сен Санса ліпше засвоюватиметься м’ясне та рибне асорті, не кажучи вже про фрикасе та трюфелі в кокотницях. Суші сашимі так само.

Принципу «Лише своє» кандидат у мери дотри малася тільки в напоях, бо хоч як гіпнотизуй довкілля ідеологічними шарами барами, не росте у нас ананас. І банан теж. Горілка «Крутая» буяла етикетками в усьому невичерпному асортименті:

Крутая міцна, Крутая м’яка, Крутая така, як треба, Крутая на всі смаки, Крутая до риби, Крутая до м’яса, Крутая до розмови, Крутая до інтиму, Крутая до танців. Для полірування пропоновано вибір «Крутого Роґуля». Світлого, темного, чорного, класичного, модерного, білопінного. Струнні хлопці у фраках поскладали реманент і перебралися з палуби ближче до їдла.

Зірка їжі не торкалася, пила воду, скуштувала садовини. Командо герметично мовчав, лиш опромінював товариство флюїдами тривоги.

Поставши на чолі столу, Крутая створила епіцентр.

— Ми всі давно й тісно співпрацюємо, знаємо один одного, як облуплених. Отож, почну з сюрпризу, щоб цей бенкет закарбувався у пам’ять кожного. Увага, крутий стриптиз!

Лілія Крутая, бізнесменка, добродійниця, спонсор і меценатка, кандидатка в мери ефектним акторським порухом скинула крислатого капелюха, пожбурила за борт. Як на подіумі продемонструвала стильну коротку стрижку густого русявого волосся. Ідеально вкладена сантиметрової довжини зачіска відкривала досить гарне, трохи вилицювате обличчя. Такою зворушливо молодою її не бачив ніхто з тутейших.

— Богиня! Фея! Мерилін Монро! Роксоляна!

Гіп-гіп, ура! Будьмо! Лілія Крутая — мать городов руських!

Автор безсмертного слогана Анатоль Пікайзен тремко напрутився.

Зірка по-шпигунському зиркнула на Командо.

Не помітив, споглядав господиню.

Лаура Владиславівна професійно втішно милувалася власноруч створеним іміджем крутої клієнтки. Навіть байдужий до всього, крім грошей та свого травлення, її Деметр завібрував, очицями ковзнув видатною фігурою Лілії Іванівни.

Тетяна Кулик випала з апофеозу, бо саме відволіклася на черговий дзвінок, розімліла обличчям: на рурі знову був Ігор Кулик — джуніор. Із палубних кулуарів, із-за обслуги в дверях вигулькнула Грипа Бевзь. У чорному, з білим комірцем, туго зачесаним пожухлим волоссям, зібраним у мізерне кубельце. Незворушна, дядькувата, важке підборіддя, гострі очиці. Перестояла перший тост і так само, як з’явилася, непомітно злиняла. Уважний спостерігач неодмінно вирізнив би це обличчя із строкатого натовпу і, годі відкинути, що в нього зринуло б запитання: чим пов’язані ця химерна жінка з Лілією Крутою?

Маємо, маємо уважного спостерігача — Зірку.

По обіді під Брамса та Сарасате розколошкана, така, як треба, публіка перетекла, зашпортуючись на стрімких трапах з килимовими доріжками, на палубу. До танців.

Дніпро Бористен за бортами хизувався неозорими кучерявими обширами за кормою, скрикував чайками, білів піщаними пляжами, облямованими вербами, пружно гойдався темними прозорими хвилями, бурунився під кілем сніговою піною. Байдуже, кого гойдати колисати, кого куди нести. Без міри й ліку пропливає званих, та катма обраних. Усе минає і спливає.

Обростають мушлями на замуляному тисячолітньому дні потопельники — лодії, чайки, човни, катери, пароплави, баржі… Обри, варяги, греки, монголи, татари, візантійці, чорні клобуки, західні й східні європці, чудь, меря, весь, мордва, чухона, мурома… Знайдеться місце для всіх, хто гадав, буцім ухопився за бороди своїх богів, мізерних і скороминущих. Не прагніть, сучасники, Божої бороди, не вистачить вам ані сили, ані снаги, ані натхнення, ані життя. Пливе човен, води повен, та все хлюп хлюп хлюп хлюп. Та все хлюп хлюп хлюп. Хлюп.

Для танців розжилися джаз-бендом. Під двадцяті роки минулого століття. Широкі штани в смужку, смішні камізельки, канотьє з соломки і солістка африканського походження. Із секретом.

На замовлення вже впитих гостей проспівала частушкі з матюками.

Ще перед джазом випущено дитячий колектив «Крутенятко». Гарнюні, відмиті та відгодовані, малі україночки так завели люд своїми піснями, аж Деметра кинуло в танок: прокільчилася, забрунькувала правдива народня натура під строєм скоробагатька. Дівчаток не хтіли відпускати. Горда за своїх вихованців Тетяна Кулик запропонувала доброчинний аукціон: хто придбає віночка з голови юної солістки. Виграв Деметр. За п’ятдесят п’ять гривень. Більше ніхто не схотів платити.

Віночок Деметр подарував Лаурі Владиславівні.

Забажав сам його зодягнути на японську зачіску.

Лаура одверталася й сичала, як усміхнена кобра, а Деметр, узиваючи педикюршою, наполіг. У другому раунді виграв технічним нокаутом — зачепив вінка за одну з бамбукових шпичок. Лаура Владиславівна набрала вигляду корови у вінку з історичної стрічки «Вєсьолиє рєбята».

Життя багате на розваги.

Лілія Крутая обходила гостей з келихом.

Назирці — офіціянт з пляшкою у срібній діжці:

Крутая з кожним пила чесно, не динамила. Обдарований аналітично спостерігач міг би виснувати, що леді схвильована. Заливає певну невпевненість, надрочує кураж. До столика Командо, Зірки й Тетяни Кулик Крутая, пригубивши келиха, зволіли присісти.

— Нам би вже до ладу зазнайомитися, — осміхнулася. — Як почуваєтеся? — подивилася на Зірку.

— Дякую.

— Це я вам дякую. Я вами задоволена, — Крутая намагалася говорити короткими фразами, щоб не заплівся напитий шампанським язик. — Хочте шампани?

— Дякую, ні.

Зірка споглядала досі заочну шефиню. Від її тріумфаторського сходження на борт «Крутого Роґуля» не могла спекатися враження… Привиду враження. Протягу біля серця… Осмикувала себе.

Де могла бачити?! Нікого не нагадує. Але. Обертання голови. Цей жест. Плебейський смішок…

— Даруйте, Ліліє Іванівно, — взяла свою мінералку Зірка. — Маю таке враження, що ми з вами десь бачилися.

Рука Тетяни Кулик ледь здригнулася, її келих цокнув об стіл. Командо помітив. Кулик помітила, що він помітив. А Командо завважив, що Кулик завважила, що він завважив її бентегу.

— Хіба на Венеційському кінофестивалі, — одхилилася на спинку кріселка Лілія Крутая. — Я стараюся не пропускати. Ну, за дружний колектив моєї фірми. Ви читали книжку про графа Монте Крісто? Гарна книжка, жизнєнна. У нашій сім’ї всі п’ють до дна. Маю тост. Незалежності не було й немає, бо бути не може. Вип’ємо ж за зменшення відсотка залежності! Це все, що може людина.

Будьмо! — перехилила першою.

Закашлялася, очі засльозилися, била себе кулаком у груди, не могла оговтатися. Махала офіціянтові рукою, давай, мовляв сумку. Той хапливо поставив тацю з шампанським, метнувся, допровадив сумку. Шкіряну. Радше, лайкову. Світлу, прикрашену насіченими на локшину шкіряними смужками і… Лайковими. Вигадливими. Квіточками. Цю квітку Зірка впізнала б із тисячі подібних.

Командо теж утупився в сумку. Саме таку квітку він підібрав з підлоги в будинку матері Лідки Олійник. Таких збігів не буває. Ось кого нагадує йому Крутая — жінку на кладовищі. Біля могили баби Наді. З двома жовтими тюльпанами.

Жива Крутая — покійна мати Олійник… Який зв’язок?

Крутая, зачувши музичку, підвелася і голосно оголосила: «Білий танець». Незграбно хитнулась перед Командо у кніксені. Трішки заточилася, випросталася. Схоже, стрімко тверезіла. Командо ви вів даму на кін. Гості заплескали. Зірка ледь підвелася. Кулик допомогла. Удвох зробили кілька кроків, Зірка схопилася за поручень, зблідла.

— Тобі зле?

— «Швидку»…

Кулик метнулася до капітана, тоді до Командо.

Білий «Крутий Роґуль» пришвидшено бурунив до найближчого причалу.

Еллі Ганській в Америці заталанило. Втім, у Біблії влучно підмічено: вогонь небесний полюбляє, аби на землі його чекала дбайливо розкладена ватра. Не минуло й тридцяти років навчання й праці, як американська блискавка кресонула в закладене Еллою ще в Україні багаття.

Що професорка медицини, ексклюзивна фахівчиня з постчорнобильської радіології, людина з феноменальним обдарованням лікувати людей флюїдами голосу дістала катедру в американському науковому центрі, не дивина. Що вона розпочала курс лекцій у престижному американському університеті, не вражало — ондо скільки наших за дипломованих нездар туди прогвинчуються. Що на дослідження власного голосу отримала американське фінансування і сучасно обладнану лабораторію з фахівцями в НАСА, мало б уже насторожити. А величезна, за вітчизняними, й досить пристойна за американськими мірками платня, плюс миттєве розв’язання всіх житейських проблем — уже не вкладалося в еміґрантські рамки.

Елла зробилася популярною в заокеанському науковому і квазінауковому світі, як ото футболіст Шева в Італії. Про свою планиду Ганська могла би повторити східного мудреця дотепника: чому, коли я кидаю в річку камінець, завжди потрапляю в центр концентричного кола? Елла втрапила в яблучко. Сказати, що на Еллу Ганську почалася в Америці мода — не перебільшення. Наїджені, напиті, нажиті в комфорті американи прагли екзотики, сенсацій, явлених чудес. Загадкова слов’янка з країни Чорнобиль дива творила.

Беручкий менеджмент першим відчув копальні царя Соломона в чеснотах тендітної, трохи по-жіночому манірної українки з великими сумними очима ельфа на блідому личку, і за кілька місяців сотворив із невідомої чужинки культову особу.

Підігріті професійним піаром можновладці та зірки різних мистецтв записувалися в чергу на її співочі лікувальні сеанси, розмітали за скаже ними цінами компакти сідішки з її вокалом.

Фахівці НАСА калькулювали прибутки від трансляції на орбіти пісень про сизокрилого птаха замість кілограмів піґулок, мікстур та медичного обладнання для лікування астронавтів.

— Якби ти знав, Юрку, як я хочу додому. До мами. До тебе в хату Щезника, до твоїх собачок.

Як справи у старої псиці… Рудої, так? Вилікував?

— Рудя померла. Її збив п’яний мотоцикліст…

Так, як вона, мене ніхто ніколи не любив… І не любить.

— Не край мені серця…

— Тобі додзвонився Зірчин чоловік?

— Ні. Маю нового номера, бо затероризували фани. Національна американська гра — не дати мені спокою. Запиши номер… Як Зірка?

— Загроза дочасних пологів не минула.

— Скільки місяців?

— У тім то й річ, що вісім із тижнем.

— Де вона? Я домовлюся з фахівцями, найліпшим у світі гінекологом з Охмадиту. Якщо він ще не виїхав до цивілізації…

— Було б не зайвим.

— Не лякай мене. Ти щось приховуєш?

— У неї дистрес. Бракує спротиву організму.

Схоже — не бореться за дитя.

— Причина?

— Ніхто не знає. Просто факт…

— Тому він мене розшукував?

— Не тільки. Просив зібрати довідки про одну з жертв теракту одинадцятого вересня. Треба прочесати всі реабілітаційні центри, куди їх завозили… Пиши. Олійник Лідія Ільківна. Або Крутая Лілія Іванівна.

— Про Олійник я дізнавалася. Вона загинула.

Передай Зірці — зроблю все. Хай тримається. Дай їм мого нового телефона.

Серія п'ята

Тетяна Кулик — нове розслідування

Після пароплавного пікніка Крутая дала всім відгул. Гульки тоді скінчилися невдатно. Висадили Зірку з чоловіком. Гостям оголосили: ніякого нещастя, радісна подія — нова людина проситься на світ. Випили ще й за це. Крутая після пригоди оскаженіла. Цмулила напої, заїдатися почала з гостями. Зінька з Пікайзеном ізолювали її в каюті, гості не помітили й догуляли за повною програмою. З циганами.

Кулик увімкнула телевізора — звичка слухати новини. Путін в Англії катається в королівській кареті з Єлизаветою. У російської президентші капелюх міг бути й меншим, бо перевершила своєю верейкою саму монархиню. Що, приклад Крутої з її леґендарними капелюхами інфікував і російський бомонд? По Зіньчиному — боморд?

Газогін Одеса—Броди поділять з москалями. Півтора мільйона одержав технічно нокаутований Віталик Кличко. Усім би такі гонорари за життєві поразки… Спалах гепатиту в Суходольському.

Дивно, що лише там. Погода не цікавить.

«Жахливий випадок стався в одній із квартир Києва. Внаслідок необережного поводження з газом загинули дві жінки й пес. В оселі проживала самотня пенсіонерка, інвалід. Прибулі працівники міліції та спеціалісти констатували, що жінка та її собака отруїлися газом. Як там опинилася друга жінка, мешканка того самого будинку, яка тривалий час перебувала на стаціонарному лікуванні у психіатричному шпиталі, на разі невідомо.

Поза сумнівом, саме вона поставила грітися воду на газову плиту, бо в будинку припинили гаряче водопостачання. Уклалися спати зі снодійним, забувши про воду. Вода скипіла, залила форсунки. Обох ідентифіковано за знайденими у квартирі документами. Попередні версії про можливий теракт чи вбивство підтвердження не знайшли.

Подію кваліфіковано як нещасний випадок. Кримінальної справи вирішено не порушувати».

Вимкнула телевізор. Ігорок притарабанив до мами іграшки, вимагав уваги. Тетяна пригорнула сина. Рідне тепло заспокоювало. Що сказали: інвалід? Друга жінка несповна розуму? Господи, як же її звали. Ту підопічну Зірки… Аїда?

Дездемона? Щось оперне. Кулик лихоманково зателефонувала Стасові.

— Травіата Голуб, наша стара знайома, справа про отруєння дітей у ліцеї, — відгукнувся Стас. — Ви теж чули?

— Це вона?

— Вона.

— А інша?

— Марія Ярова. Та не хвилюйтеся, Тетяно Іванівно. Перебехали снодійного жіночки. Передозняк і в Африці передозняк…

Ярова. Свідок у процесі. Де з’ясувалося, що винною в отруєнні на смерть кількох людей, кількох дітей була… Лідія Олійник. Посудниця дипломатичного ліцею. Травіата Голуб… Як її називала Зірка? Травка. Травка зростала разом із Зіркою й Лідкою. Тоді зробилася незумисним знаряддям злочину в Лідчиних руках… Перебрали снодійного? Разом з собакою? Пес зазвичай п’є проти ночі барбітурати?

Склала план слідчих дій. Піти до колишнього будинку Зірки, розпитати сусідів, чергових, з’ясувати, хто приходив… Як у квартирі Ярової опинилася Травка? Має знати Зірка. Кулик зателефонувала Командо.

— Як Зірка?

— Треба лежати, не хвилюватися. Найліпші лікарі — тут. Ви, Тетяно Іванівно, щось маєте мені сказати?

— Ви чули?

— Чув. Це — вони, — відповів Командо.

Тепер мовчали обоє. Промовистіше за докази.

Командо точно знає, що Кулик щось знає. А вона й не заперечувала. Син доламував іграшковий телефон, сопів, сердився.

— Зірці вітання. Я забіжу до неї, коли дозволять лікарі. Завтра їду на тиждень…

— Працюєте на вибори Крутої?

— Як і ви.

Крутая реанімувалася після пиятики суворою, діловитою. Хіба запалі очі в темних тінях та легкий треморок рук виказували організменні випробування.

— Учора прилетів з Англії Віталик, влаштував мені сцену біля фонтану, — повідомила вона Кулик.

— Віталик — мій син, забула? Від Юрона Шевченка.

Кулик знову пригадала судовий процес над Зіркою Симчич. Невисокий кремезняк із довгим волоссям і сивуватою бородою по груди. Знахур…

Свідчив проти Лідки Олійник. Яке прозвисько дала тоді цій колоритній особі Зірка? Щезник.

Це — перший чоловік Лідки. Мовилося щось про їхнього з Лідкою сина.

— Я вилупка пхаю вчитися до англійського коледжу, гроші вгатила. А воно губу копилить: Англія йому — пхе. Оно, каже, єльцинський онук не схотів там учитися. Єльциня — як собі хоче, а Крутеня — буде. Попередила: не викаблучуйся — ноги повисмикую. Другий день воюю. Воно мені зараз треба, як коту мобілка… Я просила тебе скласти довідку про скелети в шафі мого найближчого конкурента Саливоненка.

— Ось. Майже чистий.

— Чистий власник комерційного банку?

Кандидат у мери? Тричі ха-ха. Добряче замаскований, метикований — без варіантів. Язик помелом, сам собі піарник — стопудово. Погано риємо. Ось висновок аналітичного центру виборчкому — у другий тур найпевніше проходжу я… І він, Грицько Саливоненко. Мать городов руських плюс народний банкір. Мені сильно підсирає його гасло дармової свинини для киян.

Крутая штовхнула стіс листівок основного конкурента. Вбирала око яскрава, поліграфічно по дизайнерському досконала Грицева обіцянка провести р-р-реформу у збиранні та переробці вторинних ресурсів. Народний банкір обіцяв в окремо взятій столиці втілити в життя одвічну мрію трудящих мас — харчі з повітря. З відходів, з лушпайок, що те саме. Так у світі, так у Европі, так житимемо й ми! Коштом міста споживач харчів отримає спецтару: целофан — в один контейнер, кришечки від пляшок — до іншого, бомажки — в третій, а рештки харчів — у четвертий, зі зворушливими свинячими писочками на боці. Місто відгодовує свиней, свині — місто! Ґеніяльно, як фізичний закон збереження енергії: ніщо нікуди не дівається, ніщо нізвідки не береться. Одне перетікає в інше.

— Запускаймо акцію: Київ без сиріт і покинутих старих. Нам не можна програвати, — Крутая важко підвелася з фотеля. — Ось подивися, Тетяно. Слогани Пікайзена — «Сиротам Києва заздритимуть домашні діти!», «Лілія Крутая всиновлює всіх київських сиріт!», «Сироти Крутої — круті сироти!». Має спрацювати.

— Останній не треба. Можуть подумати, що ти когось сиротиш…

— Що там у Пікайзена з Зінькою? Ходять парою. Як твікс.

— Тобі діло?

— Мені до всього діло… Хочу з тобою, Тетяно, порадитися. Завести б нам персонального ворожбита й знахура. Який би ото на сеансах клієнтам вкручував голосувати за мене і все таке. Нічим не можна нехтувати…

— Якщо знайдемо путящого.

— До цього все хилиться. Юрон мій шари бари народу залимонює. Народний цілитель, блін, з вищою медичною освітою, між іншим. До біса популярний, як колись Кашпіровський. Зінька дзвонила — він не відгукнувся. Ти повідом Юрона, що через Червоний хрест я знайшла його синочка.

Всиновила. А тепер, зглянувшись на його батьківські сльози-шмарклі, ладна відірвати цього бевзя Віталика від зболілого серця й передати з рук у руки татусеві. За невелику дружню послугу.

За мобілізацію до моїх лав електорату.

— Віддаси сина?

— Віддам.

— Не вірю, Лідко!

— Цить, я тобі не Лідка. Я майбутній мер трьох мільйонів городян. А щоб повірила, розповідаю тобі душевну історію. Я ото як приїхала, подалася до рідної домівки. Росте черешня в мами на городі, чула пісню? Кортіло подивитися в очі старій зрадниці, яка зреклася рідної доні на суді, царство їй небесне, курві. Вона мене не впізнала, сидить, як срака в штанях: ви хто та ви що? А я й кажу: здрастуй, мамо, повмирали ми не всє, босіком би пробіжацця по росє. Вона хап за серце, ще не вірить.

Пару епізодів з дитинства мого золотого, безтурботного їй нагадала… Знали лише я та вона. От, приміром, як вона різки та в солі вимочувала, щоб мої рани довше гоїлися. Я на фізкультурі в школі стидалася роздягтися. Як у педагогічних цілях на вихідні мене до батареї прив’язувала. Всі — у драмгурток, Джульєту грати, а я, як сучка блохата, сиди над люмінієвою мискою з водою і тазиком замість параші… Тут повіриш. За телефона вхопилася. Олійник, мій другий чоловік, щоб, значить, порятував. Правець від перехвилювання й удавив її. Я не чіпала, не було потреби. Мамаша очі витріщила й — готовченко.

— Замовч!

— Хочу, аби ти втямила, що не катюга я, а жертва безневинна. А ти кажеш: Гриць Саливоненко. Йому до мене сто верстов до небес, і все пішки. Мене назад, до народу, не заженеш. Бо там — кака. Хто без гріха, хай кине в мене камінь. А я той камінь перехоплю, як гранату лимонку, і — назад. Вилетить — не впіймаєш. Щось сумна ти й невесела… Чи не заміряєш проти мене чогось?

Не юристом хазяйської фірми, а старшим слідчим прокуратури дивилася на Крутую Тетяна Кулик. Яка невгамовна вітальність, який невситимий голод до життя. Де, на якому звиві існування зіпсувалося коліщатко, вилетіла шайбочка, пошкодився ген, не так розташувалися зірки на небі? Лідка створена з глини для виробництва великих людей. Відміряно їй щедрою рукою.

Всього. А крапелину чогось не додано. Називається по різному: совість, сумління, людяність. Слова безсилі й жалюгідні. Мати в дитинстві припинала до батареї, а вона виросла й убила людей, дітей.

Бо хтось їй заважав брати в ліцейській їдальні помиї для відгодівлі свиней, а хтось просто потрапив під руку… А оно хлопчика в Миколаївській області порядна родина на руках носила, а він узяв і застрелив тата, маму, сестру з братом. Бо заважали вільно розвиватися. Телевізор дивитися. Не дозволяли обрізати хлібину по колу, де хрумкий окраєць…

— Був такий філософ — Іммануїл Кант… — мовила Кулик.

— Без тебе знаю.

— Вчора Пікайзен удосконалив його затяганий афоризм. «Досі мене дивують дві речі, — сказав Пікайзен. — Зоряне небо над головою і чому після прання у мене завжди залишається по одній шкарпетці з кожної пари». Замірів проти тебе, Ліліє Іванівно, я не маю. Винна тобі гроші. Коли віддам, повернемося до цієї розмови.

— Як я люблю мати справу з вихованими і порядними. Не вкусити за ногу того, кому винна, а спершу борг віддати… Культурно. Мені б таке й не прибандюрилось. Коли повернемося до теми — переконаєшся: я геть не винна. Ні в чому проти всесвітньої людської природи і практики я не согрішила. Якщо ти щось тямиш поза лукавою криміналістикою.

Дзвінок Елли Ганської з Америки заскочив Командо в лікарні.

— Зробила все, що змогла. На згарищі Всесвітнього торговельного центру знайшли сумку з документами Лідії Олійник. Поруч з рештками жінки. До реанімації, а згодом до реабілітації потрапила непритомна. Черепно-мізкова травма, опіки, спотворене обличчя, таке інше. Наслідок — ретроградна амнезія. Згадала лише, що звати Крутая Лідія Іванівна, приїхала з Росії. На тому й удовольнилися. Решта — як у всіх жертв. Лікування, пластичні операції коштом держави і всіляких фондів. Відшкодування. Мільйони отримала — точно. Нові документи. Повернення додому. Порівнявши, можна допустити з великою ймовірністю, що ця Крутая — Олійник…

— Не доведеш.

— Удалося здобути з реабілітаційного центру біологічні матеріали для ідентифікування, простіше кажучи, краплину її крові. Передаю з нашим практикантом, який за два дні повертається додому. Як діятимеш — тобі видніше…

— Дві секунди, Елло. Лідка була зареєстрована в центрі штучного запліднення, там є її аналізи. Я здобуду.

— Щасти. Перекажи Юркові Шевченку, що Крутая двох дітей, хлопчиків, підлітка й малого, вивезла до Москви.

Зірка одужувала, та не душею. Ніщо нікуди не поділося. Зринула відраза до Командо… «Як він міг» замінилося на «як могла я». Так розслабитися, геть стерятися відчуття реальності. Сміялася над бабами: заламують руки, як бідні Лізи й багаті Маріанни, тужать, що їх покинули. Покинути ніхто нікого не може. Покидають спільний човен тоді, коли сконає кохання. І немає на те ради. Плач не плач. Любов свобідна, світ чарує, законів геть вона сильніш. Крапка. Підпис — Кармен. А от же — болить… Бісенію, коли мене дурять.

— Ти щось сказала? — нахилився турботливо Командо.

— Не люблю, коли мене дурять, — речитативом відкарбувала.

Розгубився.

— Я не люблю, коли мене дурять. А тому прошу тебе піти й ніколи більше сюди не приходити. Про все, що буде треба, тобі повідомлять офіційно. І вона супокійно і розважливо виповіла остовпілому чоловікові про свої підозри щодо його невірності (яке смішне й вульгарне слівце!). Лілія Крутая… лайкова квітка… білий танець.

У такі психологічні практикуми життя допіру Командо ще не заганяло. Він панічно мовчав. Суцільне безглуздя. Сказати Зірці, що Лідка Олійник жива? Про реінкарнацію Лілії Крутої? На яку вони обоє працюють. Поділитися роздумами про сучасну ролю в цій смердючій кримінальній драмі колишньої прокурорші й екс-порядної людини Тетяни Кулик, яка тепер працює на ту саму Крутую Олійник? Розповісти про Травку й Маріванну? Про Шерифа? Застерегти, що й сама Зірка та їхня дитина можуть стати мішенню?

Напередодні пологів… Легше в окопах. Тут — свої, там — чужі. Своїх — бережи, чужих — навпаки.

Право, ліворуч!

Зірка потрактувала його мовчання банально.

— Хоч зараз не брешеш…

— Зі! Дві секунди. Я навіть не знаю, плакати мені чи сміятися… Подивися на мене, не одвертайся. Я — бовдур і чобіт. Але я — вовк, котрий за свою нору і свою вовчицю горло перегризе всім терористам світу. Найдосконаліша з жінок не може так помилятися. У тебе немає і не може бути конкуренток. В одному маєш рацію, я надто занурився в свої справи і залишив Зірку саму. Немає мені вибачення. Коли візьму на руки мою нову маленьку зірочку, переповім тобі все. Побачиш, між правдою і твоєю версією подій така сама різниця, як між «спочити» й «спочити в Бозі». Не питай зараз ні про що. Повір. Спробуй. Заспокойся і роби своє діло. Хай дитя не відволікається від підготовки до зустрічі з татом. Допоможи йому, допоможи собі, допоможи мені. Будь певна: хоч коли розплющиш очі, ти побачиш мене поруч. Як у твого Вольтера? Плекай свій садок. А про решту набалакаємось згодом. У колі онуків і правнуків.

Ми ж ніколи не розлучимось. І ніколи не помремо…

Зірка тихо плакала.

— Заїдь до Маріванни… Я не можу додзвонитися. Як вони? — перевела розмову.

— Не турбуйся.

Юрій Шевченко, лікар, цілитель, мастак на отрути і протиотрути, видавався в місті недоречним, як кожух у лазні. Довге, побите сивиною волосся перетікало в бороду, затуляло груди. Мишачого кольору сорочка-косуха навипуск, підперезана шкіряним очкуриком, м’які чобітки з заправленими холошами. Карл Маркс укупі зі Львом Толстим. Утім цілитель удовольнявся Зірчиним: Щезник.

Приїхав маршруткою з села до Києва. На зустріч із сином. Дорогою водій грав російський блатний шансон. Над лобовим шклом біліло:

«Тута, тама й здєся зупинок немає». Зі стін салону посміхалася мать городов руських Лілія Крутая в оточенні щасливих дитячих писків. Сама собою вигравалась у Щезникові мелодія: я їду на зустріч із сином, у мене є син, син мене чекає, мене чекає син. Син — гарне слово. Підемо з сином… загадаю синові… син приїхав… учора сина не було, а зараз син чекає…

Жінку з прокуратури на прізвище Кулик, яка йому дзвонила, Щезник згадав. Як не забував судового процесу, що колись звів їх докупи. Студентський швидкошлюб з меткою й метикованою подавальницею з їдальні Лідочкою Олійник давно б вивітрився і з оперативної, і з базової пам’яті, якби плин життя не зробив примхливого повороту, викинувши на його берег уламки першого сімейного човна. Симпатична, усміхнена чепуруха з амбітними замірами стати за його допомогою дружиною академіка раптом виринула з чорно виру часу зловмисницею, злодійкою, дітовбивцею… Травматично засіло повідомлення судді:

Лідія Олійник від першого шлюбу — з Юрієм Шевченком — мала двійню. Дівчинка за нез’ясованих причин померла після пологів. Хлопчик зник разом з матір’ю. Згодом казали — слід загубився аж в Америці.

Виходячи з маршрутки, Щезник забив лоба.

Підвів погляд. Над виходом чесно попереджало:

«Місце для биття головою». На Щезника чекав джип, подібний за розмірами до залізничного вагона.

— Ти не хочеш попрацювати за професією?

Питання заскочило Кулик. Якраз збиралася додому і подумки мчала до вечірньої казки синові.

Крутая вже зненавиділа капелюхи. Тішилася свіжою густою гривкою, що кучерявилася на місці колишніх незагойних шрамів і лисин. Кандидатка в мери полюбила розглядатися в люстро.

— Хочу прибрати до рук один перспективний бізнес, — сказало віддзеркалення Крутої віддзер каленню Кулик. — Поки там не завізно. Бо коли справжні глитаї доберуть, що й до чого, за місце розпочнеться ядерна війна.

— Напруж Стаса. Мені вгору ніколи глянути.

— Стас — продукт епохи. Безпринципний і нерозбірливий. Пильнує лише черги до каси.

Відкрити йому адресу поля чудес — вірний шлях до збанкрутування. Як сам не скористається, то комусь продасть.

— А мені не боїшся?

— Ти порядна, як піонер герой Валя Котик.

— Гадаєш, це брудна лайка?

— Наоборіт. Для нас, двигунів і локомотивів історії, такі мамонти, як ти — знахідка. То — візьмешся? Не наказую, а вмовляю, бо маєш попрацювати, як на себе…

— Воно мені треба?

— Не чіпляйся до слів. Там відкриваються такі висоти глибини… Готуймо вантажні ваги. Для грошей.

— Слухай, Лідко. Навіщо тобі все?

— Влада бажань. І поклик можливостей. Не часто співпадає. Ви всі, порядні та чесні, дивилися на мене… як на таргана. Їсть з однієї з вами хлібниці, але ви гидуєте. Я казилася: що ж таке знаєте ви всі, і чого не знаю я… Зірка — високоморальна панія, а я була, є й зостанусь непотребом. І закортіло подивитися, чи ви такі пухнасті лише в бідності, бо нездатні… А як зблиснуть грубі гроші, то луска з вас і полетить вусібіч. І ви станете зі мною однієї крові… Я доведу, що Лілія Крутая розумніша, метикованіша, сильніша за тебе і всіх твоїх Зірок, стулених докупи… І гарніша вдвадцятеро.

— Чому казишся тепер?

— Він знову від мене втік. Майже зі стайні.

До своєї Зірки… Не лякайся. Нічого я їй не скою.

Принаймні до кінця виборів. Зараз не можна.

Підемо звідси. Погомонімо серйозно. Боюся, аби мій рвійний конкурент Гриць Саливоненко, народний, млін, банкір, мамі його трясця, не натикав мені туто жучків…

— Я…

— До малого летиш. Зачекає. Все в його інтересах. Сам захоче вчитися в Ітоні Шмітоні.

Вийшли до впорядкованого дворика за офісом.

— Пропоную тобі розслідувати нову справу «Деметри». Вони винюхали найновітніший бізнес: використання абортивних матеріалів. Ось — Зінька повитягала з Інтернету все про це в популярному викладі. Треба розшукати їхній підпільний абортарій, зв’язки, канали збуту, кримінальні дахи.

Я не вчу. Я ставлю завдання. Я накрию їх, як ракета стратегічного призначення. Ляльку педикюршу з її смердючим Деметром — на гній. За ними крематорій вже сльози виплакав. Мета: мені — бізнес, тобі — відчуття виконаного обов’язку, бо розкрила ще один гнійник на тілі суспільства…

— Аби передати його до інших брудних рук?

— Тричі ха-ха. По-перше, чистіше моїх ручок ще попошукати треба, а по-друге, я цей бізнес легалізую… ну, майже легалізую. Платитиму податки. Там такі гроші, що вистачить і мені, й найвищим кобелям твоєї сучки влади. Даруй, маю бігти до Лаури. Забила стрілку з Шевченком. Хоч і екс-чоловік, а треба бути в формі.

Справжня жінка кожної хвилини свого життя має бути у бездоганній білизні, в свіжому педикюрі і манікюрі. А раптом потрапить під трамвай? Чи дістане пропозицію руки й серця?

Щезник вертав додому тією самою маршруткою. Де було визначене місце для биття головою.

Зі стінок осміхалася Лідія Крутая. Не схожа на справжню, з якою зазнайомився дві години тому.

Свого стану не розумів.

Син виявився блідим, дрібним, як на свій вік, підлітком, у прищах. Через них вочевидь комплексував. На Щезника не дивився, ховав очі. Щезник обмацував поглядом його обличчя. Шукав своїх рис? Згадував свої фото в такому віці? Що відчуває зрілий чоловік перед знайденим дорослим сином? Знайдіть такого — запитайте. Може, й нічого, просто цікавість: це ж я, тільки молодший.

Якби вирощував дитя з зернятка, відчуття не були б такими гострими. Життя іноді розважається.

Стріча пішла не за сценарієм, що малював собі.

Ані «привіт, батьку», ані «драстуй, папа».

Упевнена в собі бізнес-вумен, несучи хмару дорогого парфуму, не схильна була до сентиментальних сцен. Винесла документи. Запропонувала допомогу в тестуванні на батьківство. Ми не на ринку — дурити не збираємось. Одержите сертифікат, і все буде абгемахт. Утром — дєньгі, вєчєром — стулья. Хлопець при здоров’ї, — підштовхнула сина. Дбала, як для себе. Вчиться в Англії. Англійською може. Ану, скажи, Віталику.

Стидається.

Віталик мовчав, сквасивши губи та зиркаючи з-під лоба на щойно знайденого батька.

— Підійди до тата. Будеш з ним жити. В селі.

Підеш до школи.

— Не хочу, — зарепетував Віталик. — Не треба мені тата. Ма, я поїду назад до Англії, тільки не проганяй! Вчититимусь. Я хочу з тобою. Не хочу з ним…

— Зелене ще, — пояснила Крутая. — Не слише голосу крові. Проблема отци і дєті.

— Можна мені з ним поговорити?

Крутая залишила Грипу, наглядати за перебігом перемовин.

Щезник не знаходив слів. Хлопець нічого не хотів чути. Мені тут добре. Для мене нічого не шкодують. Мені купують все. Купити йому всього Щезник не міг.

— Хочеш виведу прищі? За тиждень. Без сліду.

Віталик умовк на півслові.

— Яким коштом?

— Нульовим.

— Ти ще малий.

— Буває. Поїдеш до мене, роздивишся. Може, сподобається. Я не силуватиму.

Віталик боровся з бажанням позбутися прищів.

— Ні, — сказав твердо. — Я до вас не хочу.

Щезник прокручував подумки куцу розмову з сином, аналізував, де припустився помилки, що так налякав хлопця. Я в його віці був таким самим упертюхом. Не розпитав, де вчиться, ким хоче стати… Бовдур, а не батько. Розхвилювався. Нічо’, до другої зустрічі підготуюся, заберу з собою в село, все покажу, погомонимо… Як він знайшовся? Мо’ й справді треба експертизу зробити? Ані подобини ж бо. Він якийсь білявий… У нашому роді таких не було. Втім, Ліда, здається, була русява… Багато води спливло, царство їй небесне.

Хоча вона радше проходить іншим небесним відомством… Розбалуваний — видно. Ця Крутая, певно, на хлопця грошей не шкодувала, ростила, як для себе. Чому ж так легко віддає? Хлопцеві не можна жити в селі. Йому треба вчитися.

Квартиру купити можна. А собаки? А мої трави?

Як просто ти жив досі, чоловіче, які дрібниці вважав за непереливки…

«От і настав день виборів мера нашого міста.

До виборчих дільниць зранку пішли люди. Всі добре усвідомлюють: від голови міста залежить наш з вами доброжиток. Від політики й практичних дій того, хто наступними роками очолить столицю, очікують уваги до всіх і кожного. Перед головою висувають не тільки й не стільки політичні вимоги, в ньому хочуть бачити передовсім доброго господарника, уважну й чуйну людину, справжнього батька міста. Втім, на цю посаду претендують і кілька жінок. То у висліді виборів можемо отримати і дбайливу матір міста. Ми інформуватимемо про перебіг подій на київських виборчих дільницях, покажемо й розповімо, як і кого обирають кияни».

Ткач відпрацьовував крутий гонорар на совість.

Хоч би про що розводився, тлом, другим планом, для годиться прикритим серпанком обов’язково об’єктивної інформації слугувала мать городов.

«Ось і зачинилися двері виборчих дільниць.

Комісії підраховують бюлетені. За попередніми даними, вибори визнано такими, що відбулися.

Відсоток виборців, що виявили свою активну життєву й громадську позицію, уточнюють. Але вже ясно, що понад половину проголосувало. Це — успіх. Ми дістали й проаналізували дані опитування на виході з дільниці після голосування.

— Я — за Григорія Саливоненка. Давно час упорядкувати збирання сміття. У мене дочка живе в Празі, то там штрафують, хто викидає сміття, не сортуючи. Народний банкір втрапив у яблучко.

— Лілія Крутая — жінка хазяйновита. Зробила свій бізнес, допоможе й нам. І діток бідних підтримує.

— Крутая — це круто! Упс! Вау!

— Я нікого із ніх нє знаю. Голосовала за Крутую, как дочка сказала…

— Саливоненко — наш голова…

— А Крутая — шия.

Це опитування ще раз підтвердило прогноз Центрвиборчкому, що не минути другого туру виборів. Лідери — Григорій Саливоненко, народний банкір, і Лілія Крутая — мать городов руських».

Олег Ткач дав знак операторові: знімання закінчено.

— Завтра зранку — на причал.

Зранку на причалі, подбавши про гарну картинку за спиною, Ткач провадив далі.

«Наша знімальна група побувала в обох штабах основних кандидатів у мери. І там, і там нас зустріли зачинені двері. Черговий у штабі народного банкіра повідомив, що наразі не знає, де Саливоненко. Мабуть, відпочиває, сказав він.

А Лілію Іванівну Круту ми розшукали на річці.

Бачите цього красеня пароплава? Сьогодні його надано дітлахам.

— Ліліє Іванівно, що тут відбувається?

— Вихідний день. Хочу потішити дітей сиріт.

Нехай подихають повітрям, погуляють, накупаються. Їдемо на річкову прогулянку.

— Очікуючи результатів виборів — хвилюєтеся?

— Ні. Не маю часу хвилюватися. Мені своє робити, стану я мером чи ні. Ніколи не покину добродійництво. Бо шматок у горло не лізе, коли знаю, що комусь поруч погано…

— Бажаю вам перемоги!

— Побажайте її собі. Бо як стану головою, всьому організмові міста буде краще!

У Центрвиборчкомі повідомили. На виборчі дільниці з’явилися шістдесят два і вісім десятих відсотка зареєстрованих виборців. Чимало. Зважаючи на час відпусток. У першому турі з великим відривом від інших кандидатів перемогли Саливоненко Григорій Петрович та Крутая Лілія Іванівна. Їх розділяють нуль п’ять відсотка голосів на користь Григорія Саливоненка. Виборчий марафон триває. Дату наступного туру голосування визначать пізніше».

— Тепер кончаєм, бо числа не знаєм і календаря не маєм.

— Що ти мелеш, Стасе?

— Місяць у небі, год у книзі, а день такий у нас, який і у вас. За це поцілуй у сраку нас!

— Тут дами!

Стас, потягнувшись, підвівся з канапе, пройшовся офісом. Сьогодні тут зібралися всі — від Зіньки до головбуха Стратонівни.

— Ти на кого батон кришиш, Саврадимич! Я не мелю, Зінаїдо Михайлівно, а цитую. Вишуканішої прози, ніж лист козаків Запорозької Січі султану Османської імперії Мохамеду Четвертому, я не знаю. «Свиняча ти морда, кобиляча срака, різницька собака, нехрещений лоб, мать твою…» І далі за текстом. Так ми відповімо Грицькові Саливоненкові. Отож, нас відділяє від повного щастя і комунізму на окремо взятій території нашого офісу нуль п’ять відсотка голосів виборців.

Радше, цілий відсоток. Бо нам треба не зрівнятися з вищезгаданим Грицьком Саливоненком, а випередити його. Дрібниця, здавалося б. «Не будеш ти, сучий ти сину, синів християнських під собою мати, твойого війська ми не боїмося, землею й водою будем битися з тобою, распро… твою мать». Симфонія, млін! Київ вартує того, аби на фініші висолопити язика… Ось калі ми в Явропу гету ускочім! — погляд Стаса замріявся.

На порозі постала Лілія Іванівна Крутая. Наче з телевізора. Офісні зустріли її оплесками. На вигляд була заклопотаною. З-за плеча виглядала Грипа Бевзь.

— На сьогодні всі вільні, — виголосила Крутая. — Завтра починаємо підготовку до фінального забігу. Залишаються Стас і…

— Я? — зітхнула приречено Зінька.

— Веслуй звідси, і то — швиденько, поки не передумала. Стратонівно, на стіл — повний фінансовий звіт про нашу діяльність. Реальний. Зрозуміла? Де Кулик?

— На мобілі, — відповіла Зінька. — Сказала: має від вас термінове завдання. Видзвонити?

— Зер ґут. Не треба. Де наш креативний директор? Саврадимичу, маєш оновити парк гасел.

Збережемо тільки мать. В смислі городов руських. Решта — простір для творчості. Сироти — незлецько, але хтось має дбати й про нормальних людей, а вони — більшість.

— Уже є, — підвівся Пікайзен.

— Звітуй.

— Звітую. Опрацьовую в художніх слоґанах значну подію в житті столиці: фірма «Крутая» переводить реєстраційні адреси наших провінційних підприємств на центральний офіс. Податкові надходження до київського бюджету істотно зростуть. А це означає, що пересічні кияни отримають… І далі за текстом. — Ґут. Зер ґут. Пересічним киянам до сраки, де платить податки Крутая і чи платить взагалі. Це — манок для татусів з податкової. Треба нової концепції для піпла. До офісу не приходь, поки не створиш шедевр. Часу ніц. Ну, мої юні друзі, як казано політичним класиком: наші цілі ясні, задачі визначені, до роботи, товариші! Кажучи по-науковому: погнали городських по кукурудзі! Режим роботи — казармовий. Додому — лише за змінним одягом і помитися. Ми ще подивимося, в кого галіхве ширше!

— Я придумав, — подав голос Пікайзен.

— Хлопчик блискавка! — схвалила Крутая. — Доповідай.

— Місто — це родина, а в родині — діляться.

— Розшифруй.

— Крутая стоїть на тому, що надбагаті наші громадяни мають допомагати найбіднішим. Через систему диференційованих комунальних сплат.

Маєш капітал — плати за себе й за того хлопця.

Наприклад, за сиріт і старих.

— Сказонув! Олігархи затопчуть нас своїм слонячим стадом.

— Не затопчуть. Друге гасло: зменшення податків тим, хто ділиться!

— Приймається в першому читанні. Підійдеш до Тетяни Іванівни, вона допоможе з юридичного боку. І запам’ятаймо: немає вічних двигунів, є вічні гальма. Не гальмуймо!

Кулик голосувала автівкам. Вітер фенив коротку стрижку, закручував навколо шиї невагомий шалик. Коли на Андріївському узвозі, куди водила Ігорка по іграшки, впав в око цей розписаний уручну (батік називається) шматок шифону, не встояла. Хоч і коштував більше від її колишньої міліційної зарплатні. Такий мала Зірка Симчич за їхньої першої зустрічі — слідчого міської прокуратури і підозрюваної. Кулик поспішала, аж притупувала з нетерплячки. Відпустила Вітю з джипом, зайві очі їй були ні до чого. Провадила власне розслідування. Не зовсім те, якого так вимагала від неї і що його так прагла Крутая.

Біля будинку Маріванни засідали жінки.

— Я з собезу, — сказала Кулик. — Розшукую родичів покійної Марії Іванівни Ярової. Чи не знаєте когось?

— Не знаємо, — відповіла консьєржка. — Сусідка одна опікувалася, та вийшла заміж, поїхала. А так — нікого. Ви не знаєте, кому її квартира відійде? Альбіна казала — державі.

— Яка Альбіна?

— Двірничка наша тимчасова. Вона вже не працює.

— А чому не працює?

— Підміняла нашу двірничку. Саме в той тиждень, коли задихнулися бідні Маріванна з Травкою.

— Як її звати?

— Альбіна Лопата.

— Я вас дуже прошу, як хто питатиме Марію Іванівну чи Травіату Голуб, дайте мені знати. Ось телефон.

Розмова з консьєржкою в будинку, де мешкали покійні Маріванна і Травіата Голуб, додала більше запитань, ніж відповідей. Щоправда, серед розмовної руди зблиснули кілька кристаликів цінної інформації. Відсепарую вдома. Де ці кляті таксі!

Може, їх зараз і немає? Відірвалася ти, Тетяно, від життя пересічних громадян. Джипи тобі подавай.

Автобусуй, як люди, не приндься. Зупинився приватник машталір. Запросив за п’ятнадцять хвилин їзди собі на літню відпустку в Туреччині.

Бачили спритного?

Додому бігла, кортіло Ігорка на руки. Загаялася з кодовим замком на парадних дверях. Відчула руку. Похолонула. Наїжачено обернулася.

— Ти всиновила дитину? Ігор Кулик, перший і єдиний її чоловік, тепер — колишній, помітно підупав. Рентґенний погляд показав: абияк харчується, багато працює, сам собі пере й прасує.

— Якась тітка через двері сказала, що ти на роботі. Запитав, а хто вона, сказала — няня. А тоді закричало «мамо»… Ти замінила замок? Мій ключ не підійшов.

— Я поміняла не тільки замок, Ігоре.

— Поговоримо?

Кулик повагалася. До розмови з чоловіком готова не була. Казати йому про сина? Досі відсувала на потім. Це потім ніяк не наставало.

— Додому не запрошуєш?

— Не запрошую.

Вийшли у двір. Сіли під деревом. Ігор Кулик поляпав по кишенях, припалив цигарку.

— Курити почав?

— Не тільки курити, Таню.

— Чула — оженився?

— Було. Загуло.

— Співчуваю.

— А як ти?

— Щиро? Не готова до розмови, ти мене заскочив… Повіриш?

— Красива стала, ледь упізнав… Хто тепер у тебе?

— Хлопчик.

— Як звати? — Ігорком.

Кулик прикурив нову від недопалка.

— Я страшенно хвилююся, — раптом зізналася Тетяна.

— Я теж, — хрипко кашлянув Кулик. — На мене образу тримаєш?

— Ні.

— Таню…

— Знаєш, Ігоре, давай так. Зараз ти собі йди. Я підготуюся до ладу. Запрошу тебе додому. Тоді й погомонімо. Гадаю, є про що.

— Ось. Телефони. Чекатиму, — зрадів Кулик.

Укотре подивувалася: живеш живеш розлого, вільно, нечисленні події шикуються одна по одній, на одного лінійного дистанції, звикаєш до ритмічного биття життєвого живчика. Аж раптом налітає вихор, жужмом витрушує на голову людей, справи, зустрічі. Все — на сьогодні, всі — миттю, з усіма — одномоментно. Підхопило, завирувало, вгамувалося, викинуло на берег. І знову — тиша. Відсапуйся до наступного смерчу.

Кулика старшого принесло невчасно. Проте закономірно. Скільки пам’ятала спільне з ним життя, мав здатність посутню інформацію зчитувати з аури. Щойно задумає дещо від чоловіка приховати, замовчати, а він — бемсь — питаннячко з теми. В яблучко. Не було того разу, щоби помилився. Так буває з дуже близькими, спорідненими людьми.

Гнітило зовсім інше: нещасний випадок із жінками скоївся саме тоді, коли в будинку працювала нова двірничка, Альбіна Лопата. Охайна, роботяща, непитуща. У жеку нового працівника як годиться не оформляли, бо Таміла сама попросила жінку замість себе попрацювати, доки в лікарні лежатиме. Таміла, майже твереза, підтвердила. Їй тра’ було якоїсь роботи, мені — заміни, що тут незаконного. А в лікарню потрапила, бо думали, що цей, як його… саломолоз. Сальмонельоз? А я як сказала? А де ви запізналися? А ми не пізналися. Вона підійшла й поспитала. До кого підійшла? Ти що, п’яна? До мене підійшла.

До того, як ви захворіли? Чого ти до мене сікаєшся!

Таємнича Альбіна Лопата починає вкладатися в схему. З’явилася напередодні злочину, зникла у безвість. Опісля. Лопат у телефонному довіднику виявилося сто двадцять на Київ. Серед них вісімдесят п’ять чоловіків… Які можуть мати дружин… І дочок… І сестер… Жіночі Лопати позитивного результату не дали. Жодної Альбіни. Щось підказує: ім’я штучно сконструйоване. Лопата…

Копати? Закопувати? Перелопачувати? Не те. Що ще роблять лопатою? Гребуть гроші? Крутиться відповідь, не дається. Вхопиш за кінчик, вислизає.

Лопаті турбіни, лопаті вертольота. До чого тут це!

Кидати. Лопатою можна кидати. Лопатою можна брати й вергати. Лопатою беруть більше, кидають — дальше. Це ж очевидно! Бєрі больше, кідай — дальше. Фірмовий вислів? Грипи Бевзь!

Кулик зморозило. Клацнула й замкнулася остання ланка. Лежить на поверхні. Хтось із тих двох неживих жінок якимось побитом упізнав Лідку… Лідка їх убила. Руками своєї вірної сучки-в’язнючки. Ось і відповідь, чому не гавкав собака на запах газу. Його теж попередньо отруєно. Чи приспано. Справа техніки. Злодійської майстерності. Якої їм обом не бракне…

Порожнеча. Байдужа, холодна порожнеча. На тому місці, де донедавна було тепло й затишно.

Кулик попленталася до кімнати. Сідалком угору, рожевим писком у подушку спав Ігор Ігорович Кулик, ухопившись за простирадло тугим кулачком. Ось і розплата. Карб за міру щастя. Син ціною поплічництва вбивці. Стривай стривай! Після того — не внаслідок того. Ази слідства. Де докази? Є бодай одне матеріальне потвердження божевільної гіпотези? Аналізувати прізвище? А твоє?

Якщо ти — Кулик, це ще не означає, що живеш на болоті. Треба обшукати офіс. На годиннику глупа ніч — неглупий ранок. Охоронець повідомить Лідку: приходила начальник юридичної служби і порпалася в кабінеті. Все’дно, що дати телеграму: я тебе, Лідко, викриваю, готуй алібі. Цілую, Таня.

— Не зарано? — сонно пробурмотів Стас у слухавку.

— Тобі гроші треба?

— Скажу ні — повірите?

— Можеш поставити Крутій жучка? І телефонного, й акустичного?

— Ва-а-ау! Це я люблю. Завтра зробимо. Під яку статтю будемо підводити? Економічні злочини? Шпіонаж на користь Японії? Моральні збочення? Особисто я голосую за педофілію й одностатеву любов…

— Стули писка. Твоя сума? Така, щоб мала певність — не продаси хоча б зо тиждень.

— Тетяно Іванівно, я висловлюю рішучий протест! Ви мене вже геть за непотріб маєте. А я — порядна людина й поважаний співробітник правоохоронних органів. Від вас мені вистачить пари тисяч. Як сестрі.

— Завтра доповіси. Прослушку — до мене в квартиру. Миттєво. І щоб жодна душа. Братчику.

— Йєс. Хто в армії служив, той у цирку не сміється!

Гасло Пікайзена: «Київ — це родина, а в родині діляться!» затвердили. Нарід мав заволати від щастя й визнати за батька міста, та що там міста, за батька нації — мать городов руських.

— Треба доробити дотягнути, — пожувала губами Крутая. — Підвести економічну базу.

— Не треба, — переконував креатор Пікайзен. — Економіка — для фахівців. Гасло — для піпла. Їм головне — не платити, а не як це буде зроблено.

Ми — в другому турі. Настає час че, і нам не можна схибити… Суперник своїми новими ініціативами не має заскочити нас. Як казав англійський філософ Френсис Бекон, а також Максим Горький, а слідом за ними й кандидат філософських наук Лілія Крутая: у знанні — сила.

— А після обрання що я буду з цими ідіотськими обіцянками робити?

— Підводити економічну базу. Під неможливість виконати їх.

Пікайзен ще стовбичив. Крутая підвела очі.

— Ось, — поклав перед нею аркуша. — Прайс на деякі послуги «чорних піарників» під час виборів.

— «Вулична бійка або провокація (з погромом — за додаткову оплату) — 500 900 доларів.

Закладення цеглою дверей штабу конкурента з викраденням бази даних та списків прибічників — 2 300. Залиття фекаліями штабу конкурента чи постійного місця дислокації його прибічників — 1 200 — 1 500. Наїзд силовиків (МВС, пожежні) — від 400 доларів…» Слухай, а чому гімно дорожче за організований наїзд?

— Труднощі з накопиченням і транспортуванням біологічного матеріялу.

— Де взяв?

— Читаю пресу, знайомлюся…

— Сумніваюся, чи спрацює.

— Ви — старомодня.

— Усі переможці — старомодні. Ну, заллємо ми Грицька цим… біологічним матеріялом… Він посмердить, посмердить, та й одмиється. І ще злішим буде. Нерадикально.

— А що ж радикальніше?

— Треба думати.

Ожив селектор.

— До вас начальник охорони. Хай зачекає?

— Вижену! — серце Крутої затьохкало соловейком: тьох-тьох підтьох тьох — ая-я ох-ох-ох.

— Пойняла. Запускаю, — зметикувала Зінька.

Пікайзен розминувся в дверях із Командо.

— Я викликала вас… Я запросила вас. Нам є про що поговорити. Насамперед про справу.

Крутая вилізла з-за столу, снувала кабінетом.

Аж повітряні смерчі. Зосереджена, як стріла на тятиві. Здригнеться палець, і свисне стріла в ціль, встромить залізне вістря у вічко, завібрує вдоволено — не схибила.

Нарешті зупинилася навпроти Командо, війнувши чуттєвим парфумом. Командо незворушно підпирав плечима стелю. Палець Крутої на тятиві аж тремтів.

— Припинимо цей цирк? — Крутая зліквідувала останню щілину між ними, притиснулась до Командо. — Невже ти не бачиш, що зі мною коїться? Не муч мене більше. Не мучся сам. Я тебе нікому не віддам. На споді лежатиму, а в роті подряпаю. Розшматую будь-кого на шляху до тебе. Ну… Взнай, яка я насправді… Не пошкодуєш… Ну ж бо!

Крутая спрагло ловила гарячими вустами…

Командо заледве розімкнув її руки, обережно вивільнився. І мовчки вийшов. Двері грюкнули.

Зінька звично дослухалася до відлуння розгрому в кабінеті шефині. Коли вщухло — встромила голову, чи не треба чогось.

— Грипу — до мене.

Грипа не забарилася. Крутая вочевидь сіла, бо рипнув фотель, тоді забулькало. Теж зрозуміло.

— Встановиш пильний нагляд за командою Грицька Саливоненка, — сказала по павзі. — І за ним передовсім. Хронометраж по днях тижня.

Куди їздить, у який час, на скільки, з ким, таке інше. Знати всі постійні маршрути і усталені звички. Коли, до кого, по що. Матеріали про нашого суперника в Зіньки. Часу ніц. Можеш підключати кого треба, я дам команду. Не нагадую про цілковиту таємницю. Кожне має знати лише свою ділянку роботи, разові доручення. Звітувати тобі особисто. Ні в кого, закарбуй, ні в кого цілісної картини не повинно складатися. Мені тебе не вчити. Грипо, серйознішого завдання в тебе не було. Всі минулі — цацки-пецки. Втямила?

— Бери більше, кидай дальше. У перервах отдихай. — І ще. Мені набридла одна мадам. Ось ім’я, лікарня, номер палати. Складеш план її ліквідації — мені на затвердження. Тут теж схибити не можна.

Кулик зупинила запис прослуховування.

Повернулася до початку. Прокрутила ще. Укотре за сьогоднішню ніч. Ганьба слідчому, який програє!

Серія шоста

Тетяна Кулик — зе енд

Зірка започувалася ліпше. Почала всміхатися.

Маля штовхало маму в боки. Командо вже кілька день не бував у селі. Сьогодні вирішив. Зі, буду в тебе надвечір, не заперечуєш? Роби, як знаєш. А ти? Я чекатиму.

День заходив на звичайний літній. Зранку, без прохолодної увертюри, на повну потужність умикалися калорифери. Навіть потік, що видмухував із салону цигарковий дим, ніс спеку. Проте краса невимовна лісової наддеснянської дороги розраджувала. Що робити з Крутою? Йде ва-банк, лізе на голову, може геть оскаженіти. Час грає не на Командо. Уже якісь лічені дні і — другий тур. Крутая така, що може його й виграти. І тоді він офсайд. Аутсайдер. Чого ніколи не припускав для себе.

Чиста, до ладу полатана, а місцями заасфальтована наново траса летіла через ліс. У прочинені вікна автівки гарно пахло нагрітою живицею.

Плюнути на все. Заберу своїх зірочок — велику й малу — оселюся на Десні. На споді у терористки?

«Сьогодні в столиці спекотний день, — сказало радіо. — І не лише в сенсі незвичайно високої температури. Ось-ось другий тур виборів міського голови. На фінішну пряму вийшли Григорій Саливоненко, голова правління комерційного банку «Розрада», і підприємець та меценат Лілія Крутая. Сьогоднішньої неділі кандидати зустрічаються зі своїми виборцями»… Командо вимкнув. Дорога крутнула на бічну бетонку.

За поворотом Командо скинув швидкість. Його зустрічали. Чимдуж мчали чотири собаки — породна пінчерка ланґет, біленький шпіцик на високих лапках, кудлань сільської породи і… величезний чорний метис доґа й ньюфаундленда.

Далі бовванів Щезник. Зграя навперебій гавкала, дряпала двері автівки. Командо прочинив дверцята. Лада, Антін і Шериф, а це був саме він, штовхаючись повсідалися ззаду. Кудлатий Рекс став на низький старт, аби за першим здвигом джипа зірватися наввипередки.

Щезник умостився поруч водія.

— Щойно ти подзвонив, як вони — звідки знають? — узяли мене в облогу: ходімо зустрічати… От і скажи, що бездушні. Та в них розуму й серця більше, ніж у людей.

Шериф обслинював шию Командо поцілунками, палко хекав у потилицю. Повискували збуджені Лада й Антін. Стрілою мчав попереду автівки кудлатий Рекс.

Щастя.

— Як Зірка? — поспитав Щезник.

— Нормально. Лікарі кажуть, ось-ось.

— Дивилися, хто там?

— Кого Бог дасть.

Джип на запилюженій сільській вулиці вкляк перед червоною хвірткою з табличкою «Лугова, 36». Собаки, лементуючи, висипалися з авта.

Перед ґанком ясніла посмішкою літня жінка в інвалідному візку. За спиною — друга.

— Моє вітання, Маріванно, — схилився над старечою рукою в темному ластовинні Командо.

— Добридень, синку. Ми вже скучили, ге,

Травко?

— Си-и-инку, — проспівала Травка, — ку-у-учили. Травка ку-у-учила.

Усілися за стіл.

— Умовила Щезника купити тобі м’яса.

Чоловікові треба їсти справжнє м’ясо, а не сою, — хазяйнувала Маріванна.

— Соя — це корисно й поживно, — осміхнувся Щезник.

— Більше нічого не привозь, — сказала Маріванна. — Не встигаємо їсти.

Шериф потвердив, як грім за обрієм: ваф-ф-ф, не встигаємо, але стараємося.

— Зірка знає про нас?

— Не можна. Скоро пологи.

— Дай то Боже, — зітхнула Маріванна.

По сніданні чоловіки цигаркували під яблунею. Собаки облягли довкола. Викотила візка Маріванна.

— Ти колись розповіси, як усе сталося?

Маріванна, правдивий Шерлок Голмс, усе засекретила, — видмухнув сизий струмінь Щезник.

— Скромна. Операцію продумала й розробила саме вона, — осміхнувся Командо. І розповів історію, яка розпочалася одного нечудового дня з’явою нової двірнички Альбіни Лопати.

Як Травка таємно оселилася в Маріванни, стара подвоїла потроїла пильність, заборонила Травці навіть на балкон виходити. Оболонська місіс Марпл розуміла, що спроба замаху на життя бідної, несповна розуму Травки випадковістю бути не могла. Дізнайся, кому вигідно, знатимеш, хто — істина позачасна. Тренована переглядами детективних серіалів голова Маріванни ретельно переграла всі варіанти і зупинилася на одному. На її пам’яті Травіату вже труїли горілкою. Тоді це зробила Ліда Олійник, не проти ночі згадати. Лідка згинула, та ніде не написано, що не залишила по собі якогось хвоста. Можливо, причмелена Травка на той хвіст мимохіть наступила… Реально?

Реально. І хвіст її захотів прибрати в старий, перевірений чин. Як вирахувати хвіст? Притичина? Притичина.

З’яві нової двірничихи Маріванна спершу значення не надала. Допоки Альбіна Лопата не вразила надмірною запопадливістю, аж ув очі лізла: допомогти, прислужитися, ой, який ваш собака розумний. Маріванна видзвонила Командо, поділилася підозрою.

Зафіксувала інтерес Лопати до балкона вікон.

Визирнеш, наражаєшся на пильний погляд із вулиці. Коли Маріванна заскочила Травку на балконі, а Альбіну — під ним, виснувала: нова двірничка з виразним прізвищем Лопата тут недарма. Розробила план. Командо схвалив.

Наступного дня Маріванна зупинила запряженого Шерифа. Погомоніти з Альбіною Лопатою.

Та зраділа, як виграшеві в лотерею. Маріванна пристала навіть на запобігливу пропозицію двірнички купувати харч та заносити його додому.

Маріванна щодень віддавала Командо на аналіз кефір, принесений доброю — цією, як її — Лопатою.

Командо звітував: чисто — пити можна. Допоки Командо не попередив — у кефірі сильне снодійне.

— Далі — справа техніки. Я поставив у Маріванни відеостеження. Вивів у Травчину квартиру.

Як і чекали, Лопата з’явилася опівночі. Відкрила газ…

— А якби вона зробила щось інакше?

— Мої хлопці сиділи в Травчиній квартирі.

Стежили за кожним рухом. За дві секунди були б на місці.

— А кого виносила «швидка»?

— Не «швидка». Мої бійці. Маріванну, Травку й Шерифа терміново евакуювали. Вранці виносили вже підставу — манекени.

— А міліція? Телебачення?

— Хіба зв’язки тільки в бандюків? У міліції — мій однополчанин. І телебаченню інформацію злив він. Моя заслуга — мінімальна. Віншуй Маріванну — натхненницю всіх наших перемог.

Так збіглося, що Крутая саме того дня святкувала ювілей фірми. Я ледь устиг.

Командо пригорнув стару. Маріванна ковтнула спазм у горлі.

Кулик зазирнула до приймальні.

Зінька зазвичай робила все водночас: виховувала Пікайзена, сканувала фото оновленої Крутої, керувала комп’ютерною мишею, висмикувала прив’ялі квітки з пишного суцвіття бузкової фіялки.

— Ні, її немає, — доповідала телефонічно.

Новітня гарнітура з манюніх навушників та мікроскопічного мікрофончика, пришпиленого за комір блузки, вивільняла руки. Скидалося, що Зінька розмовляє сама до себе.

— Буде за дві години. Просила переказати: в разі невиконання ваших зобов’язань, за які, між іншим, проплачено ще позавчора, вона на вас буде дуже й дуже сердитися. Це не я вам кажу. Це вона сказала. А мені сказала, щоб я вам сказала. Я й кажу.

Кулик очима перепитала, чи є шефиня. Зінька розвела руками. Кулик дочекалася павзи в Зіньчиних стосунках зі світом.

— Я залишу папери, передаси Крутій.

— Ой, Тетяночко Іваночко, я маю на півгодинки вислизнути. Покладіть самі. Тільки потім двері клацніть. Вона не любить, як без неї заходять. Саврадимич, за мною!

Проходячи повз Кулик, прошепотіла на вушко: «До загсу веду. Заяву подавати. У нього велике майбутнє, стане керівником міського управління культури. Крутая пообіцяла».

У кабінеті Крутої Кулик роззирнулася. Що шукати — сама не знала. Закривавлену сокиру?

Письмові розпорядження кілерові? Письмовий звіт від нього? Чи не зарано жартую? Екстремно думай…

Обережно висунула шухлядки. Одну по одній.

Косметичка, гребінець, посвідчення, фотки.

Крутая — така, Крутая — сяка, Крутая — з тим, Крутая — з сим… Із під паперів світлина, зроблена «мильницею». На канапі спочивають дві жінки.

Голова до голови. В ногах здоровецький чорний собака. Одну жінку — старшу — вона не впізнала.

Друга? Травіата Степанівна Голуб. Чому Лідка тримає тут, на видноті, важливий доказ злочину?

Бо ніякий не доказ. Жінки — сплять. І що це доводить? Лише: сфотографовані жінки — сплять.

Я не помилилася. Лідка була вбивцею, вбивцею й залишилася. Шкода. Себе. Кулик Тетяну Іванівну. І все світове правосуддя.

За вікном учувся звук авта. Кулик обережно визирнула. Крутая з Грипою вилізали зі сріблястої «шкоди октавії». Вийти назустріч? Мерщій до себе в кабінет? Не встигну. Крутая з Грипою вже заходили до приймальні. Кулик ковзнула за шафу, у куточок відпочинку: столик під вікном, канапа, кріселка. Мамо рідна… Мозок працював у форс мажорі. Обережно всілася в крісло. Вдам, що чекала, а потім мені стало погано з серцем, знепритомніла тут. Не повірить. Утім, без варіантів. Голгота.

— Все перевірила? — Крута.

— Все. — Грипа.

— Доповідай міліметрово.

— За годину з чвертю Саливоненко виїде з заміського будинку…

— Встановлено?

— Як штик. Їхатиме трасою, — зашаруділо папером. — Ось. З Тихих Вод на Київ. — Іншої дороги немає?

— Просьолочна. Добрі машини не їздять. Має бути в «шкоді». Як наша.

— Далі.

— Тут в’їзд з бічної дороги. Звідси вигулькне «камаз» з причепом, завантажений піском. З ним моя людина. Як замовник. Відповідає, аби хронометраж не збився. Основна траса завузька для вантажівки з причепом. На розворот «камаз» виповзе перед «шкодою». Саливоненко менше за сто вісімдесят не їздить. За містом — просто літає.

— Хто твоя людина? Раптом залишиться живим?

— Ні. Він учора в пиві отримав, що треба. Час дії розрахований. Після моїх ліків жоден не вижив.

— Водій?

— Одержав сто баксів — остовпів од купи грошей. Якщо виживе, проти кого свідчитиме?

Проти покійника замовника?

— Ґут. Маю бути весь час на людях. Ти — в лікарню. Все продумала?

— З породіллею трапиться нещастя в час автокатастрофи з Саливоненком. Відволіче увагу.

— Сама дотумкала?

Грипа промовчала.

— То вип’ємо на доріжку? — Крута.

Кулик практично вмерла. Погляд утупився у відкорковану пляшку «Геннессі» й чарки на столику перед нею.

— Краще — після. Я забобонна, — Грипа.

Кроки. Клацнули двері. Замуркотіла «шкода».

Породілля — це хто? Вони… хочуть… убити Зірку!

Грипа сказала — за годину. Господи, напоум!

Командо озвався негайно, мовби чекав.

Командо немов чекав.

— Слухаю.

— Це Кулик. Де ви?

— За сто п’ятдесят кілометрів од Києва.

— Погано. Дуже.

— Я слухаю.

— Лілія Крутая — це Лідія Олійник, подробиці потім. Хоче вбити Саливоненка. Це має статися за годину. На шосе Тихі Води — Київ. Біля роз’їзду Собачий Хутір є в’їзд із бічної дороги. Звідти за розрахованим часом виїде вантажівка з піском.

На трасі розставлено спостерігачів. Мають звітувати виконавцеві на вантажівці про проїзд сріблястої «шкоди» Саливоненка. Такої самої, як у Крутої. Саливоненко завше мчить під двісті.

— Повторіть ще, до деталей.

— Це не все. Вона відправила Грипу в лікарню.

До Зірки. Вона її вб’є.

Обличчя Командо посіріло. Погляд заметався.

— Що сталося? — скинулася Маріванна.

— Я зараз…

Командо, як прототип у фільмі, подумки розбивав вітрину зброярської крамниці. Мостив на плечі базуку… Графік руху Саливоненка? Де призначено фатальну зустріч з «камазом»? Розрахувати до хвилини. Схибити не можна. Ціна помилки — життя. Зірки, малого. Саливоненка.

Схопив телефона. Втер спітнілого чола рукавом.

— Це я, — спокійно сказав у слухавку. — Пані Крутая, вам знайоме ім’я Лідії Ільківни Олійник?

Прошу вислухати мене уважно. Дуже уважно.

Йдеться про ваше життя. Решту інформації залишимо на потім. Адже ви хочете, щоб у нас з вами було потім? Я теж цього прагну. Щойно я дізнався, що таємниця вашого перевтілення перестала бути такою ще для однієї людини. Це ваш колишній чоловік Юрій Шевченко.

Щезник уражено подивився на Командо: сподіваюся, ти знаєш, що чиниш?

— Ви необережно навернулися йому на очі на зустрічі з вашим спільним сином. Було таке? Він вас упізнав і поділився зі мною. У мене є дані, що саме зараз Шевченко виїжджає зі свого будинку в селі і прямує до Києва в Центрвиборчком. Я перебуваю надто далеко від місця подій і не зможу його перехопити. Якою дорогою він прямує, я вам скажу після того, як ви негайно дасте відбій своїй… помічниці щодо вбивства моєї дружини в лікарні… Лідо, не треба. Я все знаю. Зупини її. Вона в дорозі? Зроби так, як кажу. Нехай вона в лікарні підійде до охоронця моєї дружини. Він зустріне її. Звати Владом. Скажи, що Влад має їй допомогти, бо добре орієнтується в лікарні. Коли Влад її затримає і дасть мені знати, я називаю тобі трасу, номер, марку машини і час відправлення Шевченка. Чекаю.

Командо — Владові:

— Вона до тебе підійде. Нейтралізуй. Припни кайданками. Обіруч. В авті.

Запала тиша, аж дихання здавалося надто гучним.

Дзвінок.

— Припнув? Очей не спускай. До розпорядження.

Командо набрав номер Лідії.

— Шевченко виїжджає за… двадцять хвилин.

Траса Тихі Води — Київ, жовтий «москвич», номер… До Києва йому п’ятдесят кілометрів. До зустрічі.

Крутая сріблястою «шкодою». На трасу Тихі Води — Київ. Перехопити Щезника. «Швидше, швидше» — ліс пообіч уже злився в суцільну темну масу. Вітер не свистів — завивав.

Важким переваги ваги на баюрах сільського шляху сунув «камаз» із причепом. Замовник поруч із водієм нервувався, його зненацька вхопили кольки.

— Ще бракувало всратися!

Схопив рацію. Спостерігач на трасі доповів.

— Срібляста «шкода» йде за розкладом. За сім хвилин зустріч.

— Виїжджай розвертай.

«Камаз» поволі перегороджував трасу. Місця для маневру — обмаль. Водій — на нервах, погляда на зустрічну смугу. Ось він уже закрив проїзд. Іздалеку почувся мотор. Навстріч, під двісті каме несе сріблясту «шкоду октавію».

«Твою мать нехай!» — заволав водій, судомно викручуючи кермо. «Твою мать!» Срібляста торпеда авта врізалася в «камаз». Вибух. Другий.

Летіли уламки. Оповило димом.

Кулик почувалася, як під водою. Ломило потилицю, затерпло серце, поблякли фарби світу.

Здалеку задзижчав комар. Дужче, голосніше.

Вийшла у приймальню до Зіньки по воду, аби запити піґулку. Зінька затрусила на неї рукою — тихше! Прикрутила звук радіо.

«Як щойно нас повідомили, на заміській трасі Тихі Води — Київ сталася страшна трагедія. В автомобільній катастрофі загинув кандидат у мери столиці…

«Я не встигла», — ворухнулося в мізку Тетяни Кулик. Вона заточилася.

Згарище куріло. Міліційні машини, «швидка», тіла, накриті з головою на узбіччі. За мить під’їхала така сама срібляста «шкода». Огрядний чоловік, попри спеку в костюмі з краваткою, показав міліціянтові посвідчення. Його пропустили. Григорій Саливоненко оглянув місце пригоди, поспитав, чим може зарадити.

— Уже Бог зарадить.

— Документи знайшли? Хто загинув — знаєте?

— Так.

Тетяна Кулик почувалася супокійно по той бік життя. Темно, тихо, пустка. Далеко-далеко залишилося все. І всі. Вертати назад немає сенсу.

Марнота марнот. Хто вбив раз, той не вдовольниться жодним іншим способом… Лідки ніколи не стануть людьми. Угноювати їхній розвій?

Нічого не можна змінити. Чесніше — просто піти.

Життя — не для таких, як ти, Тетяно… Ігорок? А що ти йому даси? Свою поразку? Свої комплекси довічного аутсайдера? Все, що змогла для тебе зробити — назвати лікареві телефон Кулика старшого. І залишити конверта з листом. Із батьком син не пропаде. Вибач мені, синочку.

Зусиллям випірнула з напівсну. Дотягнулася до встромлених у тіло голок крапельниць, один за одним повисмикувала прозорі шланги, останнім — найголовніший. Екран монітора стиха запіпікав. Та й усе. Темно, тихо, пустка, спокій… Ігор Кулик старший довго вагався, чи йти до колишньої дружини в лікарню. Не схоче бачити.

Лікар сказав — вона на волосинці, будь-яке хвилювання… Зранку як кольнуло. Скажено мчав. Тривожився дужче, що ближче до палати.

На порозі серце мало не вистрибнуло.

Тетяна не дихала. Сіра, спокійна. Висмикнуті прозорі шланги безпорадно крапали на підлогу ліками, піпікав монітор — суцільна біла лінія. Кулик загорлав. Прибіг лікар. Заметушилися сестри.

Штовханина, вигуки, команди. Розряд, ще розряд…

Тетяна Кулик розплющила повіки. Ігор?

— Тримайся. Вже все гаразд.

— Хто загинув? Ігор Кулик запитально подивився на лікаря.

— Вона цим марила. Тетяно Іванівно, всі ваші рідні цілі й здорові. Ніхто не загинув.

— Хто загинув? — затялася Кулик.

— Радіом передали, що загинула в автокатастрофі якась, як її… Лілія Крутая…

Обличчям Кулик полилися сльози.

— Ти щось сказала? — нахилився Ігор Кулик.

— Вона вже раз помирала…

За парканом пролунав клаксон. Вихопилися на вулицю всі собаки обгавкувати іномарку.

Щезник визирнув із прочиненої хвіртки. З авта вилазив… Віталій. Син Крутої. Його син.

— Ви казали… Можете мені допомогти… Ну, з цими. З прищами… — навіть не привітався.

— Добридень, синку. Відпусти таксі.

Підкотилася на візку Маріванна.

— Курс лікування — з місяць. Поживеш тут, полікуєшся, тоді все для себе вирішиш.

— Це хто? Моя бабця? Ваша мати? — подивився на батька.

— Уважай, що так.

— Я все вирішив. Я залишаюся з мамою. А вам заплачу… скільки скажете.

— Мама знає, що ти тут?

— Ні.

Дитина мовчала. Зірка розклепила повіки.

Дитя зависло догори ніжками в руках акушерки.

Мовчало. Підбіг лікар, струснув тільце, ляснув по сідничці. Раз, удруге. Дитя сіпнулося. Почулося басовите: а-я, а-я, а-я! Зірка відкинулася на жорсткий лежак.

— Викапана мамуся, — акушерка мацнула ніжкою дитинки по Зірчиному обличчю. — Така сама красуня. Співачкою буде. Ач, виводе. Гукай гукай, хай усі чують! Як назвемо?

— Дзвінкою, — ворухнула вустами Зірка. — Дзвениславою.

— Ой, як гарно. Дзвени, Дзвениславо!

Ніхто досі не знає, де тіло Вольтера. Його викрали з могили в ХІХ столітті. Це з’ясувалося 1864 року, коли поховання було розкрито й виявилося порожнім.

Якось у Вольтера запитали, де б він хотів опинитися по смерті — в раю чи в пеклі? Франсуа Марі відповів: «У раю клімат ліпший, проте в пеклі — кумпанія незрівнянно приємніша». Цього разу Зірка не погодилася з Великим.

КІНЕЦЬ

Нижча Дубечня, 2004 рік

Зноски

1

Для тих, хто не народився в легендарні часи всіляких революційних заворушень. «Но пасаран» — « вони не пройдуть!» — гасло полум'яної Долорес Ібарурі. (Що за одна — див. підручник історіії).

Content

Меднікова Марина Крутая плюс, або Терористка-2

ПРОЛОГ

Серія перша Тетяна Кулик ще не знає

Серія друга Тетяна Кулик уже знає

Серія третя. Тетяна Кулик: чужа серед своїх, своя серед чужих

Серія четверта Тетяна Кулик переусвідомилася

Серія п'ята Тетяна Кулик — нове розслідування

Серія шоста Тетяна Кулик — зе енд

Зноски